Справа № 192/791/15-ц
Провадження № 2/192/324/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" вересня 2015 р. СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Щербини Н. О.,

за участі секретаря судового засідання - Сербіної Л. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Солонянська районна державна адміністрація Дніпропетровської області (як орган опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, з урахуванням уточнень від 15 липня та від 22 липня 2015 року, звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відповідача відносно її доньки - малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, призначення опікуном та стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач ухиляється від належного виконання батьківських обов'язків відносно малолітньої доньки, не приймає участі у її вихованні та утриманні, не цікавиться життям, здоров'ям, навчанням дитини, не надає матеріальної і моральної підтримки, самоусунулася від виховання дитини, а малолітня ОСОБА_3 проживає в сім'ї позивача, яка в свою чергу постійно турбується про її виховання та утримання.

В судовому засіданні 22 липня 2015 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з урахуванням їх уточнень та просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 22 липня 2015 року пояснила суду, що її дочка - ОСОБА_2 народила ОСОБА_3, коли сама навчалася в 10 класі, а біологічним батьком дитини є ОСОБА_4. Після народження онуки, позивач змушена була покинути роботу, оскільки на її утриманні також перебував її син, який є інвалідом ІІІ групи, а з 2009 року позивач працює медичною сестрою в КЗ "Дніпропетровська обласна дитяча клінічна лікарня ". Малолітня ОСОБА_3 від народження проживає з нею, а мати дитини не проживає разом з нею, приїздить до дитини на півгодини 2-3 рази на рік, а після того як дитина вступила до першого класу - спілкується зрідка з нею по телефону. ОСОБА_1 зазначила, що лікуванням ОСОБА_3 займається лише вона, оскільки в 2011, 2012, 2013 роках лікувала дитину в санаторії «Східниця», а відповідач, як матір дитини, не допомагає матеріально на лікування та утримання дівчинки, не відвідує батьківські збори в школі, проте за 2012-2013 роки вона самостійно сплатила фондові внески в школу. Позивач повідомила суду, що відповідач не надає матеріальних коштів на утримання дитини, оскільки посилається на те, що має ще одну дитину - сина ОСОБА_6. На підставі зазначеного, позивач просила постановити рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, призначити її опікуном малолітньої ОСОБА_3, а також стягнути з відповідача аліменти в розмірі ? частини від її доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач працевлаштована та отримує заробітну плату.

Представник позивача - адвокат Булкіна О. І., яка діє на підставі договору на представництво інтересів від 30 червня 2015 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.38,39) в судових засіданнях підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. При цьому посилалася на те, що відповідач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до своєї доньки ОСОБА_3, не турбується про стан її здоров'я, про її освіту, а всіма питаннями займається позивач як бабушка дитини.

Відповідач ОСОБА_2, яка про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, відповідно до розписки про отримання судової повістки про виклик до суду (а.с.191), у судове засідання 28 вересня 2015 року не з'явилася. Представник відповідача надав суду заяву (а.с.194), згідно якої просив здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача та його представника за наявними у справі матеріалами, заявлений позов не визнав в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні.

