Номер провадження: 22-ц/785/481/15
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Комаровська Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого - Комаровської Н.В.,

Суддів -Гончаренко В.М., Калараша А.А.,

З участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеської міськради про визнання права власності за апеляційною скаргою Одеської міськради на заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29.04.2014р.,-

в с т а н о в и л а :

10.01.2014р. ОСОБА_2 звернулась з позовом до Одеської міськради про визнання права власності.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те,що її чоловіку ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

За вказаним договором ОСОБА_3 був забов*язаний утримувати ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_5

В 2002 р. ОСОБА_4 померла,тому в частині забов*язань ОСОБА_3 по її утриманню договір припинив свою дію.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Позивач стверджувала,що проживала та зареєстрована в квартирі разом з чоловіком,прийняла спадщину.

В грудні 2013р. вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини,однак отримала відмову в зв*язку з тим,що договір довічного утримання не був зареєстрований в органах БТІ,тому померлий не мав права власності.

Позивач просила визнати на нею право власності в порядку спадкування на ? частину кв.АДРЕСА_1 та на ? частину цієї ж квартири в порядку переходу до неї права та обов*язків набувача за договором довічного утримання.

Справа розглянута у відсутність відповідача.

Заочним Малиновського районного суду м.Одеси від 29.04.2014р. позов задоволений.Визнано право власності за позивачем на всю спірну квартиру та на ОСОБА_2 покладені обов*язки набувача за договором довічного утримання.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 05.06.2014р. відмовлено в задоволенні заяви Одеської міськради про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі Одеська міськрада просить про скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову,мотивуючи тим,що суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив вимоги процесуального законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,доводи апеляційної скарги та заперечення на неї,розглянувши матеріали справи,перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та заявлених вимог,колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення з таких підстав.

При розгляді справи судом встановлено,що 29.05.1979 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб,який 04.08.1999 р. був розірваний.

16.01.2007р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно зареєстрували шлюб,в якому перебували до смерті ОСОБА_3,яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1

07.09.1999 р. ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_4,яка діяла в своїх інтересах та інтересах сина ОСОБА_5,договір довічного утримання,за умовами якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали у власність ОСОБА_3 однокімнатну квартируАДРЕСА_1 пл.43,1 кв.м.,а ОСОБА_3прийняв на себе обов*язок довічно утримувати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( а.с.18). Договір було посвідчено державним нотаріусом П*ятої Одеської державної нотаріальної контори Димерлій О.М. та зареєстровано в реєстрі за №3-1915.

Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1.07.2004 р. N 1952-IV та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджено наказом Міністерства юстиції України від 7.02.2002 р. № 7/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 p. за № 157/6445 передбачені умови та порядок здійснення реєстрації прав на нерухоме майно.

Частиною 5 ст. 3 вказаного Закону передбачено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Аналізуючи та застосовуючи нормативну базу,яка діяла на час виникших правовідносин,пов*язаних із укладенням договору довічного утримання та переходом права власності за вказаним договором в 1999 році,суд дійшов правильного висновку про те,що на той період діяв ЦК Української РСР 1963 року,яким не ставилось набуття права приватної власності на об'єкт нерухомого майна у набувача за договором в залежність від факту державної реєстрації права власності набутого нерухомого майна.

Виходячи з цього, ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру за життя на підставі договору довічного утримання від 07.09.1999 р.

Після смерті ОСОБА_3 частину його майна за заповітом прийняла ОСОБА_8,яка у встановленому законом порядку (нотаріально) дала свою згоду на прийняття спадщини майна ОСОБА_3 спадкоємцю, яка пропустила строк для прийняття спадщини, - ОСОБА_2

13.11.2007р. ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на мотоцикл марки Ява 350/634,1983 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, двигун НОМЕР_2, кузов-коляска б/н, шасі, рама НОМЕР_3.

У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 нотаріусом було відмовлено в зв*язку з відсутністю реєстрації права власності в ОМБТІ за ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки,які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті.

Після смерті ОСОБА_3 його дружина - ОСОБА_2,яка є спадкоємцем першої черги, успадкувала його майно,яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, отримала письмову відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом,тому за нею в судовому порядку може бути визнано право власності в порядку спадкування на вказану квартиру.

Судова колегія не погоджується з висновком суду про те,що після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_3 став власником тільки частини майна ,тобто ? вищезазначеної квартири,оскільки такий висновок протирічить правильним мотивам суду щодо набуття ОСОБА_3 права власності за договором довічного утримання від 07.09.1999р. з моменту укладення нотаріально посвідченого договору ( без державної реєстрації права власності в зв*язку з відсутністю такої норми на час укладення договору).

Виходячи з такого висновку,суд помилково погодився з вимогами ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на ? частину квартири в порядку спадкування за законом майна ОСОБА_3 і права власності на ? частину квартири в порядку переходу до ОСОБА_2 прав та обов*язків набувача за договором довічного утримання,оскільки ОСОБА_2 успадкувала всю квартиру після смерті ОСОБА_3 як спадкоємець першої черги.

В зв*язку з цим резолютивна частина рішення підлягає зміні із зазначенням про визнання права власності за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом майна ОСОБА_3

Відповідно до ст. 755 ч. 2 ЦК України, договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача.

Смерть відчужувача припиняє обов'язок набувача щодо його утримання і є юридичним фактом, що припиняє договірні відносини.

Тому в зв*зку із смертю ОСОБА_4 договір довічного утримання припинив свою дію в частині обов*язку ОСОБА_3 довічного утримувати ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається,що що рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 08.06.1998р. ОСОБА_5, 1937 р.н., визнано недієздатним.

Розпорядженням №281 Іллічівської райадміністрації м. Одеси від 23.04.1999р. ОСОБА_2 було призначено опікуном недієздатного ОСОБА_5 Свої повноваження опікуна ОСОБА_2 продовжує виконувати по теперішній час.

Смерть набувача не припиняє договір довічного утримання (догляду). Права і обов'язки набувача за договором переходять до його спадкоємців, у тому числі і право власності на майно, передане набувачеві відчужувачем.

Відповідно до ч.1 ст. 757 ЦК України обов'язки набувача за договором довічного утримання переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, яке було передане відчужувачем.

Виходячи з вказаної норми закону,суд обгрунтовано поклав обов*язки набувача за договором довічного утримання від 07.09.1999р. в частині довічного утримання ОСОБА_5 на ОСОБА_2

Не заслуговує на увагу довод апелянта про те,що судом не враховані Правила реєстрації об*єктів нерухомого майна,які діяли з 1995 р.,а відсутність реєстрації об*єкту не породжувала право власності,виходячи з наступного.

Момент набуття права власності за договором довічного утримання (догляду) пов'язується з переданням майна, якщо інше не передбачено угодою сторін. Оскільки договір довічного утримання(догляду) повинен бути нотаріально посвідчений, то право власності на майно у набувача виникає з моменту такого посвідчення. Якщо договір підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації (наприклад, у разі передачі нерухомості).

На відміну від нового ЦК України Цивільний кодекс УРСР 1963 р. безпосередньо не передбачав обов'язкової державної реєстрації договорів довічного утримання, як це було зазначено щодо інших угод з відчуження нерухомості, зокрема, за договорами купівлі-продажу, міни, дарування (статті 227, 242, 244 ЦК УРСР).

Стаття 425 ЦК УРСР предбачає, що виникнення права власності на майно у набувача за договором довічного утримання ні з якою іншою обставиною, як укладення договору, не пов'язано. Момент укладення договору є часом, з якого право власності переходить від відчужувача до набувача і відчужувач набуває право на утримання. Обставини передачі квартири відчужувачем, прописки, проживання, реєстрації договору в БТІ набувачем не перебувають у правовому зв'язку з виникненням у набувача права власності.

Тому суд правильно не врахував Правила реєстрації об*єктів нерухомого майна,оскільки вони регулювали реєстрацію майна як об*єкту нерухомості ( інвентаризацію майна) і ніяким чином не пов*язували відсутність реєстрації об*єкту з відсутністю виникнення права власності на цей об*єкт.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення чи неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи,що суд першої інстанції при правильному застосуванні норм матеріального права помилково визначився з висновком,викладеним в резолютивній частині рішення,воно підлягає зміні на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Керуючись ч.1.п.3,309 ч.1 п.п.3.4 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Одеської міськради задовільнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 29.04.2014р. змінити.

Викласти абзаци 1,2,3 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

"Позов ОСОБА_2 задовільнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43,1 кв.метра в порядку спадкування за законом майна ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1".

В зв*язку з цим абзаци 4 и 5 резолютивної частини рішення вважати абзацами 3 та 4.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Н.В.Комаровська

Судді: В.М.Гончаренко

А.А.Калараш