У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Горошівської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, третя особа - релігійна громада «Парафія Преподобної Параскеви Тарнавської» с. Горошова Борщівського району Тернопільської області Бучацької єпархії Української греко-католицької церкви, про визнання права власності на земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 1 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на земельній ділянці площею 0,3683 га по АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок, який їй подарували батьки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Батько за життя не встиг приватизувати земельну ділянку і нею продовжує користуватись мати, як дружина померлого. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2012 року Горошівську сільську раду Борщівського району Тернопільської області зобов'язано передати їй безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку за вказаною вище адресою, однак сільська рада не виконує рішення суду.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, збільшивши позовні вимоги, просила суд визнати за нею право власності на 0,25 га присадибної земельної ділянки, визнати протиправними та скасувати рішення Горошівської сільської ради Борщівського району Тернопільської області від 21 листопада 2012 року № 313, від 25 грудня 2012 року № 331, від 4 січня 2013 року № 338, від 21 вересня 2013 року, від 28 лютого 2014 року № 505, частково визнати протиправними і скасувати рішення в частині вилучення земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 15 лютого 2010 року № 604 та від березня 2013 року № 357, зобов'язати сільську раду на сесії розглянути її заяву від 6 січня 2014 року про передачу безоплатно в приватну власність земельної ділянки площею 0,1183 га, яка була у користуванні її батька для ведення селянського господарства.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 1 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2014 року, позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано рішення Горошівської сільської ради Борщівського району Тернопільської області від 21 листопада 2012 року № 313, від 25 грудня 2012 року № 331, від 4 січня 2013 року № 338, від 21 вересня 2013 року № 393, від 28 лютого 2014 року № 505. Зобов'язано Горошівську сільську раду Борщівського району Тернопільської області розглянути заяву ОСОБА_4 від 6 січня 2014 року про передачу безоплатно в приватну власність земельної ділянки площею 0,1183 га для ведення селянського господарства. У решті позову вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та ухвалу апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, у решті - рішення суду залишити без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на присадибну земельну ділянку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що питання передачі земельної ділянки у власність віднесено до компетенції органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, які уже судовим рішенням зобов'язано передати у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,25 га.

Крім того, на час укладення договору дарування житлового будинку жоден із подружжя ОСОБА_7 у встановленому законом порядку державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, не отримав, у базі даних Державного земельного кадастру відомості щодо кадастрового номеру земельної ділянки по АДРЕСА_1 у відділі відсутні.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 1 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 19 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
Б.І. Гулько С.Ф. Хопта