Справа № 591/6175/14-ц
Провадження № 2/591/40/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 року

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого -судді Шелєхової Г.В.

при секретарі - Москаленко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1, прокурора м. Суми в інтересах ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Сумської дирекції, 3-ті особи - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Служба в справах дітей Сумської міської ради про визнання недійсним іпотечного договору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, остаточно уточнивши позовні вимоги, ставить питання про визнання недійсним іпотечного договору від 09 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", зареєстрований приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в реєстрі за № 1525; просить також зобов'язати приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5 зняти заборону щодо відчудження нерухомого майна.

Вважає, що іпотечний договір, який стосується житлових прав неповнолітньої дитини, всупереч вимогам чинного законодавства, ч. 1 ст. 224 ЦК України, було укладено без дозволу органу опіки та піклування в порушення прав дитини ОСОБА_7 визначених ст. ст. 3, 9, 21, 32, 41, 47, 48, 68 Конституцією України, ч. 1 ст. 3, ч. ч. 1, 2 ст. 16, ст. 27 Конвенції "Про права дитини" схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року № 789-Х11.

В судовому засіданні представник позивача та прокурор позов підтримали в повному обсязі.

Представник ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" проти позову заперечив, зазначив, що іпотекодавцями за договором іпотеки від 09 лютого 2007 року за реєстр. № 1525 є дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_6. За загальним правилом ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Проте згода співвласників є необхідною лише для здійснення права володіння та користування спільним майном. Відповідно до вимог ст. 362 ЦКУ співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності. З урахуванням вказаних вимог закону співвласниками за взаємною згодою було укладено оскаржуваний договір іпотеки. ОСОБА_6 не мав обмежень у правомочності розпоряджатися своєю часткою в майні, а норма ч. 6 ст. 203 ЦК не передбачає можливості її застосування до правочинів родичів, лише до батьків.

Що ж стосується ОСОБА_1, то пунктом 2.1.1. укладеного договору іпотеки визначено, що іпотекодавці гарантують, що права малолітніх і неповнолітніх дітей у зв'язку з укладенням договору іпотеки не порушуються, а відповідно ОСОБА_1, на момент укладення оскаржуваного договору своїм підписом підтвердила, що права малолітніх дітей у зв'язку з передачею квартири в іпотеку не порушуються.

Жодних документів про наявність та реєстрацію дітей за адресою знаходження іпотечного майна ні банку, ні нотаріусу не надавалось. При оформленні кредиту ОСОБА_1 заповнювала анкету поручителя, в п. 9 якої вона зазначила, що вона немає неповнолітніх дітей. Також до нотаріуса і до банку було подано довідку ТОВ "Сумикомунтранс" від 06 червня 2007 року, в якій не було зазначено про наявність неповнолітніх дітей, проживаючих за місцезнаходженням предмету іпотеки. Отже підстав для отримання згоди органу опіки та піклування не було, а тому просить відмовити у задоволенні позову за його необґрунтованістю.

Представник приватного нотаріуса ОСОБА_5 - ОСОБА_8 проти позову заперечив. Надав суду письмові заперечення на позов, в яких зазначено, що з наданих іпотекодавцями документів не вбачався факт належності малолітній дитині права власності або користування квартирою, що передавалася іпотекодавцями в іпотеку. Крім того, ні мати малолітньої дитини, ні співвласник цієї квартири ОСОБА_6 при подачі документів та при укладенні договору не надали повну інформацію стосовно осіб, які мали право користування житлом, що передавалося в іпотеку, про що свідчать їх гарантії, зазначені в п. 2.1.1. іпотечного договору, про те, що права малолітніх та неповнолітніх дітей у зв'язку з укладенням цього договору не порушуються. Крім того, на примірнику договору і ОСОБА_1, і ОСОБА_6 власноручно написали, що зміст договору кожному з них зрозумілий. Як вбачається з анкети поручителя, що надавалася особисто ОСОБА_1, вона зазначила, що неповнолітніх дітей та інших утриманців вона не має (п. 9 анкети), тобто приховала факт наявності в неї малолітніх/неповнолітніх дітей. Тому посилання позивача на те, що відповідач зобов'язаний був витребувати дозвіл органу опіки та піклування при укладенні іпотечного договору, є безпідставним. Не могла його витребувати і нотаріус, оскільки з наданих документів право користування житлом малолітньої дитини не вбачалося.

Суд, заслухавши пояснення сторін учасників поцесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06 липня 2007 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", яке в подальшому стало іменуватися як ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_9 було укладено іпотечний договір № 014/9809/82/75292, згідно якого банк надав позичальнику 30 000 доларів США під 3,5 % річних строком до 06 липня 2017 року.

03 липня 2007 року банком з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на забезпечення зазначеного вище майбутнього зобов'язання укладено договори поруки № п/75292/1 та №П/75292.

09 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 і ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні в якості забезпечення зобов'язань ОСОБА_9 за вищезазначеним кредитним договором перед банком передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Судом по справі № 1805/10996/2012 провадження № 2/591/207/13 було встановлено, що на час посвідчення правочину приватний нотаріус керувалася інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.3004 № 20/5, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 03.03.2004 за № 283/8882, із змінами і доповненнями внесеними наказами Міністерства юстиції України від 24.05.2004 № 40/5, від 07.04.2005 № 33/5, від 15.08.2005 № 88/5, від 28.12.2006 № 110/5, від 28.12.2006 № 111/5.

Згідно пункту 40 Інструкції в разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряв наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів. Малолітній ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 не був стороною іпотечного договору".

Матеріали справи свідчать про те, що на час укладення договору іпотеки, тобто на 09 липня 2007 року ОСОБА_7 було 6 років.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків,(усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

З матеріалів справи вбачається, що будь-якого іншого житла, у якому ОСОБА_1 могла постійно чи тимчасово проживати із малолітнім сином ОСОБА_7, немає.

Із наданої копії паспорту на ім'я ОСОБА_7, довідки ТОВ "Сумижитло" СМР, зазначене місце його реєстрації - АДРЕСА_1. Вказана адреса є місцем проживання ОСОБА_7 з моменту народження, на момент укладення спірного договору іпотеки і є адресою проживання на даний час.

Відповідно до ст.16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 вересня 1991 року, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 27 Конвенції про права дитини держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави - учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року, держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 цього Закону, в тому числі в редакції, що діяла на час укладення іпотечного договору, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст.12 Закон України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законої інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, прав власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклуванн несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законої інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

У той же час відповідно до ч. 1 ст.203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чі непрацездатних дітей.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Окрім цього, ч. 1 ст. 224 Цивільного кодексу визначено, що правочии вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним.

У відповідності до витребуваної на запит прокуратури м. Суми до відділу адресно-довідкової роботи УДМС в Сумській області інформаці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 03.03.1998 по теперішній час зареєстрована за місцем проживання: АДРЕСА_1, разом з нею з 30.05.2003 зареєстрований син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4

Таким чином, укладення іпотечного договору від 09.07.2007, яким передбачена можливість звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться у користуванн неповнолітнього ОСОБА_7, грубо порушує права неповнолітньої дитини на житло, гарантовані ст.16, ч.ч. 1, 3 ст. 27 Конвенції про права дитини, ч. ч. 1. 3 ст. 47 Конституції України, ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства".

Згідно із ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, а діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно із ч. 2 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна та визнає неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна (чч. 3, 4 ст. 12 цього Закону).

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, попередня згода повинна бути надана щодо будь-яких правочинів, право власності на яке, або право користування яким мають неповнолітні діти.

Згідно із ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК України).

Аналогічна позиція викладена в Постанові №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними". Зокрема, в п. 4 та 5 йдеться про те, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

З урахуванням всіх обставин справи, наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про те, що на момент укладення договору іпотеки малолітній ОСОБА_7 проживав у квартирі за адресою АДРЕСА_1, вказана квартира була місцем його проживання, а тому, для укладення договору іпотеки необхідний був дозвіл органів опіки і піклування.

Суд вважає, що не може бути підставою для відмови у позові той факт, що мати дитини не повідомила інформацію банку про те, що в житлі, яке передається в іпотеку проживає її неповнолітня дитина. Суд в даному випадку виходить з інтересів неповнолітньої дитини, які підлягають безумовному захисту з огляду на вищезазначені норми діючого законодавства.

Разом з цим, вимоги позивача про зобов"язання нотаріуса до виконання певних дій задоволенню не підлягають, оскільки, по-перше, така вимога заявлена до третьої особи, що не передбачено нормами ЦПК України. По-друге, захист прав дитини буде достатнім саме в межах задоволених вимог, рішення суду про визнання недійсним договору іпотеки є підставою для зняття заборони щодо відчуження майна і не потребує прийняття рішення про зобов"язання виконати цю дію.

Керуючись ст. ст. 30, 39, 40, 71, 203, 224, 225 ЦК України, ст. 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства", ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки, укладений 09 липня 2007 року між ОСОБА_1, ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" відповідно до якого в якості забезпечення зобов'язань передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити в зв"язку з їх необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.В.Шелєхова