Справа № 462/7374/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2015 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді: Бориславського Ю.Л.,

при секретарі: Сех Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовною заявою, в якій просять визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги вони мотивують тим, що відповідач, який є колишнім чоловіком ОСОБА_1, понад 6 років не проживає в спірній квартирі по даний час. Зазначили, що змушені платити за комунальні послуги у розрахунку на зайву особу, що призводить до додаткових витрат, реєстрація відповідача в даній квартирі порушує їхні права, як власників, володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою, то відповідно до ст.405 ЦК України втратив право на користування такою.

Позивачі в судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просять такий задовольнити в повному обсязі.

Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду, що стверджується оголошенням, опублікованим в газеті «Високий замок» /газета в матеріалах справи/, в судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки не повідомив, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті та позивачі зазначили, що не заперечують проти заочного розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивачів, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази наявні у справі в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч.1, ч.3 ст.402 ЦК України).

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла.

Як встановлено судом, що квартира по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 35598840 від 24.09.2012 року /а.с.11/, свідоцтвом про право власності на квартиру №20953-3 від 18.01.2006 року та договором дарування квартири від 11.09.2012 року /а.с.12-15/.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01.07.2010 року розірвано /а.с.16/.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з 2013 року по даний час у вказаній квартирі не проживає, що стверджується актом ЛКП «Нове» від 15.10.2014 року /а.с.17/.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 і не проживає в цьому житлі понад один рік, судом не встановлено поважності причини його відсутності чи наявність домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування квартирою, також судом не здобуто жодних доказів того, що позивачі чинили перешкоди відповідачу в користуванні спірною квартирою, а тому ОСОБА_3 слід визнати таким, що втратив право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1, оскільки відповідач без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад визначений законом термін, протягом якого за ним зберігається право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст.156 Житлового кодексу України, ст.ст. 401, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 224, 225 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом -задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Залізничний районний суд м. Львова.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Бориславський Ю. Л.