У х в а л а

3 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2014 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 червня 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено в зв'язку з пропуском установлених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) строків.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 червня 2014 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 червня 2014 року залишено без змін.

21 липня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд вищезазначених судових рішень з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 40, 49-2 КЗпП України, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвалу Верховного Суду України від 1 червня 2011 року та на судові рішення Вищого адміністративного суду України від 5 лютого 2013 року, 27 лютого і 27 березня 2014 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 10 березня і 1 липня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 1 жовтня 2014 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, та залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, касаційний суд погодився з його висновками про те, що звільнення позивачки було проведено з дотриманням вимог частини другої статті 40 КЗпП України, оскільки вакантні посади, які могли бути зайняті позивачкою з огляду на її освіту, спеціальність і вік, були відсутні.

Разом з тим в наданих для порівняння судових рішеннях містяться такі висновки:

- в ухвалі Верховного Суду України від 1 червня 2011 року суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав порушення судами норм процесуального права, зазначив про необхідність перевірки доводів сторін щодо перебігу строку для звернення особи до суду;

- в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 5 лютого 2013 року суд касаційної інстанції скасував судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи;

- в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27 лютого 2014 року суд касаційної інстанції, залишаючи в силі судове рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що при звільненні позивача були порушені вимоги частини другої статті 40 КЗпП України, оскільки відповідач при наявності вакантних посад не запропонував їх позивачу;

- в постанові Вищого адміністративного суду України від 27 березня 2014 року касаційний суд, встановивши, що при звільненні позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України не всі вакантні посади були йому запропоновані, ухвалив рішення про задоволення позовних вимог і поновлення його на роботі.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні підстави й для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року у зв'язку з її невідповідністю викладеним в постановах Верховного Суду України від 10 березня і 1 липня 2015 року висновкам, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеним висновкам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2014 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 червня 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

В.М.Сімоненко