У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І.,
Мостової Г.І.,Олійник А.С.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Ужгородського міськрайонного суду м. Києва від 19 травня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди. Позивач обґрунтував свої позовні вимоги тим, що відповідач надіслав до Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному поглинанню та захопленню підприємств недостовірну інформацію у вигляді скарги. Просив визнати недостовірною інформацію, розповсюджену ОСОБА_7, а саме: «Така стратегія керівництва директора ОСОБА_6 по недопущенню перетворення орендного підприємства в колективне давала йому змогу: 1) На протязі 20 років використовувати одноосібно колективний прибуток у власних інтересах та інтересах своєї родини; 2) розпродувати колективне майно на підставних осіб наближених до своєї сім'ї; 3) не визначати частку кожного засновника у майні підприємства; 4) не допускати засновників до управління підприємством; 5) звільнивши всіх засновників, підготувати Ужгородський коньячний завод до рейдерського захоплення, тобто незаконній зміні власників підприємства»; «Мета масових звільнень засновників частки яких не визначені в підприємстві, це в майбутньому заволодіти колективним підприємством»; «Після припинення договору оренди керівник ОСОБА_6 без згоди інших співвласників підприємства почав продавати майно яке належало організації орендарів, так були продані всі магазини «Тиса», акції Плосківського заводу мінеральних вод, засновником якого у 1997 році виступила організація орендарів «УКЗ». Таким чином, усі члени організації орендарів які своєю працею викупили ОП Ужгородський коньячний завод відсторонені від приватизованого ними підприємства, а керівник заводу і надалі розбазарював колективне майно та кошти»; «22 вересня 2011 року керівник ОСОБА_6 завершує останній етап рейдерського поглинання Ужгородського коньячного заводу, а саме, проводить збори по реорганізації підприємства, проходять не за участі засновників як того вимагає закон, а за участю найманих працівників»; «Підприємство Ужгородський коньячний завод який був викуплений колективом орендарів перебуває під контролем керівника ОСОБА_6 та проходить процедуру реорганізації з грубим порушенням закону та за підтримки державного реєстратора Ужгородської РДА» та зобов'язати відповідача спростувати її. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 тис. грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 травня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано недостовірною наступну інформацію: «Така стратегія керівництва директора ОСОБА_6 по недопущенню перетворення орендного підприємства в колективне давала йому змогу: 1) На протязі 20 років використовувати одноосібно колективний прибуток у власних інтересах та інтересах своєї родини. 2) Розпродувати колективне майно на підставних осіб наближених до своєї сім'ї. 3) Не визначати частку кожного засновника у майні підприємства. 4) Не допускати засновників до управління підприємством. 5) Звільнивши всіх засновників, підготувати Ужгородський коньячний завод до рейдерського захоплення, тобто незаконній зміні власників підприємства». «Мета масових звільнень засновників частки яких не визначені в підприємстві, це в майбутньому заволодіти колективним підприємством». «Після припинення договору оренди керівник ОСОБА_6 без згоди інших співвласників підприємства почав продавати майно яке належало організації орендарів, так були продані всі магазини «Тиса», акції Плосківського заводу мінеральних вод, засновником якого у 1997 році виступила організація орендарів «УКЗ». Таким чином, усі члени організації орендарів які своєю працею викупили ОП Ужгородський коньячний завод відсторонені від приватизованого ними підприємства, а керівник заводу і надалі розбазарював колективне майно та кошти»; «22 вересня 2011 року керівник ОСОБА_6 завершує останній етап рейдерського поглинання Ужгородського коньячного заводу, а саме, проводить збори по реорганізації підприємства, проходять не за участі засновників як того вимагає закон, а за участю найманих працівників»; «Підприємство Ужгородський коньячний завод який був викуплений колективом орендарів перебуває під контролем керівника ОСОБА_6 та проходить процедуру реорганізації з грубим порушенням закону та за підтримки державного реєстратора Ужгородської РДА». Зобов'язано ОСОБА_7 спростувати недостовірну інформацію, поширену у скарзі від 23 лютого 2012 року шляхом направлення копії судового рішення у 10-ти денний строк з моменту набрання ним законної сили на адресу Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному поглинанню та захопленню підприємств, Кабінету Міністрів України та Закарпатської обласної державної адміністрації. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 10 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2014 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано інформацію, зазначену в скарзі від 23 лютого 2012 року, яку було надіслано ОСОБА_7 до Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному поглинанню та захопленню підприємств, наступного змісту: «Така стратегія керівництва директора ОСОБА_6 по недопущенню перетворення орендного підприємства в колективне давала йому змогу: 1) На протязі 20 років використовувати одноосібно колективний прибуток у власних інтересах та інтересах своєї родини. 2) Розпродувати колективне майно на підставних осіб наближених до своєї сім'ї. 3) Не визначати частку кожного засновника у майні підприємства. 4) Не допускати засновників до управління підприємством. 5) Звільнивши всіх засновників, підготувати Ужгородський коньячний завод до рейдерського захоплення, тобто незаконній зміні власників підприємства». «Мета масових звільнень засновників частки яких не визначені в підприємстві, це в майбутньому заволодіти колективним підприємством». «Після припинення договору оренди керівник ОСОБА_6 без згоди інших співвласників підприємства почав продавати майно яке належало організації орендарів, так були продані всі магазини «Тиса», акції Плосківського заводу мінеральних вод, засновником якого у 1997 році виступила організація орендарів «УКЗ». Таким чином, усі члени організації орендарів які своєю працею викупили ОП Ужгородський коньячний завод відсторонені від приватизованого ними підприємства, а керівник заводу і надалі розбазарював колективне майно та кошти». «22 вересня 2011 року керівник ОСОБА_6 завершує останній етап рейдерського поглинання Ужгородського коньячного заводу, а саме, проводить збори по реорганізації підприємства, проходять не за участі засновників як того вимагає закон, а за участю найманих працівників». «Підприємство Ужгородський коньячний завод який був викуплений колективом орендарів перебуває під контролем керівника ОСОБА_6 та проходить процедуру реорганізації з грубим порушенням закону та за підтримки державного реєстратора Ужгородської РДА», такою, що є недостовірною та порочить гідність, честь та ділову репутацію ОСОБА_6 В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що перевірка інформації щодо незаконного заволодіння державним майном, реорганізації, підприємства, звільнення працівників, підписання незаконних договорів до компетенції Закарпатської обласної державної адміністрації, Кабінету Міністрів України та Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному, поглинанню та захопленню підприємств не належить, а отже інформація, викладена у скарзі є фактичним твердженням відповідача, яке не відповідає дійсності, тобто є недостовірною, внаслідок чого позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях через поширення про нього відповідачем неправдивої інформації.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що інформація, поширена відповідачем щодо дій позивача у скарзі до Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному, поглинанню та захопленню підприємств є недостовірною, при цьому зауважив, що відповідач до Закарпатської обласної державної адміністрації особисто не звертався, а така скарга надіслана з Кабінету Міністрів України. Водночас, щодо позовних вимог про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що зазначене не знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що 23 лютого 2012 року відповідач ОСОБА_7 звернувся до Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному, поглинанню та захопленню підприємств зі скаргою на рейдерське захоплення колективного підприємства «Ужгородський коньячний завод» керівником ОСОБА_6, незаконне відсторонення засновників від права управління підприємством, незаконний продаж колективного майна, одноосібне використання прибутку та проведення реорганізації без рішення та відома засновників Ужгородського коньячного заводу (протиправне поглинання) (а.с. 16-19 т. 1).

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Із роз'яснень, викладених в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та дійшовши висновку про те, що інформація, яка поширена відповідачем у згаданій вище скарзі містить ствердні вислови про вчинення позивачем дій, які носять явно протиправний характер та образливі висновки і негативну характеристику позивача, на зазначені вище положення закону та роз'яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» уваги не звернув, не врахував, що у своїй скарзі відповідач просив провести перевірку вказаних ним фактів, реалізувавши таким чином своє конституційне право на звернення. Зі змісту скарги вбачається, що відповідач звернувся до Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному, поглинанню та захопленню підприємств із скаргою на дії позивача, як до компетентного органу, який уповноважений провести таку перевірку.

Водночас, апеляційним судом залишено поза увагою висновки, викладені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2013 року щодо предмету спору, та які стали підставою для скасування попередніх судових рішень, та ухвалено у справі знову рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук
А.С. Олійник