АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/293/15 Справа № 202/2894/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Слюсар Л. П. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2015 м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Пищиди М.М., Глущенко Н.Г.

за участю секретаря - Ялової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання права власності на земельну ділянку.

В апеляційній скарзі позивачка просить змінити рішення суду та зобов'язати Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі зареєструвати земельну ділянку площею 0,0500 га в Державному земельному кадастрі на підставі проекту розділу земельної ділянки, замовником якого була ОСОБА_5 В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив із того, що відповідно до договору купівлі-продажу від 16 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованому в реєстрі за № 4992, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_5 по довіреності, домоволодіння, розташоване на земельній ділянці, площею 1188 кв. м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності на домоволодіння зареєстровано на ОСОБА_2, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17309791 від 09 січня 2008 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованому в реєстрі за № 4997, ОСОБА_3, діюча по довіреності від імені ОСОБА_5 (продавець) і ОСОБА_2 (покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Відповідно до п.1.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки на умовах цього договору та відповідно до чинного в Україні законодавства продавець зобов'язується передати у власність покупця (продати) земельну ділянку, що є предметом цього договору, а покупець зобов'язується прийняти у власність земельну ділянку та оплатити її договірну ціну. Предметом цього договору є земельна ділянка S1 площею 0,0500 га, яка є частиною земельної ділянки, площею 0,1188 га, кадастровий номер :04:257:0006, цільовим призначенням якої є обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (п. 1.2 договору) .

Право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1188 га, з яких 0,1000 га - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а 0,0188 га - ведення особистого господарства, підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ДП № 72002006, виданим Дніпропетровською міською Радою народних депутатів 12 лютого 1998 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №007714.

На фотокопії державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д*№2006 приватним нотаріусом ОСОБА_4 зроблено позначку про перехід 500 кв. м. від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно із ч.ч. 3,4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Пунктом «а» ч. 2 ст. 126 ЗК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою.

Відповідно до ч. 6 ст. 126 ЗК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки.

На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа. Забороняється вимагати для здійснення відмітки та державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень документи, не передбачені цією статтею.

Отже, судом встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16 листопада 2007 року був посвідчений приватним нотаріусом відповідно до вимог законодавства, що діяло на момент його укладання, та ніким не оспорювався, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку площею 0,0500 га.

Посилання позивачки на те, що сама відповідачка, яка є спадкоємцем після померлої ОСОБА_5, начебто порушує її права, перешкоджає державній реєстрації земельної ділянки, суд визнав необґрунтованими, оскільки жодних доказів перешкоджання, невизнання прав відповідачкою та смерті продавця землі суду не надано.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 19 червня 2014 року за №13897257 відмовлено ОСОБА_2 у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :046257:0006, оскільки нею не надані усі необхідні документи, а саме: витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0,0500 га. по АДРЕСА_1

Вирішуючи позовні вимоги про зобов'язання управління Держкомагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області належним чином оформити документацію по присвоєнню кадастрового номеру земельній ділянці площею 0,0500 га, яка є частиною земельної ділянки площею 0,1188 га (кадастровий номер :04:257:0006), за адресою: АДРЕСА_1 для подальшої державної реєстрації права власності в установленому порядку, суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до норм Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, Управління Держкомагенства здійснює реєстрацію земельних ділянок на підставі документації із землеустрою, а також реєстрацію обмежень у використанні земельних ділянок.

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку згідно до п. 107 Порядку.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі меж, та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок (ч. 6 ст. 79-1 ЗК України).

Площа земельної ділянки визначається під час проведення геодезичних робіт, відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затверджений наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376.

Встановлення меж покладається на суб'єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою згідно із законом.

Виходячи із того, що технічна документація із землеустрою щодо поділу на спірну земельну ділянку до Управління не надходила, оцінюючи обставини по справі, надані сторонами докази, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частин та відмовив у задоволенні цієї частині позову.

Не можуть бути підставою для задоволення позову доводи апеляційної скарги про те, що технічна документація щодо розділу земельної ділянки, яка виготовлялась на замовлення ОСОБА_5, ймовірно була знищена внаслідок пожежі, яка відбулась 04 серпня 2008 року, та внаслідок якої було знищено Державний фонд документації із землеустрою.

Крім того, сама позивачка не заперечувала того факту, що землевпорядна документація - проект розділу спірної земельної ділянки, який виготовлявся на замовлення ОСОБА_5, не пройшов процедуру узгодження та затвердження, відповідно до вимог ст.56 Закону України «Про землеустрій», ст. 186 ЗК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також позовні вимоги щодо здійснення будь-яких дій особою, можуть задовольнятися лише у разі пред'явлення до неї позовних вимог, тоді як позивачкою Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровській області не зазначено у статусі відповідача, як сторони у справі, відповідно до вимог ст.30 ЦПК України. За таких обставин відсутні підстави для зобов'язання третьої особи провести будь-які дії.

Інші доводи апеляційної скарги позивачки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для зміни судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку.

Судді: