Провадження №2/761/1032/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 січня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Маліновської В.М.

при секретарі: Лазоришинець К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Києвї цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про стягнення відсотків за користування неповернутими грошовими коштами, інфляційних втрат та 3% річних,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014р. ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (з матеріалів справи встановлено, що «Всеукраїнський акціонерний банк» є Публічним акціонерним товариством, далі за текстом - Відповідач, Банк, ПАТ "ВіЕйБі Банк") про стягнення відсотків за користування неповернутими грошовими коштами, інфляційних втрат та 3% річних.

Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідно до умов п.1.1. договору про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи № НОМЕР_1 від 19.12.2013р., укладеного між Позивачем та Відповідачем, останній зобов'язаний здійснювати обслуговування поточного рахунку позивача № НОМЕР_1, зокрема, п.2.2. Договору передбачено обов'язок відповідача виконувати розпорядження позивача щодо перерахування і видачі відповідних сум з поточного рахунку позивача. 08 травня 2014 року Позивач звернувся до свого відділення банку із вимогою щодо перерахування залишку коштів на поточному рахунку в розмірі 79 153,03 грн. на його рахунок в іншому банку, але отримав відмову через технічні проблеми. З цього приводу Позивач зажадав пояснень від Відповідача, про що повідомив його листом від 08.05.2014р., однак відповіді у належний строк не отримав. 20.05.2014р. Позивач повторно звернувся до Відповідача із листом щодо отримання пояснень, проте відповіді також не отримав. Лише листами від 29.07.2014р. та 31.07.2014р. Відповідач повідомив про розгляд звернень Позивача, зокрема, зазначив, що останній може знімати готівкові кошти в найближчих відділеннях банку, проте про підстави відмови у грошовому переказі коштів Відповідач не надав жодних пояснень, окрім посилань на норми постанови НБУ № 328 від 01.06.2014р., яка жодним чином не стосується Позивача. Таким чином, Відповідач безпідставно відмовив Позивачу у реалізації його законного права та не виконав свого зобов'язання за договором щодо перерахування суми з його поточного рахунку, порушення якого розпочалось з 14.05.2014р. та тривало до 16.10.2014р. Враховуючи викладене, Позивач просив стягнути з Відповідача на свою користь 1 234,79 грн. - пені за несвоєчасне списання Банком грошових коштів за дорученням клієнта відповідно до п.12.5. Правил відкриття та обслуговування вкладних поточних рахунків фізичних осіб в ПАТ "ВіЕйБі Банк"; - 7 263,31 грн. -інфляційні втрати; - 1 014,89 грн. - 3% річних, а всього 9 512,99 грн., та суму судового збору.

Відповідач подав заперечення на позовну заяву (а.с.64-66), в яких зазначив, що вимоги Позивача є безпідставними та незаконними, з огляду на те, що порядок перерахування коштів з рахунків клієнтів визначено чинним законодавством України, зокрема, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004р. № 22. Так, відповідно до законодавства для ініціювання переказу коштів до банку має бути наданий відповідний документ на переказ коштів, зокрема, платіжне доручення, форма якого затверджена Національним банком України. Разом з тим, Позивачем не надано доказів щодо подання до банку відповідного платіжного доручення на переказ коштів, а свої вимоги він мотивує лише письмовими листами, які були надіслані ним до банку. Окрім того, Позивач продовжував вільно користуватися коштами на рахунку, що підтверджується випискою по рахунку, станом на 14.11.2014р. залишок коштів на рахунку становить 2 163,78 грн. Водночас, Позивач жодним чином не доведено належними процесуальними доказами обставину щодо нарахування пені за невиконання зобов'язань за договором банківського вкладу в сумі 1 234,79 грн., 7 263,31 грн. інфляційних нарахувань та 1 014,89 грн. 3% річних, оскільки ні пеня, ні інфляційні нарахування, ні нарахування 3% не передбачені умовами договору та законодавства України, що стосується банківської діяльності, дані нарахування не обгрунтовані належними доказами, що унеможливлює задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні Позивач надав заперечення на відзив відповідача (а.с.82), в яких зазначив, що факт неподання позивачем платіжного доручення встановленої форми, спростовується листами відповідача від 29.07.2014р. № 15-10112 та від 31.07.2014р. № 1-10563, в яких він у відповідь на заяви Позивача від 08.05.2014р. та від 20.05.2014р.: - не дає обгрунтованої відповіді на відмову у переведенні належних Позивачу коштів; - мотивує свою відповідь щодо обмеження суми на зняття коштів та переведення нормативним актом (постанови НБУ № 328 від 01.06.2014р.), що не регулює спірні правовідносини; - не заперечував факт відмови у переведенні коштів з рахунку Позивача. Окрім того, Позивач зазначив, що відповідач в своїх запереченнях стверджує, що Позивач мав змогу вільно користуватися коштами на його картковому рахунку, у той же час 24.09.2014р. Позивач намагався здійснити оплату авіаквитків загальною вартістю 8 338,00 грн., але цю операцію було відхилено за перевищенням ліміту, що має бути зафіксовано у платіжній системі, таким чином наявний той факт, що Позивач не мав змоги користуватись своїми грошовими коштами у той час та у тому обсязі, як йому було необхідно. В судовому засіданні Позивач в повному обсязі підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник Відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення Позивача, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 грудня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи № НОМЕР_1 (а.с.7).

Відповідно до п.1.1. Договору Банк відкриває і здійснює обслуговування поточного рахунку на ім'я Держателя № НОМЕР_1 у гривні та надає Держателю міжнародну платіжну картку Visa Classic FL Base з ПІН до нього на умовах, визначених цим Договором та Правилами користування платіжними картками фізичних осіб ПАТ «ВіЕйБі Банк», затвердженими Наказом Голови Правління № 1316 від 29.09.2010р. (далі - Правила), відкриття якого було ініційовано Держателем за допомогою системи дистанційного банківського обслуговування Internet-Banking.

Підписуючи Договір, Держатель погоджується з викладеною пропозицією банку щодо відкриття та обслуговування ПР на умовах, встановлених цим Договором та Правилами.

Згідно п.2.2. Договору Банк зобов'язується приймати і зараховувати на поточний рахунок (ПР) грошові кошти, виконувати розпорядження Держателя про перерахування і видачу відповідних сум з ПР та проведення інших операцій за ПР, в тому числі, такі, що будуть ініційовані за допомогою картки з дотриманням Правил.

08 травня 2014р. Позивач направив Відповідачу лист, в якому повідомив, що йому було відмовлено в здійсненні грошового переказу залишку на його картковому рахунку на його рахунок в іншому банку, посилаючи на технічні проблеми (а.с.40). Зазначений лист був отриманий Відповідачем 13.05.2014р., що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового повідомлення (а.с.43).

20 травня 2014 року Позивач повторно направив до Банку заяву, в якій просив розглянути по суті звернення позивача про неможливість здійснення переказу залишку грошових коштів на його картковому рахунку (а.с.44). Вказана заява була отримана Банком 26.05.2014р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.47).

Листом від 29.07.2014р. № 15-10112 Відповідач, розглянувши звернення Позивача від 20.05.2014р., повідомив останнього, що кошти, які знаходяться на його поточному (картковому) рахунку, він може знімати в касах відділень, банкоматах або розраховуватись в торгово-сервісних мережах згідно норм Постанови НБУ № 328 від 01.06.2014р. (а.с.52).

Листом від 31.07.2014р. Банк на лист Позивача від 08.05.2014р. повідомив останнього, що для грошового переказу за межі Банку йому необхідно звернутись в найближче відділення Банку, яке знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Володимира Маяковського, 47, та ще раз повідомлено про можливість зняття коштів, які знаходяться на поточному (картковому) рахунку Позивача в касах відділень, банкоматах, або розраховуватись в торгово-сервісних мережах (а.с.53).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 1068 ЦК України визначено, що Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ч. 3 ст. 1068 ЦК України).

Відповідно до ст. 1071 ЦК України Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Отже, з наведених норм Закону вбачається, що Банк за договором банківського рахунку, в силу ст.ст. 1068, 1071 ЦК України, зобов'язаний списати грошові кошти з рахунка Клієнта за розпорядження останнього в строки передбачені договором банківського рахунка після надходження до банку відповідного розрахункового документа.

Разом з тим, ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціатором переказу може бути платник, а також отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Статтею 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що ініціювання переказу проводиться, зокрема, шляхом подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Клієнт банку має право самостійно обирати види розрахункового документа (крім платіжної вимоги), які визначені цим Законом, для ініціювання переказу (ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Разом з тим, на підтвердження надання розрахункових документів для ініціювання переказу Позивач надав суду копії листів-заяв до Відповідача від 08.05.2014р. та від 20.05.2014р., в яких зазначив, що Відповідач відмовив йому у здійсненні переказу залишку коштів на його картковому рахунку на рахунок в іншому банку, проте додані заяви не є розрахунковими документами в розумінні Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а тому за ними неможливо виконати доручення клієнта на переказ грошових коштів з поточного (карткового) рахунку. Інших доказів на підтвердження факту звернення до Відповідача з відповідним розрахунковим документом для здійснення переказу залишку грошових коштів на поточному (картковому) рахунку на рахунок, відкритий в іншому банку, та подальшою відмовою Банку виконати таке розпорядження, Позивачем не надано.

При цьому, положеннями ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Позивач зазначив, що він не мав можливості з 14.05.2014р. по 16.10.2014р. розпоряджатися своїми грошовими коштами, що знаходились на його поточному (картковому) рахунку, зокрема, що він 24.09.2014р. намагався здійснити оплату авіаквитків загальною вартістю 8 338,00 грн., але вказану операцію було відхилено за перевищенням ліміту.

Проте, згідно виписки за поточним (картковим) рахунком за період з 01.05.2014р по 14.11.2014р. (а.с.68-69) вбачається, що Позивач активно використовував кошти, що було в його розпорядженні в межах залишку на його картковому рахунку на відповідну дату шляхом розрахунків в торгово-сервісних мережах. Разом з тим, доказів того, що Позивач був обмежений в своїх правах щодо вільного користування грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, зокрема, що Позивач не зміг здійснити оплату авіаквитків 24.09.2014р. на суму 8 338,00 грн. у зв'язку з перевищенням ліміту, в матеріалах справи не міститься, та в судовому засіданні не здобуто.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 59 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження обставин, на які посилається Позивач як на підставу для задоволення позову, виходячи з встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про стягнення відсотків за користування неповернутими грошовими коштами, інфляційних втрат та 3% річних, не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 610, 612, 625, 1066, 1068, 1071 1074 ЦК України, ст.ст. 8, 20, 21,22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296, 360-7 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про стягнення відсотків за користування неповернутими грошовими коштами, інфляційних втрат та 3% річних,- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Шевченківський районний суд м.Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: