Апеляційний суд міста Києва
Справа № 754/5342/15-ц Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9776/15 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

09.04.2015 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкоди в користуванні частиною квартири АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві власності та вселити його в дану квартиру, а також зобов'язати відповідачку надати йому ключі від спірної квартири, посилаючись на порушення його права власності. В подальшому позовні вимоги щодо зобов'язання відповідачку надати ключі позивач не підтримав, але від них і не відмовився.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 червня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_5 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1

Вселено ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 62,40 грн. судового збору.

Не погодившись із рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу , посилаючись на його необгрутованість, порушення норм матеріального права при його ухваленні. Зокрема зазначала, що суд вселяючи позивача у спірну квартиру порушив її право, як власника, оскільки спірне житло є місцем постійного проживання відповідача, в якому вона зареєстрована. При цьому вказувала, що спірне житло - однокімнатна квартира непридатне для проживання 2-х дорослих сторонніх осіб. До того ж, позивач має інше житло для проживання. А його позов, на думку відповідача, є надуманим та направленим на спонукання відповідача до його продажу. Вважає, що спосіб захисту порушеного права, як вселення, який обрав позивач, не передбачено законом. Окрім того, вона погоджується сплатити позивачу компенсацію за його частину власності в спірній квартирі, але частинами, оскільки усієї суми не має. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи судом повідомлена у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності відповідача.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає дивлячись на таке.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5, зобов'язуючи ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_5 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселяючи його в зазначену квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушує право власності позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належною йому на праві власності Ѕ частини спірної квартири, продовжуючи самостійно в ній проживати в супереч волі другого власника, а тому право останнього підлягає відновленню.

З такими висновками суду слід погодитись дивлячись на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції відповідно до нотаріально посвідченого свідоцтва (копія) про право на спадщину за заповітом від 05.11.2012 позивач та відповідач, кожний окремо, успадкували по Ѕ частині однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав, за позивачем 05.06.2013 зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідо до копій висновків Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, позивач неодноразово звертався до Органів міліції з приводу вчинення йому відповідачкою перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1

З наявної у матеріалах справи копії листа Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 24.02.2015, позивачу рекомендовано по спору з приводу вищевказаної квартири, звернутись до суду.

За правилами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.09.2014 у справі № 2-4088/14 та № 754/8560/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільній частковій власності, визнання права власності та стягнення компенсації, було встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 чинить позивач ОСОБА_5 перешкоди в користуванні спірною квартирою.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України). Згідно з частинами 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб тощо.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33 постанови № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» також роз'яснив, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦКпозов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи відповідача у апеляційній скарзі про те, що вселення позивача у спірну квартиру є неможливим, оскільки в зазначеній квартирі проживає вона та в ній зареєстрована, воно не придатне для проживання 2-х дорослих осіб (однокімнатна квартира) і що позивач має інше постійне місце проживання не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і вони не є прийнятними з огляду на захист права власності позивача, яке є абсолютним.

Колегія враховує, що оскільки право власності є абсолютним правом, що включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник, у даному випадку ОСОБА_5 на підставі ст. 391 ЦК України, може захистити своє порушене право шляхом вселення до спірної квартири, що відповідає ст. 16 ЦК України і є способом, що відповідає встановленому порушенню.

Оскільки відповідач позбавляє позивача права користуватись спірною квартирою, позивач в добровільному порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову шляхом вселення позивача у належну йому разом із відповідачкою частину квартири та шляхом зобов'язання відповідача не чинити йому перешкод у здійсненні позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Посилання відповідача щодо неможливості вселення позивача до спірної квартири з підстав того, що позивач забезпечена іншим житлом, не є переконливими, оскільки як визначено ч.6 ст. 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання, а відповідно до ч.2 ст. 317 ЦК України місце проживання власника та місцезнаходження майна за зміст права власності не впливають.

До того ж, спадщина на спірну квартиру відкрилася у 2012 році, свою реєстрацію на спірній жилій площі відповідач вчинила 21.10.2014 і це житло до відкриття спадщини не було постійним місцем її проживання.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: Судді: