Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Ступак О.В.,

Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради

м. Кривого Рогу про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня

2014 року

в с т а н о в и л а:

В січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він, згідно ордеру на житлове приміщення № 1016 від 23 грудня 1989 року, отримав дозвіл на вселення всією сім'єю в квартиру АДРЕСА_1.

На час отримання позивачем ордеру вказаний будинок був комунального типу та складався з восьми кімнат.

Починаючи з 1993 року, позивач зі своєю сім'єю зайняв всі чотири квартири, які розташовані в спірному будинку та якими ніхто крім його сім'ї не користується.

Майнових прав на вказаний житловий будинок № 18 не було зареєстровано та власника не визначено, тобто майно є безхазяйним.

Посилаючись на те, що позивач добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується будинком № 18, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт за власні кошти та постійно мешкає в вищезазначеному будинку, просив визнати за ним право власності на вказаний будинок за набувальною давністю.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 31 січня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на садибний (індивідуальний) житловий

будинок, до складу якого входить житловий будинок А-1 загальною

площею 225 кв. м, житловою площею 127 кв. м, розташованого по

АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня

2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано, належних та допустимих доказів про те, що позивач доглядає за будинком № 18 та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт за власні кошти.

Такі висновки апеляційного суду відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач згідно ордеру на житлове приміщення від 23 грудня 1989 року № 1016, отримав право на вселення всією сім'єю в квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 36,2 кв.м.

Будинок № 18 за вказаною адресою не зареєстровано в єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та не перебуває на балансі органу, який уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено

ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті

344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Встановлено й вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції відповідно до статей

10, 60, 212, 303, 316 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та в межах доказів, наданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки позивачем не доведено факту добросовісного володіння, утримання, постійного здійснення поточного та капітального ремонту за власні кошти у спірному будинку

№ 18.

Водночас позивачу було відомо про ту обставину, що ордер на вселення всією сім'єю надавався саме на квартиру АДРЕСА_1, проте позивачем було заявлено позов про визнання права власності на весь будинок в цілому.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, що не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції, та не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, отже колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня

2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун І.К. Парінова О.В. Ступак С.П. Штелик