У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним та скасування реєстрації права власності за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 7 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на праві приватної власності йому належить 61/100 частка житлового будинку АДРЕСА_1, інші 39/100 часток належали ОСОБА_7, який помер у 2011 році. 15 жовтня 2012 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя розглянута справа за позовом спадкоємців ОСОБА_7, які вирішували спір між собою щодо спадку.

У справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5 затверджена мирова угода, за якою суд визнав право власності на 3/4 частки спірного житлового будинку за останньою - спадкоємицею за заповітом.

Додатковим рішенням від 22 листопада 2012 року суд уточнив частку, яка визнана за ОСОБА_5 з 3/4 на 39/100 у тому числі на самовільно побудовані житлову прибудову літ. А розміром 3,0 кв. м та сарай літ. Ж розміром 3,42 х 2,22 кв. м.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 листопада 2013 року зазначені судові рішення були скасовані.

30 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування 39/100 часток спірного будинку.

ОСОБА_4 зазначав, що договір дарування порушує його право, оскільки ОСОБА_5 набула право власності на спірне майно незаконно, за рішенням, яке скасовано, тому до ОСОБА_6 безпідставно за договором дарування перейшло право власності на належну йому частку спірного житлового будинку.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений 30 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, скасувавши у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на частину вказаного житлового будинку на ім'я ОСОБА_6

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 серпня 2014 року позов задоволено частково. Визнано частково недійсним договір дарування частини житлового будинку, укладений 30 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, виключивши з визначених договором будівель, з яких складається житловий будинок АДРЕСА_1, сарай літ. Ж розміром 3,42 х 2,22 кв. м. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 7 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 39/100 часток житлового будинку літ. А з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 92,6 кв. м, житловою площею 51,9 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0505 га, укладений 30 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Вирішено питання судових витрат. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та частково задовольняючи позов ОСОБА_4, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що позивач є співвласником спірного житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, яка в натурі між співвласниками не виділена, а за договором дарування відчужено самочинну будівлю, яка впливає на частку позивача в будинку.

Оскільки преюдиціальними судовими рішеннями (ч. 3 ст. 61 ЦПК України) визнано неправомірними, оформлення самочинного будівництва та те, що право власності за ОСОБА_5 визнано на підставі судового рішення, яке в подальшому скасовано, то вона не вправі була укладати договір дарування, тому що зі скасуванням рішення суду втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 червня 2014 року № 6-52цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, згідно з положеннями ч. 3 ст. 215 ЦК України позивач має право на пред'явлення позову, який був розглянутий.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 7 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
Б.І. Гулько С.Ф. Хопта