АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/366/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 69 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоДемченка В. А.
суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 грудня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_6, зацікавлені особи - ОСОБА_7, ПАТ «Укрінбанк» про встановлення факту відповідності правовстановлюючого документа, -

в с т а н о в и л а :

Заявник ОСОБА_6 звернувся до суду з заявою до зацікавлених осіб - ОСОБА_7, ПАТ «Укрінбанк» про встановлення факту відповідності правовстановлюючого документа.

В обґрунтування своїх вимог заявник зазначав, що ОСОБА_7 12.09.2014 року оформила нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила заявника на отримання коштів в ОАО «Украинбанк», при цьому зазначене найменування банківської установи вказане помилково, так як правильним є ПАТ «Укрінбанк», що перешкоджає заявнику здійснити отримання коштів з рахунку ОСОБА_7, відкритому у ПАТ «Укрінбанк», діючи на підставі довіреності від 12.09.2014 року.

А тому, заявник просив суд встановити факт відповідності довіреності, виданої йому ОСОБА_7 для отримання грошових коштів в ОАО «Украинбанку» на рахунку № НОМЕР_1.

В судовому засіданні суду першої інстанції заявник підтримав заяву та просив її задоволити, зазначаючи, що просить встановити факт, що ОСОБА_7 шляхом видачі довіреності про уповноваження на отримання коштів в ОАО «Украинбанк» в дійсності уповноважила його на отримання коштів в ПАТ «Укрінбанк».

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_6 до зацікавлених осіб - ОСОБА_7, ПАТ «Укрінбанк» про встановлення факту відповідності правовстановлюючого документа.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на дане рішення, в якій просить рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення, яким задовольнити його заяву, оскільки вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_6, інші сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду не з'явились, не повідомивши про причини неявки, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції до залишення без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає, а районний суд встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та вірно застосував норми як процесуального, так і матеріального права.

Так, зі змісту заяви ОСОБА_6 вбачається, що він просив суд встановити факт відповідності довіреності, виданої на його ім'я ОСОБА_7, для отримання грошових коштів, які знаходяться у ПАТ «Укрінбанк» на рахунку № НОМЕР_1 (а.с.1-2).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Так, колегією суддів за матеріалами справи установлено, що заявник ОСОБА_6 звертаючись із даною заявою просив суд встановити факт, що ОСОБА_7 шляхом видачі довіреності про уповноваження на отримання коштів в банківській установі ОАО «Украинбанк» в дійсності уповноважила його на отримання коштів в банку з іншим найменуванням ( а. с. 1- 4).

Відповідно до ст. 237 ЦК України представництво - це є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Частиною 1 ст. 245 ЦК України передбачено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинюватися правочин.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Представництво - це правовідношення, у відповідності із яким одна особа (представник) на підставі повноваження, яке він має, виступає від імені другої особи (довірителя), безпосередньо створюючи (змінюючи, припиняючи) для нього права та обов'язки. Довіреність є документом, який підтверджує наявність у представника прав діяти від імені довірителя та визначає умови і межі реалізації цих прав. Оскільки довіреність є одностороннім цивільно-правовим договором, вона має відповідати загальним умовам дійсності, яким повинні задовольняти цивільно-правові правочини. Довіреність завжди має письмову форму. Вона може бути простою письмовою або письмовою нотаріальною.

Відповідно до вимог чинного законодавства та враховуючи юридичну природу довіреності, то остання сама по собі не є підставою виникнення відносин представництва, а лише дозволяє їх суб'єктам зручніше оформити ці відносини. Центральною функцією довіреності є інформаційна функція щодо третьої особи - учасника правочину, адже сама з її змісту вона переважно дізнається про зміст, обсяг, строк та характер повноважень представника. Не випадково у частині третій статті 244 ЦК України підкреслюється, що довіреність видається для представництва перед третіми особами.

Безумовно, представник може підтверджувати свої повноваження і самою підставою виникнення представництва - договором або актом органу юридичної особи. Але договір доручення як головна підстава представництва за нормами глави 68 ЦК може укладатися в усній формі, що перешкоджає представникові у доведенні третій особі своїх повноважень.

