Ухвала

іменем україни

28 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та вселення.

Позивачка посилалася на те, що 22 листопада 2011 року уклала з відповідачем договір дарування, згідно з умовами якого вона подарувала ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_2 Зазначала, що вищевказаний договір дарування вона уклала зі своїм сином, оскільки є людиною похилого віку, потребує постійної допомоги. Вказувала, що відповідач змусив її укласти договір дарування вищевказаного будинку, оскільки відмовився укласти з нею договір довічного утримання. Вважала, що після укладення договору відповідач буде про неї піклуватися, однак добросовісно він цього не робив. Вказувала, що ОСОБА_4 приїздив до неї декілька разів на місяць, забирав її пенсію, а у 2013 році після її скарг про недобросовісне виконання своїх обов'язків він наніс їй побої. З часу нанесення їй побоїв і до теперішнього часу вона проживає у дочки, користуватися своєю власністю не може, а тому просила на підставі ст. 215 ЦК України визнати недійсним договір дарування від 22 листопада 2011 року, повернути їй будинок і вселити її у нього.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2

Вселено ОСОБА_3 у житловий будинок АДРЕСА_2

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 22 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 з господарськими будівлями та спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 924, відповідно до умов якого позивачка подарувала, а відповідач прийняв у дар спірний житловий будинок.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мала тяжке захворювання суглобів нижніх кінцівок, а тому не могла самостійно пересуватись і потребувала стороннього догляду, що підтверджується медичними довідками.

Згідно з довідкою Баглійського РВ Дніпродзержинського МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області 25 червня 2013 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001781 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, про те, що 21 червня 2013 року приблизно о 12 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_4 завдав фізичного болю ОСОБА_3

Також встановлено, що з 21 червня 2013 року ОСОБА_3 проживала у дочки ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

Згідно з відповіддю Третьої дніпродзержинської нотаріальної контори від 03 жовтня 2014 року № 2899/01-16, 08 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 (реєстровий № 1-697).

30 вересня 2014 року Третьою дніпродзержинською нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 669/2014 після померлої ОСОБА_3 на підставі заяви про прийняття спадщини від імені ОСОБА_6

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що укладенню ОСОБА_3 оспорюваного договору дарування передувала тяжка хвороба, що зумовила необхідність у постійному догляді, який відповідач погодився надавати лише за умови укладання такого договору, а тому дійшов висновку про визнання недійсним договору дарування житлового будинку із застосуванням наслідків недійсності правочину на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ст. 233 ЦК України під впливом тяжкої обставини вважається вчиненим правочин, який особа вчинила вимушено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, чим інша сторона скористалася. Такий правочин має ваду волі і вчиняється за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на те, що оспорюваний договір дарування укладено нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона перебувала в хворобливому стані та розраховувала на допомогу з боку набувача квартири.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов'язань матеріального характеру.

Крім того, визнавши договір дарування недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, суди визнали за позивачем право власності на відчужений за таким договором будинок, хоча ст. 233 ЦК України не передбачено застосування такого наслідку недійсності правочину.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на зазначене уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про те, що договір дарування був укладений позивачкою під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних для неї умовах, а тому є недійсним на підставі ст. 233 ЦК України.

За таких обставин судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк