Справа № 296/6516/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї НИ

(заочне)

"10" вересня 2015 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді Адамовича О.Й.

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.;

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Житомирського національного агроекологічного університету до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В

Житомирський національний агроекологічний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом № 03-к від 03.01.2006 року ОСОБА_2 була призначена на посаду головного лікаря санаторію-профілакторію Житомирського національного агроекологічного університету. Наказом №195-к від 11.06.2013 року відповідач звільнена із займаної посади у звязку зі скороченням штату працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.

Між ЖНАЕУ (далі за текстом - Університет) та Житомирським обласним відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі за текстом - ФССзТВП) щорічно укладався Договір про часткове фінансування санаторію-профілакторію ЖНАЕУ та затверджувався кошторис санаторію-профілакторію, який є відокремленим структурним підрозділом Університету без права юридичної особи.

Житомирським обласним відділенням ФССзТВП була проведена планова перевірка за період з 01.11.2012 року по 31.12.2012 року. В ході перевірки встановлено, що протягом 2012 року санаторієм-профілакторієм ЖНАЕУ використано неправомірно коштів ФССзТВП на оплату праці працівників у розмірі 30917,34 грн., що стало причиною для спору та підставою для не укладання Договору про часткове фінансування санаторію-профілакторію ЖНАЕУ на 2013 рік та не було затверджено кошторис.

Незважаючи на те, що на 2013 рік не було укладено Договір про часткове фінансування санаторію-профілакторію ЖНАЕУ та не був затверджений кошторис, відповідач 17.01.2013 року підписала низку договорів купівлі-продажу продуктів харчування з ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 21217,48 грн., чим вийшла за межі наданих їй повноважень.

У звязку з відсутністю фінансування санаторій-профілакторій ЖНАЕУ за отриманий товар не розрахувався. Тому ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 звернулися до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з ЖНАЕУ заборгованості за отриманий але не сплачений товар. Рішеннями суду позови задоволено, та під час примусового виконання рішення про стягнення боргу на користь ФОП ОСОБА_3 ЖНАЕУ перераховано Корольовського ДВС кошти загальною сумою 16740,84 грн. (в т.ч. 12821,42грн. борг за отриманий товар від ФОП ОСОБА_3, 517грн. пеня, 112,76грн. 3% річних, 1720,50грн. судовий збір, 1517,16грн. виконавчий збір та 52 витрат на проведення виконавчих дії). Також, на рахунок ФОП ОСОБА_4 ЖНАЕУ перераховано кошти загальною сумою 10729,20 грн. (в т.ч. 8396,06грн. борг за отриманий товар, 613,08грн. пеня, 1720,06грн. судовий збір).

Тому, позивач просить суд стягнути з відповідача кошти в розмірі 27740,04, посилаючись на ті обставини, що між позивачем та ОСОБА_5 був підписаний договір про повну матеріальну відповідальність, та на те, що саме вона підписала договори про купівлю-продаж товарів та накладні на отримання товару.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, хоча у відповідності до ч. 5 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст. 224 та ч.2 ст.158 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд доходить до висновку, що задоволені позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом № 03-к від 03.01.2006 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду головного лікаря санаторію-профілакторію (а.с.8).

17.01.2013 року відповідач підписала низку договорів купівлі-продажу продуктів харчування з ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 21217,48 грн.

У звязку з відсутністю фінансування санаторій-профілакторій ЖНАЕУ за отриманий товар не розрахувався. Тому ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 звернулися до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з ЖНАЕУ заборгованості за отриманий але не сплачений товар.

Рішеннями суду позови задоволено, та під час примусового виконання рішення про стягнення боргу на користь ФОП ОСОБА_3 ЖНАЕУ перераховано до Корольовського ДВС кошти загальною сумою 16740,84 грн. (в т.ч. 12821,42грн. борг за отриманий товар від ФОП ОСОБА_3, 517грн. пеня, 112,76грн. 3% річних, 1720,50грн. судовий збір, 1517,16грн. виконавчий збір та 52 витрат на проведення виконавчих дії). Також, на рахунок ФОП ОСОБА_4 ЖНАЕУ перераховано кошти загальною сумою 10729,20 грн. (в т.ч. 8396,06грн. борг за отриманий товар, 613,08грн. пеня, 1720,06грн. судовий збір).

Позивач вважає, що відповідач уклавши договори купівлі-продажу та отримавши товар, за який в подальшому стягнуто кошти з ЖНАЕУ, допустила порушення трудових обов'язків, вийшла за межі своїх посадових повноважень, а тому має нести матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду.

Суд вважає такі доводи позивача необґрунтованими.

Встановлено, що між відповідачем та ЖНАЕУ був укладений договір про повну матеріальну відповідальність (а.с. 9). При цьому, в даному договорі відсутня дата його укладення.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно ч.4 ст. 130 КЗпП України на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992 року зі змінами та доповненнями пiд прямою дiйсною шкодою, зокрема, слiд розумiти втрату, погiршення або зниження цiнностi майна, необхiднiсть для пiдприємства, установи, органiзацiї провести затрати на вiдновлення, придбання майна чи iнших цiнностей або провести зайвi, тобто викликанi внаслiдок порушення працiвником трудових обовязкiв, грошовi виплати.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 27.06.2013 року встановлено, що договори купівлі-продажу товарів були укладені між ЖНАЕУ, який представляє філію санаторію-профілакторію ЖНАЕУ, оскільки санаторій не має права юридичної особи та фізичними - особами підприємцями (а.с.49). В даному випадку ОСОБА_2 діяла як посадова особа ЖНАЕУ.

Суд не вбачає протиправності в діях відповідача щодо укладання договорів купівлі-продажу продуктів харчування. З матеріалів справи вбачається, що право підпису у фінансових документах санаторію-профілакторію ЖНАЕУ відповідач отримала на підставі наказу в.о. ректора університету №124 від 18.07.2011р. Судом не встановлено, що відповідач в наслідок підписання договорів та отримання продуктів харчування для санаторію порушила свої трудові обов'язки. Будь-яких дисциплінарних стягнень до відповідача через укладання договорів не застосовувалося.

Суд не вважає, що своїми діями відповідач завдала шкоду позивачу. Стягнуті за рішеннями господарського суду кошти не можна вважати завданою шкодою, оскільки позивачем було допущено порушення в зобов'язальних правовідносинах, що спонукало фізичних осіб-підприємців звернутися до суду за захистом своїх прав.

Як вказувалося вище, між ОСОБА_2 та ЖНАЕУ був укладений договір про повну матеріальну відповідальність (а.с. 9).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, відповідно до Переліку посад і робіт, котрі заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на схов, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, посада головного лікаря в даному переліку відсутня.

Відповідно до п.8 ПП ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992 року зі змінами та доповненнями розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобовязаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи укладали його. Коли нема цих умов, на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Отже, спонукаючи працівника, що не підпадає під категорію працівників, з якими роботодавець згідно із законодавством може укладати договір про повну матеріальну відповідальність, до укладення такого договору, роботодавець грубо порушує законодавство про працю.

Також слід зазначити, що відповідно до ч.3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як вбачається з матеріалів справи позивачем пропущений даний строк, а питання про поновлення строку для вирішення судом не ставилось,.

Також, рішення Господарського суду Житомирської області набрало законної сили вже після звільнення відповідача з займаної посади.

Посилання позивача на виникнення права звернення з регресним позовом після виплати коштів за рішенням господарського суду (кошти були перераховані 18.06.14р. та 25.02.2015р. (а.с. 54,55) є безпідставними, оскільки відповідач не заподіювала будь-якої шкоди ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в порядку регресу задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 130, 134, 233 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, ч.2 ст.158, 169, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В

У задоволенні позову Житомирського національного агроекологічного університету до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Корольовським районним судом м. Житомира за письмовою заявою, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення .

Суддя О. Й. Адамович