Виходячи із змісту частини першої статті 244 ЦК України, яка наголошує, що представництво може здійснюватись за довіреністю, можна дійти висновку про те, що видача довірителем повіреному довіреності є правом, а не обов'язком першого.

Законодавство містить чимало положень, згідно яких видача довіреності є необхідною умовою здійснення представницьких повноважень. Так, згідно ч. 1 ст. 1007 ЦК довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника.

Оскільки довіреність є одностороннім правочином, її чинність не залежить від згоди на її видачу представника. Інша справа, що без його волевиявлення дії, визначені довіреністю, ніколи не будуть здійснені, а відтак результативна дія довіреності досягнена не буде. Таким чином, укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто договірних відносин.

З одностороннього характеру довіреності випливає, зокрема, можливість особи, яка видала довіреність, у будь-який час її скасувати, а представника - відмовитись від вчинення дій, які були визначені довіреністю (ч. 1 ст. 249, ч. 1 ст. 250 ЦК), крім випадків, зазначених у ч. 4 ст. 249, ч. 3 ст. 250 ЦК.

За обсягом повноважень, які має представник, виділяють три види довіреностей: а) загальна (генеральна), що передбачає повноваження на здійснення представником сукупності різнорідних юридичних дій (довіреність на управління майном); б) спеціальна, яка надає представнику право на здійснення кількох однорідних юридичних дій (довіреність на одержання вантажів, що періодично надходять на ім'я особи); в) разова, яка встановлює повноваження представника на здійснення якої-небудь однієї юридичної дії (довіреність на одержання заробітної плати).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31 березня 1995 року "Про встановлення фактів, що мають юридичне значення" (з подальшими змінами) при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який ідеться в документі, відповідно до чинного законодавства.

При цьому, видана довіреність від 12 вересня 2014 року заявнику містить правильні записи щодо його прізвища, імені та по батькові, дату народження та адресу, і відповідає паспортним даним заявника, але неправильне вказання назви банківської установи у даній довіреності фактично зводиться до внесення виправлень у довіреність, що не належить до компетенції суду.

Окрім цього, належність даної довіреності саме заявнику ОСОБА_6 ніким не оспорюється і не ставиться під сумнів, оскільки видана саме йому.

А тому, колегія суддів погоджується із висновком районного суду відносно того, що вимога заявника фактично стосується внесення судом змін до одностороннього правочину, що виходить за межі правового інституту встановлення судом факту, що має юридичного значення, в порядку окремого провадження цивільного судочинства, оскільки законом передбачений інший порядок вирішення питання про зміну договору, в тому числі і видачі довіреності без помилок самим довірителем.

Так, статтею 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається. Договір може бути змінений за згодою сторін або якщо згоди не досягнуто змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно умов, передбачених ст.652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору.

Окрім того, колегією суддів встановлено, що зацікавлена особа ОСОБА_7, у своїх запереченнях на апеляційну скаргу, вказала, що ОСОБА_6 обманним шляхом спонукав її до видачі даної довіреності, але оскільки у довіреності допущено помилку у назві банку, а також із-за її не бажання на видачу нової довіреності, нею було скасовано дану довіреність, про що подано 30 грудня 2014 року відповідну заяву до нотаріуса за місцем проживання.

Оскільки від встановлення юридичного факту, який просив встановити ОСОБА_6 , ніякі правові наслідки не виникають, а довіреність скасована довірителем ОСОБА_7, то фактичні обставини встановлені повно і районним судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено в задоволенні заяви.

При цьому, колегія суддів, також, враховує і заяву ОСОБА_7 від 30 грудня 2014 року про скасування виданої ОСОБА_6 довіреності від 12 вересня 2014 року.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права та ухвалено рішення з додержанням положень законодавства, а доводи апелянта у апеляційній скарзі на те, що рішення суду незаконне нічим не підтверджено та не наведено підстави, передбачені ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення у справі.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 307 , 308 , 313 , 314, 315 , 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 грудня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_6, зацікавлені особи - ОСОБА_7, ПАТ «Укрінбанк» про встановлення факту відповідності правовстановлюючого документа - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :