У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 17 вересня 2008 року з ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 19 700 доларів США на строк до 16 вересня 2009 року з процентною ставкою 13 % річних за користування кредитом. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором з відповідачем було укладено договір застави майнових прав та договір уступки права вимоги. Предметом зазначених договорів стало право вимоги, що випливає з договору банківського вкладу (депозиту) «Золотий вклад для фізичних осіб», який був укладений між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 17 вересня 2008 року в золоті на суму 33,79 тройських унцій. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував й допустив заборгованість, у зв'язку з чим 8 лютого 2010 року банк скористався своїм правом та звернув стягнення на предмет застави в розмірі 20,24 тройських унцій шляхом взаємозаліку, погасивши заборгованість за кредитним договором за рахунок депозиту, решта вкладу в розмірі 15,23 тройських унцій були покладені відповідачем на новий депозитний рахунок, після закінчення якого відповідач отримав кошти. Станом на 30 серпня 2013 року ОСОБА_3 має заборгованість за кредитним договором у розмірі 42 546 доларів 80 центів США, що є еквівалентом 340 076 грн 57 коп., яку позивач просив стягнути з нього та судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 червня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Надра» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 17 вересня 2008 року в розмірі 42 546 доларів 80 центів США, що є еквівалентом 340 076 грн 57 коп., та 6 841 грн на відшкодування судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «Надра», суд першої інстанції виходив із того, що правові підстави стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами та пені за прострочення виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором від 18 вересня 2008 року з 30 серпня 2013 року, тобто з моменту здійснення позивачем в односторонньому порядку 20,24 тройських унцій банківського золота, придбання 21 297 доларів 54 центи США та погашення кредиту, відсутні, оскільки на вказану дату заборгованість за кредитом була повністю погашена. Крім того, позивач про застосування наслідків недійсності договорів застави та уступки права вимоги до суду не звертався, а відновлення кредитного зобов'язання є необґрунтованим, тому позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що відповідачем не були належним чином виконані умови кредитного договору щодо погашення заборгованості, тому стягнув з ОСОБА_3 заборгованість за період з 1 грудня 2008 року до 30 серпня 2013 року.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 17 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит на споживчі цілі в розмірі 19 700 доларів США зі сплатою 13 % річних на строк до 16 вересня 2009 року. Також 17 вересня 2008 року між сторонами було укладено договір строкового банківського вкладу в банківських металах «Золотий вклад для фізичних осіб», договір застави майнових прав об'єктом якого були майнові права за договором банківського вкладу на забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором та договір уступки вимоги, за умовами якого ОСОБА_3 відступив банку право вимоги повернення депозитів у розмірі 33,79 тройських унцій та сплати процентів.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору позивачем 8 лютого 2010 року було погашено заборгованість за кредитним договором за рахунок звернення стягнення на 20,24 тройських унцій золота за договором застави майнових прав, об'єктом якого були майнові права за договором банківського вкладу.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 9 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 13 червня 2012 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 та визнано недійсними договори застави майнових прав та уступки права вимоги, укладені між банком та ОСОБА_3 17 вересня 2009 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 5 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 4 червня 2013 року, у справі за позовом ОСОБА_5 до ПАТ КБ «Надра», третя особа - ОСОБА_3, про стягнення безпідставно набутого депозитного вкладу, стягнуто з ПАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_5 суму вартості безпідставно набутого майна - 20,24 тройських унцій за договором строкового банківського вкладу (депозиту) «Золотий вклад для фізичних осіб» від 17 вересня 2008 року в розмірі 269 239 грн 56 коп., який було відступлено за договорами уступки права вимоги укладеними: 1 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 1 жовтня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У главі 50 ЦК України містяться наступні підстави припинення зобов'язання: виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи, ліквідацією юридичної особи.

З матеріалів справи вбачається, що предметом доказування є застосування реституції, як наслідок визнання недійсними договорів застави та уступки права вимоги, шляхом поновлення кредитного договору та стягнення заборгованості з цим кредитним зобов'язанням.

Так, судом установлено факт звернення стягнення на депозит у золоті, який перебував у заставі, за ініціативою банку та погашення останнім кредиту, що підтверджується листом банку від 11 червня 2010 року, яким ОСОБА_3 повідомлено про погашення кредиту за рахунок депозиту 8 лютого 2010 року.

Отже, відбулось припинення зобов'язання у зв'язку з об'єднанням боржника і кредитора в одній особі ( ст. 606 ЦК України), оскільки банк наполягав на тому, що заборгованість була погашена без продажу депозитного золота третім особам.

Проте апеляційний суд не врахував, що правовідносини між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 за кредитним договором були припинені, у зв'язку з повним виконанням договору 8 лютого 2010 року шляхом поєднання боржника і кредитора в одній особі.

Також апеляційний суд, вважаючи, що внаслідок визнання недійсними договорів застави та уступки права вимоги чи сплати грошових коштів за судовим рішенням кредитні правовідносини між сторонами було поновлено, не послався на відповідні норми матеріального права.

Крім того, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 червня 2013, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12 вересня 2013 року, ПАТ КБ «Надра» відмовлено в задоволенні позову про зарахування однорідних зустрічних вимог та про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором за період з 17 вересня 2008 року до 5 вересня 2009 року у зв'язку з тим, що заборгованість за кредитним договором від 17 вересня 2008 року станом на 8 вересня 2009 року була повністю погашена.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим правовідносини, що склалися між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 не можуть переноситись на правовідносини між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором позивач нарахував заборгованість за кредитом, за процентами та пеню з вересня 2008 року.

Таким чином, суд не врахував, що нарахування пені не може перевищувати одного року.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко