У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 5 серпня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Кредобанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 5 серпня 2015 року зазначений позов задоволено частково:

Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Кредобанк" (далі - ПАТ "Кредобанк" або банк) заборгованість за кредитним договором №200-07 від 08.08.2007 року в розмірі: 10 093, 90 доларів США - неповернута сума кредиту; 4 456 доларів США - прострочені відсотки; 1 260 гривень - прострочена сума комісії за адміністрування кредиту, що в сумі еквівалентно 317 144, 61 гривень згідно з курсом Національного банку України, що встановлений на 5 серпня 2015 року (1 долар США - 21, 714134 гривень).

Відмовлено у стягненні 1 766, 87 доларів США пені (еквівалент - 38 358, 74 гривень згідно з курсом Національного банку України, що встановлений на 5 серпня 2015 року (1 долар США - 21, 714134 гривень) з відповідача на користь банку.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь банку 3 654 гривень судових витрат.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач через свого представника - адвоката Лавренчук Т.В. покликалася на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи її, зазначала про неправомірність незастосування положень ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України про позовну давність і відмову з цієї підстави у позові про стягнення 2 793, 90 доларів США заборгованості за періодичними платежами, а також неврахування правової позиції Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-20цс14. Ці норми матеріального права підлягали застосуванню і при вирішенні спору про стягнення 400 гривень суми комісії за адміністрування кредиту. В зв'язку із порушенням вимог закону судом помилково застосовано норми ст.ст. 213, 215 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості рішення суду та обов'язкових вимог до мотивувальної частини рішення суду і Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд".

Надані позивачем розрахунки суми процентів за користування кредитними коштами здійснено з порушенням умов п. 3.2. кредитного договору №200-07 від 08.08.2007 року. Зокрема, доводи відповідача про збільшення розміру процентів через збільшення ставки LIBOR 6м на 6%, тобто шляхом збільшення зазначеної ставки LIBOR 6м на соту частину цього числа, судом безпідставно залишено без уваги. Вважає, що правильність розуміння ОСОБА_1 умов договору підтверджується листом вих. № 32 від 21.04.2015 року аудиторської фірми ТОВ "Інфо-Сервіс-Аудит".

На її думку, суд був зобов'язаний відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з урахуванням Рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 розтлумачити п. 3.2. кредитного договору під час його застосування при вирішенні справи на користь відповідача.

Судом необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про призначення фінансово-економічної експертизи, навіть не зважаючи на наявність очевидних помилок позивача у нарахуванні процентів за користування кредитними коштами. Не згодна і з відсутністю оцінки судом поданого як доказу позивачем договору добровільного страхування майна позичальника банку №00378-10 від 08.08.2010 року, що свідчить про недодержання вимог ст.ст. 212-213, 215 ЦПК України.

З цих міркувань просить змінити рішення суду першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 2 793, 90 доларів США неповернутої суми кредиту, 4 456, 29 доларів США прострочених відсотків та 400 гривень простроченої суми комісії за адміністрування кредиту. В решті просила рішення залишити без змін.

Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржувалося.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позову про стягнення неповернутої суми кредиту, прострочених відсотків і простроченої суми комісії за адміністрування кредиту, оскільки відповідачем порушено суб'єктивні цивільні права банку і не виконано кредитних зобов'язань за договором.

Відмовляючи у стягненні пені з відповідача, суд зважав на зловживання позивачем своїми правами кредитора в зв'язку із тривалим зволіканням вирішення спірних правовідносин.

Матеріалами справи встановлено, що 8 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Кредобанк" (після зміни назви - ПАТ "Кредобанк") і відповідачем укладено кредитний договір №200-07, за умовами якого позичальник одержала 12 000 доларів США кредитних коштів, які зобов'язалася повернути до 7 серпня 2017 року, зі встановленням процентної ставки за користування кредитними коштами - ставка LIBOR 6м збільшена на 6%. Розмір процентів за кредитом змінювався кожні 6 місяців у конкретно визначені дати - 15 червня і 15 грудня кожного року протягом усього строку дії договору (пункт 3.2 договору).

Пункти 3.3 і 4.1 кредитного договору вказують, що проценти за користування кредитом нараховувалися щомісячно на суму заборгованості за кредитом за методом "факт/360" (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою, визначено у пункті 3.2. кредитного договору, з моменту видачі кредиту. Позичальник зобов'язався повернути банку кредит у повному обсязі в порядку та в терміни, передбачені кредитним договором та/або додатками до нього (а.с. 4-6).

Повернення позичальником коштів забезпечено іпотекою належної їй на праві власності двокімнатної квартири, загальною площею 50, 1 м.кв у АДРЕСА_1, про що між сторонами того самого числа укладено відповідний договір №200-07/1, посвідчений нотаріально і зареєстрований у реєстрі за №3008 (а.с. 7-9).

Видача кредитором та одержання позичальником кредиту сторонами не оспорюються і визнаються.

Вважаючи, що ОСОБА_1 порушила права банку невиконанням своїх кредитних зобов'язань, у липні 2014 року ПАТ "Кредобанк" звернувся з позовом до суду про стягнення з позичальника еквівалентної в національній валюті суми заборгованості у 13 904, 35 доларів США, з яких: 10 093, 90 доларів США - неповернута сума кредиту; 3 810, 45 доларів США - прострочені відсотки; 1 080 доларів США - прострочена сума комісії за адміністрування кредиту.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530, 525 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у справі в їх сукупності та застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції правильно стягнув із ОСОБА_1 на користь ПАТ "Кредобанк" 10 093, 90 доларів США заборгованості за неповернутим кредитом, простроченими відсотками і простроченою сумою комісії за адміністрування кредиту.

Щодо відмови у позові, то перегляд колегією суддів рішення суду в цій частині унеможливлюється правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України.

Так, згідно із цією вимогою закону під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про неврахування заперечень відповідача проти позову не заслуговують на увагу з таких підстав.

У суді першої інстанції з метою підтвердження правильності своєї думки щодо вирішення справи ОСОБА_1 заявлялося клопотання про призначення фінансово-економічної експертизи, однак у задоволенні клопотання було відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Тобто для безумовного встановлення конкретних фактів порушення прав позичальника у спірних правовідносинах доцільним вбачається наявність спеціальних ліцензованих знань у бухгалтерсько-економічній діяльності, у яких суд чи особи, що беруть участь у справі, не обізнані. Такі докази можливо здобути висновком експерта, який досліджувався би у сукупності з іншими наявними доказами у справі.

В силу правил ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Оскільки в засіданні апеляційного суду відповідач клопотання про призначення судово-економічної експертизи не заявляла, а її призначення відповідно до ст. 145 ЦПК України не є обов'язковим, тому переконливою є та обставина, що ОСОБА_1 своїх доводів про помилкове нарахування банком процентів (завищений розмір) за користування кредитом належним чином не обґрунтувала.

Щодо покликань ОСОБА_1 про неоднакове розуміння сторонами умов договору, то колегія суддів ураховує таке.

Згідно із ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Пункт 3.2 кредитного договору №200-07 від 08.08.2007 року передбачає обов'язок сплати позичальником на користь банку проценти за рік у розмірах, що визначаються як ставка LIBOR 6м збільшена на 6%. Розмір процентів за кредитом змінюються кожні 6 місяців у конкретно визначені дати - 15 червня і 15 грудня кожного року протягом усього строку дії цього правочину. На день укладення цього договору LIBOR 6м - 5,4% (а.с. 4).

Тобто вирішити ці обставини, однозначно розтлумачивши незрозумілість умов договору лише на користь споживача, неможливо за відсутністю належних і допустимих доказів у справі, тому що через них, зокрема, і виник цивільно-правовий спір.

Так, статтями 57, 58, 59 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тому за наведеного вимоги ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживача" до спірних відносин застосовані не можуть бути.

Не можна погодитися і з доводами автора скарги про неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки про існування таких фактів порушень процесуального закону відповідачем зазначено не було, а апеляційним судом їх не було встановлено, тому доводи про це не заслуговують на увагу.

З посиланнями ОСОБА_1 про необхідність відмови у стягненні періодичних платежів у зв'язку із застосуванням спливу позовної давності колегія суддів також не погоджується.

На а.с. 154 міститься заява відповідача від 21 квітня 2015 року про застосування до спірних відносин вимог ст.ст. 267, 257 і 258 ЦК України.

Як встановлено, із заяви не вбачається тих обставин, до яких саме платежів необхідно застосувати правила про позовну давність. Заперечення же проти позову, що містяться на а.с. 65-70, де ОСОБА_1 зазначає про сплив цього матеріально-правового строку до вимог про стягнення тіла кредиту, суми процентів, суми комісії за адміністрування кредиту, без належних і допустимих доказів про це є необґрунтованими.

Крім того, 25 серпня 2011 року банк вже звертався з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. За цим позовом вже було ухвалено заочне рішення, яке звернуто до примусового виконання і виконавчий лист з цього приводу знаходився у провадженні органів державної виконавчої служби. Однак у жовтні 2014 року це рішення скасовано після розгляду заяви відповідача в порядку ст.ст. 231-232 ЦПК України, а 26 грудня 2014 року позовну заяву залишено без розгляду.

Тому за таких обставин неможливо погодитися і з апеляційною скаргою в цій частині.

Не заслуговують на увагу і доводи автора скарги про хибну оцінку доказів у справі, як не можна погодитися і з іншими доводами - про помилковість розрахунків неповернутої суми кредиту, прострочених відсотків та простроченої суми комісії за адміністрування кредиту.

Так, згідно зі ст.ст. 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Більше того, норми ч.ч. 1 і 2 ст. 614 ЦК України передбачають покладення відповідальності на особу, яка порушила зобов'язання, за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

З огляду на викладене ОСОБА_1 жодним чином не спростувала вимог позивача, в т.ч. і щодо правильності розрахунків, не заперечила проти них належним чином і не довела відсутності своєї вини у невиконанні зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України ухвалення судом першої інстанції рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права є підставою для залишення його апеляційним судом без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 5 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: