Справа № 454/992/14 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/476/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Тропак О.В.,

за секретаря Куцика І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового засідання технічними засобами в порядку ч.2 ст. 197 ЦПК України в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства "Львіввугілля" на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Львіввугілля" про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 01 вересня 2014 року вищезазначений позов задоволено частково.

Суд стягнув з Державного підприємства "Львіввугілля" в користь ОСОБА_2 11 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя при воконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання.

Суд стягнув з Державного підприємства в дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржило Державне підприємство "Львіввугілля".

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт стверджує, що вини шахти в тому, що позивач отримав профзахворювання немає, так як із сторони власника не було вчинено ніяких протиправних дій, а також штучно не було створено шкідливих і небезпечних умов праці, які б спричинили профзахворювання. Більше того, апелянт зазначає, що при влаштуванні на роботу ОСОБА_2 з правилами внутрішнього трудового розпорядку, умовами праці на шахті, наявністю на робочих місцях небезпечних шкідливих факторів, можливими наслідками їх впливу на здоров'я, правами на пільги і компенсації за роботу в таких умовах був ознайомлений і згідний.

Апелянт зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, які б могли підтвердити факт завдання йому моральної шкоди, оскільки довідка МСЕК та акт розслідування професійного захворювання є лише документами, що підтверджують настання професійного захворювання та є підставами для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди, передбачених Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" і не підтверджують факту заподіяння моральної шкоди. Також зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності і питання про його поновлення не ставилось.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про день та час судового засідання, про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались, тому розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 працював у підземних умовах шахт Державного підприємства "Львіввугілля" на різних посадах з 01.07.1987 р. та був звільнений 05.11.2010 року у зв'язку із невідповідністю працівника виконуваній роботі по стану здоров'я.

У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці в позивача погіршився стан здоров'я, внаслідок чого він неодноразово звертався за медичною допомогою, що підтверджується наявними в справі виписками з медичних карт стаціонарного (амбулаторного) хворого (а.с. 17-30).

Актом про нещасний випадок №24 від 05 липня 1996 року встановлено, що в результаті роботи ОСОБА_2 із лебідкою він травмував ногу (а.с. 13).

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 19.11.2010р. встановлено, що у ОСОБА_2 хронічна попереково-крижана радикулопатія, вегето-сенсорна поліневропатія рук, силікоз І ст., емфізема легень, ЛН-Іст. (а.с11).

З довідки МСЕК ( Серія 10 ААА № 466172 ) від 02.12.2010р. встановлено, що позивачу безтерміново призначено ІІІ групу інвалідності. Також, комісія дійшла висновку про умови та характер праці, зокрема, протипоказана важка фізична праця (а.с. 15).

Відповідно до довідки МСЕК ( серія ЛВА - 2 № 029784) від 14.04.2011р., позивачу безтерміново встановлено ступінь втрати професійної працездатності, який складає 65%. (а.с. 16).

Задовольняючи частково позов, постановивши стягнути на користь ОСОБА_2 11000 грн. моральної шкоди, районний суд виходив з того, що позивачеві заподіяна моральна шкода, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, внаслідок професійного захворювання при виконанні своїх трудових обов'язків, у зв'язку з якими йому було встановлено 65 % втрати працездатності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.п.1,2 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472, власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому внаслідок фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди.

Доказами вини власника можуть бути акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний характер.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1997 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237-1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними.

Колегія суддів вважає, що районний суд дійшов правильного висновку про те, що шкоду здоров'ю позивача було завдано в результаті його роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві ДП "Львіввугілля" протягом 23 років, він втратив 65% працездатності, є інвалідом третьої групи, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чим йому заподіяно моральну шкоду.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням норм ст. 23 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України, роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 (з наступними змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", висновки суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди в повній мірі відповідають обставинам справи, є обґрунтованими, а тому, на думку судової колегії, є правильними.

Встановленими обставинами та матеріалами справи спростовуються твердження апелянта ДП "Львіввугілля" щодо відсутності підстав для відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта ДП "Львіввугілля" про застосування строку позовної давності, оскільки згідно із ст.268 ЦК України позовна давність не застосовується до вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, тобто, і на вимоги про відшкодування моральної шкоди, та вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав особи, якою є відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Львіввугілля" відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Тропак О.В.