АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

23 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу та відновлення становища, яке існувало до порушення, -

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2013 року позивач, посилаючись на те, що надана ОСОБА_1 у власність земельна ділянка по АДРЕСА_1 за своїм цільовим призначенням належить до земель рекреаційного призначення, так як на ній знаходяться зелені насадження загального користування, рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки та віднесення її до земель житлової та громадської забудови Київською міською радою не приймалось, просив: визнати незаконним та скасувати рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 № 326-2/1536 в частині (пункт 5 щодо передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1) (далі - Рішення); визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 27.10.2004 ОСОБА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 24.06.2004 № 326-2/1536; визнати недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по АДРЕСА_1, укладений 31.03.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу укладеного 31.03.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам, просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Зазначає, що висновок суду, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель рекреаційного призначення, не відповідає обставинам справи. Рішення про передачу земельної ділянки прийнято без погодження з органом по земельним ресурсам, органу охорони культурної спадщини. Судом не надано оцінки обставинам щодо передачі земельної ділянки рекреаційного призначення для будівництва з порушенням порядку зміни цільового призначення. Київською міською радою рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки не приймалося, що є порушенням ст. 20 Земельного кодексу України.

Представник позивача - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених в ній, просила задовольнити.

Представник Київської міської ради - Глобенко Л.В. в судовому засіданні апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила відхилити.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила відхилити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що п. 5 рішення VIІ сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд», затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення VIІ сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) виготовлено Державний акт (серії НОМЕР_1 ) на право власності на землю на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, який було видано ОСОБА_1

З матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2005 року ОСОБА_1 продав належну йому спірну земельну ділянку ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу.

На підставі даного договору купівлі-продажу ОСОБА_5 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд серії НОМЕР_3 від 23 травня 2005 року.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із недоведеності того факту, що передана ОСОБА_1 у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на час ухвалення Рішення належала до земель рекреаційного призначення, а тому вважав відсутні підстави для визнання незаконним оскаржуваного рішення Київської міської ради та задоволення позову.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

За приписами ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 18 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) встановлено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Положеннями ст. 19 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення.

Відповідно до статті 51 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

В оскаржуваному рішенні суд вказав, що Київрадою не приймалося рішення про затвердження проекту землеустрою з організації та встановлення меж території земель рекреаційного призначення відповідно до ст. 47 Закону України «Про землеустрій» та п. 10 Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 № 1094.

Однак судом не враховано положення ст. 51 Земельного кодексу України, відповідно до якої до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з містобудівного кадастру та відповідно до Генерального плану міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, земельна ділянка по АДРЕСА_1, 57-д у Шевченківському районі міста Києва відноситься до зеленої зони.

При цьому, судом поза увагою залишено відомості, зазначені у довідці форми 6-зем, згідно якої на земельній ділянці існують зелені насадження загального користування: зелені насадження у межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не включені до категорії лісів.

Дані державної статистичної звітності про правовий режим земель мають суттєве юридичне значення для вирішення спору та згідно з нормами ст. 181-184, 202-204 Земельного кодексу України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» є документальним підтвердженням відомостей про цільове призначення земель, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.05.2014 у справі № 6-35цс-14.

Враховуючи системний аналіз приписів ст. 51, 203 Земельного кодексу України та наказу Держкомстату України від 05.11.1998 № 377 «Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), з огляду на дані державної статистичної звітності з кількісного обліку земель за формою 6-зем, спірна земельна ділянка на момент прийняття Київською міською радою оспорюваного Рішення відносилась до земель рекреаційного призначення.

Судом, всупереч вимог передбачених ст. 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, не надано оцінку наявним у матеріалах справи доказам щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення.

Згідно з ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме Висновку Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища № 19-2500 від 26.09.2003 спірна земельна ділянка знаходиться в зеленій зоні.

15.10.2003 КП УЗН Шевченківського району м. Києва проведено попереднє обстеження зелених насаджень на спірній земельній ділянці та складено Акт № 296-П в якому зазначено, що на рекомендованій для передачі у приватну власність земельній ділянці існують зелені насадження: 2 дерева грабу звичайного, 6 дерев липи дрібнолистої, 18 дерев каштану, 600 м2 газону звичайного та інші 8 дерев каштану кінського, 1 дерево грабу звичайного та 5 дерев липи дрібнолистої.

25.02.2004 року ОСОБА_1 підписано нотаріальне завірене гарантійне зобов'язання щодо збереження, у разі виділення у приватну власність рекомендованої земельної ділянки у АДРЕСА_1, 8 дерев каштану кінського, 1 дерева грабу звичайного та 5 дерев липи дрібнолистої.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що надання спірної земельної ділянки відбулося з порушенням порядку встановленого ч. 9 ст. 118 Земельного Кодексу України.

Матеріали справи не містять доказу погодження органу охорони культурної спадщини, а Висновок Головного управління земельних ресурсів, наявний в матеріалах справи, взагалі не містить вихідного номеру та дати, містить лише посилання на номер доручення від 07.03.2003 року.

З матеріалів справи вбачається, що погодження проекту відведення земельної ділянки відбувалося після прийняття 24.06.2004 Київською міською радою Рішення № 326-2/1536.

Так, Державним управлянням екології та природних ресурсів в м. Києві матеріали щодо можливості відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва і експлуатації індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 розглянуто 15.09.2004.

Державним управлянням екології та природних ресурсів в м. Києві встановлено, що земельна ділянка знаходиться в зеленій зоні, вільна від капітальних споруд. На ділянці існують зелені насадження: 2 дерева грабу звичайного, 6 дерев липи дрібнолистої, 18 дерев каштану, 600 м2 газону звичайного та інші 8 дерев каштану кінського, 1 дерево грабу звичайного та 5 дерев липи дрібнолистої.

Вирішуючи питання про погодження, Державне управляння екології та природних ресурсів в м. Києві зазначало, що розміщення об'єкту за вказаною адресою може викликати негативну реакцію населення, та вказано на необхідність проектування на земельній ділянці з максимально-можливим збереженням існуючих насаджень.

Крім того, вказано на необхідність отримання позитивних висновків ДП «Інститут генерального плану м. Києва», Шевченківської районної ради та КП «Київзеленбуд» щодо вилучення зазначеної земельної ділянки з території зеленої зони міста; виконання умов, викладених у висновку Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 26.09.2003 та Держуправління від 20.08.2004.

Розглянувши надані матеріали, Держуправління екології та природних ресурсів в м. Києві вважало за можливе погодити відведення земельної ділянки за умови вилучення земельної ділянки з території зеленої зони міста. При невиконання особливих умов викладених у п. 1-10 лист втрачає свою чинність(т. 2, а.с. 30-31).

Обставини порушення при відведені земельної ділянки по АДРЕСА_1 вимог, передбачених п. 9 ст. 118 Земельного кодексу України, встановлено під час перевірки, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в м. Києві в грудні 2012 року.

Як вбачається з листа Державної інспекції сільського господарства в м. Києві № 01-02/2430 перевіркою встановлено, що при відведені земельної ділянки по АДРЕСА_1 порушено вимоги п. 9 ст. 118 Земельного кодексу, в частині відсутності погодження з органом по земельним ресурсам, органом охорони культурної спадщини. Висновок державного управління екології та природних ресурсів в м. Києві надано після прийняття рішення КМР від 25.06.2004. Відсутній дозвіл Київської міської ради на розробку проекту відведеної земельної ділянки. Адреса в заяві про надання земельної ділянки не відповідає адресі в проекті відводу. Висновок Головного Управляння земельних ресурсів не містить номера і дати.

Безпідставними є посилання суду на те, що згідно з Генеральним планом м. Києва територія за функціональним призначенням частково належить до території житлової та садибної забудови.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2013 у справі № 2а-16918/12/2670, в якій судом встановлено правомірність дій Київської міської ради при прийнятті спірного рішення.

Проте, у вказаній справі суд відмовив в задоволенні позову Прокуратури Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської адміністрації) про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради № 326-2/1536 від 24 червня 2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд» з тих підстав, що позивачем не надано доказів того, що земельні ділянки по АДРЕСА_1 відносяться до території «Сирецького гаю».

Разом з тим, поза увагою суду залишились встановлені судом у адміністративній справі інші обставини, а саме, «…що до 2005 року земельні ділянки по АДРЕСА_1 - НОМЕР_4 входили до складу скверу на АДРЕСА_1 і перебували на обслуговувані районного комунального підприємства по утриманню зелених насаджень» (т.1, а.с.139).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, встановлені обставини судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, на доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є територією зелених насаджень загального користування, висновки суду що спірна земельна ділянка не відноситься до земель рекреаційного призначення не відповідають обставинам справи.

Згідно зі ст. 52 Земельного кодексу України на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Відповідно до п. 10.4 ДБН 360-92** на землях зелених зон міст не допускається розміщення будівель, споруд та комунікацій, що не передбачені для відпочинку, занять спортом та обслуговування лісового господарства.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України.

Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства тощо.

Відповідно до положення ст. 123 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення), надання земельних ділянок державної або комунальної власності здійснювалось на підставі рішень органів місцевого самоврядування за умови здійснення дій, передбачених вимогами зазначеної статті.

Відповідно до змісту ст. 20 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Матеріали справи не містять доказівтого, що відповідно до ст. 20 Земельного кодексу УкраїниКиївською міською радою приймалося рішення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з категорії земель рекреаційного призначення на категорію землі житлової та громадської забудови.

З наведеного вище вбачається, що Київською міською радою земельну ділянку рекреаційного призначення площею 0,10 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 передано у приватну власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд без зміни цільового призначення даної земельної ділянки.

Статтею 21 Земельного кодексу України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що висновок суду щодо відсутності підстав для визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради № 326-2/1536 від 24.06.2004 в частині передачі ОСОБА_1 земельної ділянки на АДРЕСА_1 не відповідає обставинам справи.

За приписами ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є фактичні дані(пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У відповідності до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, початок перебігу позовної давності пов'язаний з обізнаністю тієї особи, якій належить порушене право.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що про вищевказані порушення інтересів держави, а отже про необхідність їх захисту, прокуратура Шевченківського району міста Києва дізналась за результатами перевірки щодо законності проведення будівельних робіт в м. Києві по АДРЕСА_1, отриманої з ЗМІ 06.12.12 року та під час виконання завдання прокуратури міста Києва від 02.01.2013, яке 03.01.13 надійшло на адресу прокуратури району.

Враховуючи, що з позовом до суду позивач звернувся в січні 2013 року, підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 267 ЦПК України колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 125 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на час отримання земельної ділянки позивачем) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом є державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

З системного аналізу норм Земельного Кодексу України (в редакції чинній на час отримання земельної ділянки позивачем) вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того чи є законним рішення, на підставі якого його видано.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 346 ЦК України право власності особи припиняється на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Оскільки, ОСОБА_1 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі незаконного рішення Київської міської ради №236-2/1536 від 24.06.2004 року, а тому Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 326-2/1536, є також незаконним.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р.) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороною недійсного правочину.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Прокуратура не була стороною договору купівлі-продажу, а спірна земельна, яка була предметом оспорюваного правочину, вибула з володіння Київської міської ради у зв'язку з порушенням вимог діючого законодавства.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні ст. 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якою передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу та Державного акту на земельну ділянку, виданого ОСОБА_5, а також відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення спірної земельної ділянки в розпорядження Київської міської Ради задоволенню не підлягають, оскільки позивачем обрано не той спосіб захисту порушеного права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 № 326-2/1536 в частині (пункт 5 щодо передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1), визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 27.10.2004 ОСОБА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 24.06.2004 № 326-2/1536, та про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по АДРЕСА_1, укладеного 31.03.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу укладеного 31.03.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; відновлення становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по АДРЕСА_1, з інших правових підстав.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 в частині передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 у м. Києві.

Визнати незаконним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, кадастровий номер НОМЕР_2, виданий ОСОБА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/31121/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3630/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Кондратенко О.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.