АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1848/15 Справа № 207/3925/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Погребняк Т.Ю. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Державна реєстраційна служба міста Дніпродзержинська, про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, мотивуючи тим, що він зі своєю родиною починаючи з листопада 1987 року проживав, а з 22 листопада 1990 року зареєстрований і до теперішнього часу проживає у спірному домоволодінні АДРЕСА_1.

Зазначав, що відповідачка ОСОБА_2, яка є його рідною сестрою, у листопаді 1987 року переїхала з вказаного будинку до с.Новий Орлик Полтавської області на постійне місце проживання, де придбала будинок за кошти, які дали їй батьки та бабуся.

Земельну ділянку під будівництво спірного будинку було надано колишньому чоловіку відповідачки. Відповідно до рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 01 вересня 1981 року за відповідачкою було визнано право власності на недобудоване домоволодіння готовністю 13%.

Посилаючись на те, що в період 1981-1987 років домоволодіння було добудоване за його рахунок та рахунок відповідачки та їх батьків, а у листопаді 1987 року між ним, відповідачкою та їх батьками було досягнуто усної домовленості про укладення договору купівлі-продажу добудованого будинку, після чого він почав проживати у спірному будинку, здійснив переобладнання, ремонт, огородив земельну ділянку, за яку здійснював оплату земельного податку, просить суд визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на житловий будинок - "А-1", розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 70,5 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м, який складається з коридору площею 10,6 кв.м, кухні площею 12 кв.м, житлової кімнати площею 18,3 кв.м, житлової кімнати площею 10,1 кв.м, житлової кімнати площею 7,9 кв.м, коридору площею 5,3 кв.м, санвузла площею 6,3 кв.м.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що позивач зі своєю родиною починаючи з листопада 1987 року проживав, а з 22 листопада 1990 року зареєстрований і до теперішнього часу проживає у домоволодінні АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_2 є рідною сестрою позивача.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої керувався ст.ст.331,344 ЦК України, показами свідків та виходив з доведеності позовних вимог, зокрема того факту, що позивач добросовісно заволодів чужим майном та продовжує відкрито, безперервно володіти будинком протягом більш ніж десять років, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року №5, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистості жилою площею не більше 60 кв.м від 29 березня 1976 року, виконкомом Дніпродзержинської міськради депутатів трудящих, згідно рішення виконкому Дніпродзержинської міськради депутатів трудящих від 18 грудня 1975 року №768 про відвід земельної ділянки, надав ОСОБА_5 (колишній чоловік відповідачки) у безстрокове користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 700 кв.м. (а.с.80-81).

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 01 вересня 1981 року, яке дійсне до теперішнього часу, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на недобудоване домоволодіння за ОСОБА_2 визнано право власності на недобудоване домоволодіння з надвірними спорудами, готовністю 13%, яке розташоване в АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 1/2 частину кошторису вартості недобудованого будинку зі спорудами у розмірі 1.801 руб.80 коп. (а.с.64).

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого 18 квітня 1990 року Дніпродзержинським БТІ, право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.68).

Права на нерухоме майно, які підлягають реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Право власності на збудований житловий будинок набувається у порядку, який існував на час його будівництва.

Рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської районної Ради народних депутатів від 17 листопада 1989 року №372 затверджено акт прийняття індивідуального домоволодіння АДРЕСА_1 в експлуатацію (л.с.77-78).

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За змістом наведеної норми права позивач має довести, окрім безперервності, відкритості і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння, відсутність інших осіб, які претендують на спірне майно.

Таким чином, зазначена норма права визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

В матеріалах справи міститься ряд документів, пов'язаних з експлуатацією будинку, в яких споживачем зазначена саме ОСОБА_4, тобто позивач визнавав власницею будинку ОСОБА_4 (а.с.110-121).

24 січня 2014 року, на замовлення відповідачки ОСОБА_2, було виготовлено новий технічний паспорт на спірне домоволодіння (а.с.154-158).

Доводи позовної заяви щодо укладення між ОСОБА_3, його батьками з одного боку та ОСОБА_2 з другого боку усної домовленості про укладення договору купівлі-продажу спірного будинку та перерахування, у зв'язку з цим, на рахунок відповідачки 15.000 руб., колегія суддів вважає хибними, безпідставними та до уваги не приймає.

Крім того, питання щодо укладення договорів купівлі-продажу передбачає інші правовідносини між сторонами, а тому повинно вирішується в іншому судовому порядку і до набувальної власності не відноситься.

Таким чином, суд першої інстанції, визнавши за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок неправильно визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що їх регулює, задовольняючи позов на підставі ст.344 ЦК України, не взяв до уваги, що спірне майно постійно перебувало у володінні власниці ОСОБА_2, з чого випливає, що ОСОБА_3 користується цим майном з її дозволу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду на підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Державна реєстраційна служба міста Дніпродзержинська, про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.