У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 04 березня 2009 року між ним та відповідачем укладено договір про надання юридичних послуг № 70. На виконання умов договору, а саме представництва його інтересів у суді, останній надав відповідачу нотаріально посвідчену довіреність та передав 6 500 грн. ОСОБА_4 в інтересах позивача звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Стар Лайн» (далі - ТОВ «Компанія «Стар Лайн») про відшкодування шкоди. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 27 червня 2013 року, в позові відмовлено, у зв'язку з пред'явленням його до неналежного відповідача. Позивач зазначав, що під час укладення спірного договору ОСОБА_4 вказав, що він є адвокатом, проте, пізніше йому стало відомо, що відповідач не є адвокатом, внаслідок чого йому надано неналежні юридичні послуги. Посилаючись на те, що відповідач ввів його в оману, просив визнати недійсним договір про надання юридичних послуг від 04 березня 2009 року № 70, стягнути з відповідача 6 500 грн, сплачених на його виконання, та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним договір від 04 березня 2013 року про надання юридичних послуг № 70, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_4 і ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 6 500 грн, сплачених за недійсним правочином та 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди, а всього 11 500 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2014 року змінено. Зменшено розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 з 5 000 грн до 500 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 04 березня 2009 року між ОСОБА_3 та приватним підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір про надання юридичних послуг № 70, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. Виконавець зобов'язується надати замовнику кваліфіковану правову допомогу для захисту його конституційних і законних прав та інтересів.

Згідно з протоколом узгодження ціни за послуги адвоката за договором про надання юридичних послуг № 70 замовник перераховує або сплачує особисто повіреному 6 500 грн після підписання договору та на момент подачі позовної заяви до суду (а. с. 5).

На зворотній стороні договору міститься розписка про отримання приватним підприємцем ОСОБА_4 коштів за послуги (а. с. 4).

На виконання умов договору ОСОБА_4 звернувся в інтересах ОСОБА_3 до Київського районного суду м. Полтави з позовом до ТОВ «Компанія «Стар Лайн» про відшкодування майнової та моральної шкоди. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 27 червня 2013 року, в позові відмовлено у зв'язку з пред'явленням його до неналежного відповідача.

Відповідно до довідки Ради адвокатів Полтавської області від 05 серпня 2013 року ОСОБА_4 АДРЕСА_1) у Єдиному реєстрі адвокатів України як адвокат не значиться (а. с. 6).

Постановою слідчого відділу Київського районного відділу Полтавського міського управління Управління Міністерства внутрішніх справ України від 08 листопада 2013 року закрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності шляхом повернення сплачених на його виконання коштів, виходячи з того, що позивач був введений в оману щодо суб'єкта договірних правовідносин, внаслідок чого уклав договір, що не відповідав його внутрішньому волевиявленню.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню в розмірі 5 000 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції у повній мірі не врахував особу позивача та конкретні обставини справи, тому дійшов висновку про зменшення розміру такого відшкодування.

Повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначав, що він був введений в оману ОСОБА_4, оскільки вважав, що укладає договір з суб'єктом, який має право на зайняття адвокатською діяльністю. Однак пізніше йому стало відомо, що право на зайняття адвокатською діяльністю у відповідача відсутнє.

За змістом ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення

Відповідно ч. 3 до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення норм ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України наведених положень законодавства та роз'яснень не врахували, належним чином не перевірили, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, зокрема, наявність умислу в діях відповідача на введення ОСОБА_3 в оману щодо істотних обставин, які мали значення для укладення договору та, чи є відсутність у відповідача права на зайняття адвокатською діяльністю, істотною обставиною у розумінні ч. 1 ст. 229 ЦК України, враховуючи те, що договір укладено з приватним підприємцем, а не з адвокатом.

Крім того, судами не взято до уваги положення ст. 611 ЦК України та роз'яснення, викладені у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом; у кожній справі необхідно з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди, та відповідно не з'ясовано, чи було передбачено спірним договором відшкодування моральної шкоди.

Також, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося те, що позов про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг, укладений з приватним підприємцем ОСОБА_4, пред'явлено до фізичної особи ОСОБА_4

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити .

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

С.П. Штелик