В судовому засіданні 22 липня 2015 року відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнала частково в частині стягнення аліментів в розмірі ? частини її доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а в іншій частині щодо позбавлення її батьківських прав та призначення позивача опікуном малолітньої ОСОБА_3 - не визнала, заперечувала проти його задоволення. Відповідач пояснила суду, що в 2006 році народила дочку ОСОБА_3, а з пологового будинку її забрала мати - ОСОБА_1 та вони стали проживати разом. Згодом відповідач поїхала проживати до батька дитини, а її мати не давала їй новонароджену дитину, оскільки вважала її неповноцінною матір'ю. До 2011 року відповідач періодично проживала то в с. Жданове, то в смт Солоне, а в 2008-2009 роках проживала в м. Маріуполі протягом одного місяця. Весь цей період, коли вона не проживала разом зі своєю донькою ОСОБА_3, вона висилала грошові кошти на її утримання своїй матері, подарунки для дівчинки, а з 2011 року після народження сина ОСОБА_6 - проживала разом з донькою та своєю матір'ю. В 2012 році на підставі конфлікту між нею та позивачем, вимушена була разом з молодшою дитиною поїхати проживати до м. Дніпропетровська, де мешкає і тепер, а з позивачем досягли домовленості щодо виховування та грошових коштів на утримання ОСОБА_3, які вона отримувала від держави, що вони будуть ділити їх порівну. Відповідач посилається на те, що відвідувала доньку ОСОБА_3 щонеділі, а в 2013, 2014 роках їздила разом з нею відпочивати на море, всі свята проводить з дитиною, а на канікули завжди забирала дитину до себе в м. Дніпропетровськ, разом виконують домашні завдання, допомагає дитині складати вірші, та навіть була присутня на відкритому уроці англійської мови. Також була разом з дитиною під час проведення операції 04 січня 2015 року, оплачувала всі аналізи та ліки. ОСОБА_2 пояснила суду, що її донька ОСОБА_3 бажає жити разом з нею, однак, оскільки має подруг за місцем свого фактичного проживання в с. Жданово, то також бажає проживати з бабусею. До 2015 року кожні вихідні дитина проводила з нею, а в 2015 році позивач не пустила ОСОБА_3 разом з відповідачем на море, телефоном мати та дитина спілкуються щодня, а бабушка залякує дитину інтернатом. На даний час відповідач не може забрати ОСОБА_3 проживати до м. Дніпропетровська, оскільки вона зі своїм чоловіком та сином ОСОБА_6 проживають в однокімнатній квартирі свекрухи, де дуже мало міста. Не заперечує, що приділяє мало уваги своїй доньці, проте вважає, що не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків.

В судовому засіданні 17 вересня 2015 року ОСОБА_2 пояснила суду, що з того часу, як в суді почала слухатися справа про позбавлення її батьківських прав, то вона не навідувалася до доньки ОСОБА_3, не піклувалася про стан її здоров'я, не купувала їй одяг, не збирала до школи, оскільки на даний час займається ремонтом квартири. В судовому засіданні відповідач не заперечувала, що на даний час вона ухиляється від виконання батьківських обов'язків, проте не змогла пояснити причини такого ухилення по відношенню до доньки ОСОБА_3.

Представник відповідача - ОСОБА_5, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 17 червня 2015 року (а.с.40) в судовому засіданні 22 липня та 17 вересня 2015 року заперечував проти позову з тих підстав, що відповідач виконує свої батьківські обов'язки відносно малолітньої ОСОБА_3, навідує її в с. Жданово, перераховує кошти на її утримання, навідується до школи, а тому підстави для позбавлення батьківських прав відсутні.

В письмових запереченнях, наданих суду, представник відповідача посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач народила доньку ОСОБА_3, а після пологів повернулася проживати з дитиною до с. Жданово, де всеціло віддалася турботі та піклуванню про дитину. Після досягнення нею річного віку, у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем, за попередньою домовленістю з позивачем, влаштувалася на роботу. Після народження нею ІНФОРМАЦІЯ_2 сина ОСОБА_6, у ОСОБА_2 погіршилися відносини з матір'ю (позивачем), і з лютого 2012 року вона переїхала жити до м. Дніпропетровська, домовившись з позивачем, що вона буде виконувати обов'язки по вихованню та догляду за ОСОБА_3. Позивач не заперечувала проти цього за умови належної фінансової підтримки та що ОСОБА_6 буде проживати зі своєю матір'ю. Тому, за час відсутності відповідача, позивач доглядала доньку ОСОБА_3, а відповідач допомагала їй матеріально, що можуть підтвердити свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, проте відповідач та її представник відмовилися від клопотання про виклик зазначених свідків у судовому засіданні 15 липня 2015 року.

В письмових запереченнях представник відповідача посилається на те, що з початку 2015 року ОСОБА_1 перестала влаштовувати матеріальна допомога, яку надавала відповідач, а тому позивач почала налаштовувати малолітню ОСОБА_3 проти матері, залякувати тим, що мама віддасть її до притулку. Коли відповідач приїздила до дитини, то позивач ховала її, у зв'язку з чим 07 червня 2015 року відповідач змушена була звернутися за допомогою про витребування дитини до Солонянського РВ ГУ УМВС України в Дніпропетровській області. Представник відповідача вважає, що підставою позову стало непорозуміння відносно місця проживання, утримання малолітньої дитини, меркантильні погляди, фінансова зацікавленість позивача. В запереченнях на позов представник відповідача посилається на те, що відповідач від виконання своїх батьківських обов'язків не ухилилася, неодноразово висловлювала турботу про доньку, бажання спілкуватися з нею та брати участь у її вихованні, постійно виконує обов'язок щодо утримання дитини, має постійне місце роботи, не перебуває на обліку у нарколога та психіатра, постійно намагається зустрітися зі своєю дитиною, забрати її до себе та виховувати, але родина позивача приховує ОСОБА_3 від неї, проте дитина залишилася жити з матір'ю відповідача за їхньою домовленістю з відповідачем (а.с.92-97).

17 вересня 2015 року представник відповідача надав суду заяву, згідно якої просив здійснити розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, за наявними в справі матеріалами. Позов не визнав в повному обсязі та просив залишити його без задоволення (а.с.194).

Представник третьої особи - Солонянська районна державна адміністрація Дніпропетровської області (як орган опіки та піклування), в судовому засіданні 22 липня та 28 вересня 2015 року пояснила суду, що на комісії з розгляду питання про позбавлення батьківських прав, відповідач говорила, що займається дитиною, а позивач бажає отримати кошти на утримання ОСОБА_3. Під час засідання комісії у малолітньої ОСОБА_3 не з'ясовувалося її ставлення до позбавлення батьківських прав її матері, а дівчинка сказала що любить і бабусю, і свою матір.

Солонянська районна державна адміністрація Дніпропетровської області (як орган опіки та піклування) надала суду висновок від 30 червня 2015 року «Про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2». Висновок мотивований тим, що з 2012 року ОСОБА_2 мешкає в м. Дніпропетровську з сином ОСОБА_6, 2011 року народження. На засіданні комісії з питань позбавлення її батьківських прав заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3. За її словами вона постійно цікавиться донькою, надає фінансову допомогу на її утримання своїй матері, спілкувалася телефоном з класним керівником дитини, цікавиться навчанням дитини, а мати постійно перешкоджає її спілкуванню з дитиною. На підставі зазначеного, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав (а.с.84-85). В судовому засіданні 22 липня 2015 року представник органу опіки та піклування повідомив суду, що під час складання висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ним враховувалися характеристики зі школи, в яких зазначено, що дитиною завжди опікується бабуся. Доказів перешкоджання позивачем у спілкуванні відповідача з дитиною на комісію надано не було, такі відомості були взяті зі слів відповідача, а за основу прийняття рішення комісія взяла права дитини, оскільки мати повідомила, що бажає забрати дитину до себе.

Також надали суду висновок від 17 вересня 2015 року «Про можливість ОСОБА_1 виконувати обов'язки опікуна» (а.с.180-182).

В судовому засіданні 28 вересня 2015 року в присутності представника органу опіки та піклування - ОСОБА_12, психолога КЗО «Солонянська середня загальноосвітня школа №2 І-ІІІ ступенів освіти» - ОСОБА_13, була заслухана думка малолітньої ОСОБА_3, яка повідомила, що з народження проживає з бабусею, мама рідко з нею спілкується та дитина бажає щоб і надалі її вихованням займалася бабуся, а не мама.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні 22 липня 2015 року пояснила, що є сусідкою позивача - ОСОБА_1 та їй відомо що з нею разом проживає дитина - ОСОБА_3, якій 9 років, а мати дитини - ОСОБА_2, не проживає разом з ними близько двох років. Зі слів позивача, ОСОБА_2 проживає в м. Дніпропетровську, а свідок рідко бачила її в с. Жданове. Проте, коли ОСОБА_2 приїздить до своєї мами, то частіше спілкується зі своїми друзями, а не з дитиною. Свідку відомо, що ОСОБА_3 часто хворіє, а лікуванням дитини займається позивач, оскільки вона возила її на Західну Україну у санаторій пити лікувальну воду, в літні канікули дитина завжди була у бабусі, не відлучалася з місця свого проживання.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні 22 липня 2015 року повідомила суду, що є матір'ю позивача та бабусею відповідача. Оскільки між собою вони є родичами, то свідку достовірно відомо, що малолітню ОСОБА_3 з народження виховує ОСОБА_1, а мати дівчинки не проживає з нею разом після того, як народила її та закінчила школу. До 2012 року відповідач періодично проживала в смт Солоне, в м. Маріуполі, в с. Жданове, а з 2012 року переїхала до м. Дніпропетровська. Вихованням дитини займається позивач, а відповідач навідувала ОСОБА_3 лише на 1 вересня та Новий рік в 2014 році, а також в червні цього року. Свідок зазначила, що весь час опікуванням дитини займається її дочка - позивач у справі та вона сама, оскільки є прабабусею малолітньої ОСОБА_3, а ОСОБА_2 не часто бере до себе дитину. Наприклад в 2015 році - лише на Новий рік і в червні місяці, після того, як позивач звернулася з позовом до суду, а в 2013-2014 роках брала лише на відпочинок на море.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні 22 липня 2015 року повідомила суду, що працює помічником повара в школі в с. Ждановое, яку відвідує малолітня ОСОБА_3 та підтримує сусідські відносини з сім'єю позивача. Свідку відомо, що з народження дитина живе з бабусею, яка займається її вихованням, а ОСОБА_2 не проживає в с. Жданово приблизно 5 останніх років, приїздить до дитини дуже рідко. Оскільки свідок працює в школі, яку відвідує малолітня, то їй відомо, що батьківські збори завжди відвідує бабушка, водить дівчинку до школи. ОСОБА_2 свідок ніколи не бачила разом з ОСОБА_3, лише одного разу на 1 вересня у 2014 році.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні 17 вересня 2015 року повідомив суду, що є приятелем сина позивачки та знає відповідача з дитинства. Йому відомо, що ОСОБА_3 з дитинства проживає з ОСОБА_1, а ОСОБА_2 ніколи не доглядала дочку. На рік ОСОБА_2 приїздить до с. Жданово всього декілька разів на час-два. Свідок повідомив суду, що ОСОБА_2 з 2012 року не проживає в с. Жданово, а на теперішній час проживає в м. Дніпропетровську, вихованням дитини займається позивач, яка водить дівчинку до школи, приймає активну участь у шкільному житті дитини, займається її лікуванням, купує речі для дівчинки. Також свідок повідомив, що бачив як відповідач спілкується з дитиною і йому здалося, що ОСОБА_2 взагалі не цікавиться життям дитини.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, відповідача, представників сторін, третьої особи, дослідивши висновки органу опіки та піклування, з'ясувавши думку дитини, вислухавши свідків, проаналізувавши фактичні обставини справи, норми процесуального та матеріального права які застосовуються до зазначених правовідносин, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області від 20 липня 2006 року (а.с.82) є: мати - ОСОБА_2, батько - ОСОБА_4, відомості про якого записані зі слів матері на підставі ч. 1 ст. 135 СК України (а.с.195).

Згідно довідки комунального закладу освіти «Жданівської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів» Солонянської районної ради Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року № 48 ОСОБА_3 навчається в 3 класі зазначеної школи (а.с.9), а згідно довідки Солонянської селищної ради від 24 березня 2015 року № 712 дитина проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Актом обстеження помешкання від 24 березня 2015 року (а.с.12) встановлено, що відповідач ОСОБА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_6, 2011 року народження не проживають за вказаною адресою з 2012 року, а згідно актів обстеження житлово-побутових умов від 23 березня та 16 травня 2015 року ОСОБА_3, 2006 року народження перебуває на утриманні своєї бабусі, що також підтверджується довідкою Солонянської селищної ради від 19 травня 2015 року № 1328 (а.с.24), показами свідків, наданими в судових засіданнях.

Згідно характеристики, яка видана комунальним закладом освіти «Жданівської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів» Солонянської районної ради Дніпропетровської області 23 березня 2015 року № 49, мати ОСОБА_3 - ОСОБА_2 не цікавиться навчанням дитини та нехтує її вихованням в сім?ї, не надає допомогу класному керівнику у вихованні та навчанні дитини, школу відвідує нерегулярно, а дівчинка проживає разом з бабусею, яка цікавиться навчанням дитини, часто відвідує школу, надає допомогу класному керівнику в організації та проведенні класних та загальношкільних виховних заходах (а.с.10), що також підтвердили свідки в судових засіданнях.

Суд критично ставиться до зазначеної характеристики, оскільки не надання допомоги класному керівнику у вихованні та навчанні дитини, нерегулярне відвідування школи, в якій навчається дитина, не можуть свідчити про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

В той же час, в судових засіданнях знайшли своє підтвердження факти ухилення від виконання батьківських обов'язків з боку ОСОБА_2 по відношенню до своєї дитини ОСОБА_3, які носять систематичний характер, оскільки свідки, а також сама відповідач в судових засіданнях, і її представник в письмових запереченнях проти позову зазначали про періодичність відвідування дитини, періодичність надання їй матеріального утримання, а в судовому засіданні 17 вересня 2015 року ОСОБА_2 не заперечувала того, що ухиляється від виконання батьківських обов'язків у зв'язку з поданням позову та не бажає, щоб її турбота про дитину була розцінена як вихваляння.

В письмових запереченнях представник відповідача, як і сама відповідач в судових засіданнях, не заперечували, що протягом кількох років вихованням дитини займалася саме ОСОБА_1, а з січня 2012 року відповідач домовилася що її обов'язки з виховання дитини буде виконувати позивач, в той час як відповідач буде працювати в м. Дніпропетровську.

Суд вважає що вказане не є підставою для звільнення відповідача, як матері дитини, від виконання нею батьківських обов'язків та свідчить про те, що відповідач протягом тривалого часу ухилялася від виконання своїх батьківських обов'язків щодо малолітньої ОСОБА_3, намагаючись покласти такі обов'язки на свою матір - ОСОБА_1

Посилання відповідача на те, що позивач чинила їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, а також на те, що 07 червня 2015 року відповідач змушена була звернутися до Солонянського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області за допомогою про витребування дитини від позивача, не були підтверджені належними доказами, оскільки відповідачем не було надано суду належних доказів такого звернення до органів внутрішніх справ, а свідки в судових засіданнях не підтвердили факти чинення позивачем перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною.

При цьому ОСОБА_2 не надала суду доказів існування інших незалежних від неї причин для невиконання нею батьківських обов'язків по відношенню до малолітньої ОСОБА_3, а виховування нею сина ОСОБА_6 не може свідчити про те, що вона не ухилялася від виконання батьківських обов'язків щодо ОСОБА_3.

Суд також критично ставиться до характеристики на ОСОБА_2, згідно якої вона виховує сина ОСОБА_6 та доньку ОСОБА_3 (а.с.80), оскільки така характеристика підписана сусідами відповідача, особи яких не встановлено судом. Крім того, суд критично оцінює акти КЗО «Жданівська середня загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів», відповідно до яких ОСОБА_2 25 травня 2014 року та 07 травня 2015 року передала кошти на фонд школи, фонд класу та придбання друкованих зошитів (а.с.46,47), оскільки вказані дії не можуть свідчити про належність виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків по відношенню до дитини, а в матеріалах справи міститься характеристика того ж закладу, відповідно до якого ОСОБА_2 не цікавиться навчанням дитини та нехтує її вихованням, не надає допомогу класному керівнику, школу відвідує нерегулярно (а.с.10). Зазначені докази є суперечливими, а тому суд не приймає їх.

ОСОБА_2 та її представник посилалися на те, що відповідач має можливість повноцінно виконувати свої батьківські обов'язки щодо малолітньої ОСОБА_3 лише за умови безпосереднього спілкування з нею щоденно. При цьому відповідач в судовому засіданні не змогла пояснити суду чому вона не має такої змоги, оскільки позивач не чинить їй перешкод у спілкуванні з дитиною, а відповідач, як мати дитини, відповідно до ст. 160 СК України має право самостійно визначати місце проживання своєї дитини,

проте не бажає проживати з нею разом, посилаючись на те, що має мало місця в квартирі в м. Дніпропетровську, здійснює ремонт в кімнаті. Такі посилання не можуть свідчити про існування перешкод з незалежних від ОСОБА_2 причин для не виконання батьківських обов'язків, оскільки вказані факти не заважають відповідачу виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до сина ОСОБА_6 та свідчать про її небажання виконувати батьківські обов'язки по відношенню до ОСОБА_3.

Матеріалами справи та показами свідків, наданими в судових засіданнях, достовірно підтверджено, що піклуванням, вихованням, лікуванням дитини завжди займається позивач, приймає активну участь в шкільному житті дитини (а.с.55) про що свідчить довідка від фельдшера, згідно якої ОСОБА_2 до фельдшера з дитиною не приходила, станом здоров'я не цікавилася, при оглядах з дитиною завжди була бабушка (а.с.51), копією амбулаторної картки дитини, відповідно до записів якої на прийом до лікарів з дитиною завжди ходила бабушка (а.с.125-138) та листом КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Солонянської районної ради від 10 червня 2015 року № 287 (а.с.139), відповідно до якого протягом останніх двох років по питанню дитини ОСОБА_2 до лікарні не зверталася, здоров'ям дитини не цікавилася.

Посилання відповідача на те, що вона надає фінансову допомогу своїй матері на утримання дитини також не підтверджуються матеріалами справи, оскільки з наданих до справи роздруківок руху коштів по рахунках в судових засіданнях було лише встановлено, що відповідач здійснювала тричі в 2014 році поповнення рахунку мобільного телефону яким користується дитина, а факт зняття готівкових коштів, сплата коштів за продукти харчування не можуть бути прийняті в якості доказів надання належного утримання дитині (а.с.111-114). Також не можуть бути прийняті в якості доказів утримання ОСОБА_3 чеки, які надані відповідачем (а.с.112-114), з яких вбачається лише покупка відповідачем продуктів харчування, канцелярських товарів, дитячих колготок, які могли бути придбані для забезпечення потреб сім?ї відповідача та її сина ОСОБА_6.

Крім того, не можуть свідчити про відсутність ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків фотографії (а.с.154-157), згідно яких відповідач брала дівчинку на відпочинок до моря, на новий рік, оскільки такі факти мають одиничний характер, а виконання батьківських обов'язків ґрунтується на спілкуванні з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; наданні дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; сприянні засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, що не може носити періодичний характер.

Суд вважає, що періодичне спілкування з дитиною за бажанням лише відповідача і лише у зручний для неї час, не може свідчити про те, що ОСОБА_2 не ухиляється від виконання батьківських обов'язків, оскільки протягом значного періоду часу відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, оскільки судом під час розгляду справи було встановлено винну поведінку матері, свідоме нехтування нею своїми обов'язками, в тому числі в частині покладення таких обов'язків на ОСОБА_1 навіть за умови згоди останньої. При цьому судом зазначається про те, що виконання батьківських обов'язків (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), унеможливлене через представників або за дорученням чи по договору, оскільки вони надані батькам (тобто матері та батьку дитини, а не бабусі) до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею.

Тому, посилання відповідача щодо існування домовленості між нею та її матір'ю щодо виховання, утримання дитини, підтверджують факт свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, а не спростовують його.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (редакція зі змінами,схваленими резолюцією від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 1 ст. 7 Конвенції передбачено, що дитина має право знати своїх батьків і має право на їх піклування.

В судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 171 СК України, було з'ясовано думку малолітньої ОСОБА_3 стосовно позбавлення батьківських прав її матері та малолітня повідомила суду, що бажає, щоб її вихованням займалася саме бабуся, а не мама, яка вкрай рідко з нею спілкується.

Солонянською районною державною адміністрацією (як органом опіки та піклування) було надано висновок від 30 червня 2015 року «Про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2», у зв'язку з тим, що вона хоча і проживає в АДРЕСА_2 проте надає фінансову допомогу на утримання своєї доньки ОСОБА_3, спілкується телефоном з класним керівником доньки стосовно її навчання, а позивач постійно перешкоджає їй у спілкуванні з дитиною (а.с.84-85).

Проте вказані у висновку факти не знайшли свого підтвердження в судових засіданнях, як щодо надання відповідачем матеріального утримання дитині, так і щодо чинення їй перешкод у спілкуванні з дитиною, а наявність лише намірів та бажання відповідача забрати дитину проживати в майбутньому до м. Дніпропетровська, не може свідчити про відсутність підстав для позбавлення її батьківських прав.

Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування від 30 червня 2015 року «Про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2» є недостатньо обґрунтованим, а тому на підставі ч. 6 ст. 19 СК України, не погоджується з ним.

Згідно зі ст.164 СК України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, у разі, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

На підставі наведеного, суд вважає, що знайшла свою доведеність винна поведінка з боку відповідача, яка виразилася в небажанні виховувати, підтримувати малолітню дитину, а судом встановлені і найшли своє підтвердження доводи позивача з приводу позовних вимог, тому є визначені законом правові підстави для застосування судом крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідача з урахуванням інтересів дитини, яка під час проживання з позивачем досягла успіхів у навчанні, розвивається відповідно до свого віку, приймає активну участь в житті школи та класу, що свідчить про докладання саме з боку позивача зусиль для розвитку та виховання дитини (а.с.48-58).

Така позиція суду збігається з практикою Європейського Суду з прав людини, яка викладена, зокрема в рішенні ЄСПЛ «Савіни проти України», в п. 49 якого зазначено, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

На підставі наведеного, суд вважає, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є доцільним, таким що відповідає інтересам дитини, оскільки ОСОБА_2 не приймає участь у вихованні дитини, не виявляє стійке бажання у виконанні батьківських обов'язків, ухиляється від сплати грошових коштів в добровільному порядку на утримання дитини, що дає суду підстави вважати, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а перешкоди для їх виконання відсутні. Тому є підстави для позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а відповідно до статті ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 2 ст. 166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав,не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини.

Згідно роз'яснень, наданих в а. 7 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Судом було встановлено, що ОСОБА_2 є працевлаштованою (а.с.89,90), має на утриманні сина ОСОБА_6, 2011 року народження (а.с.158), а добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини позивачу не надає, хоча зобов'язана це робити, у зв'язку з чим аліменти необхідно стягнути з відповідача в примусовому порядку від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття у частці від її заробітку (доходу), відповідно до ст. 183 СК України.

При визначенні розміру аліментів, суд відповідно до ст. 182 СК України враховує матеріальне становище платника аліментів, яка має постійне місце роботи, стан здоров'я як відповідача, так і дитини, її вік та потреби, наявність у відповідача на утриманні малолітньої дитини, та вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів в розмірі ? від заробітку (доходу) матері підлягають частковому задоволенню лише в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу).

Оскільки під час розгляду справи було встановлено наявність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3, відомості про батька якої записані згідно ст. 135 СК України (а.с.195), то дитина після позбавлення батьківських прав, буде вважатися такою, що позбавлена батьківського піклування, що відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України є підставою для встановлення над нею опіки за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до наданого висновку від 17 вересня 2015 року «Про можливість ОСОБА_1 виконувати обов'язки опікуна», позивач має всі умови для виконання обов'язків опікуна, у зв'язку з чим є підстави для встановлення судом опіки на малолітньою ОСОБА_3 та призначення ОСОБА_1 опікуном.

За таких обставинах, позовні вимоги про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні з позовом до суду, а також на користь держави судовий збір за позовними вимогами про стягнення аліментів, від сплати яких позивач звільнена.

Керуючись ст.ст.150,155,164,165,166,171,180-183 СК України, ст.ст.10,11,60,61,79,88,213-215,218 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Солонянська районна державна адміністрація Дніпропетровської області (як орган опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів задовольнити частково.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженку с. Петровське Солонянського району Дніпропетровської області, відносно малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки села Жданово Солонянського району Дніпропетровської області, матір'ю якої вона є.

Призначити над малолітньою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, опікуном ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, громадянку України, уродженку м. Апостолово Дніпропетровської області, мешканку с. Жданово Солонянського району Дніпропетровської області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 травня 2015 року до досягнення дитиною повноліття, допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, відмовивши в задоволенні решти позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина