У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.09.2015 Справа №607/14917/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Братасюка В.М., секретаря судового засідання О.І. Чичкевич, розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву про забезпечення позовних вимог ,-

ВСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з скаргою, зазначивши субєктами, чиї дії оскаржуються, державного виконавця Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області та в.о. начальника цього ж відділу ДВС, котрі, на думку скаржника, вчинили неправомірні дії при виконанні рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 року про стягнення з скаржника на користь стягувача ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №46984590, на підставі виконавчого листа №607/7887/14-ц від 29 вересня 2014 року, суми неповерненого основного боргу в розмірі 4 089 907, 50 гривень, три проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 216 409, 29 гривень, та суми судового збору в розмірі 1700 гривень з витратами на ІТЗ розгляду цивільної справи 30 гривень. А саме: допустили бездіяльність та безконтрольність своєчасного завершення виконавчого провадження №46984590, згідно заяви стягувача ОСОБА_2 від 03.06.2015 року, зареєстрованої в канцелярії ДВС 07.07.2015 року.

На адресу суду 31.08.2015 року надійшла заява скаржника про забезпечення позовних вимог, згідно якої заявник просить суд зупинити стягнення на підставі виконавчого листа №607/7887/14-ц, виданого Тернопільским міськрайонним судом Тернопільської області 24.09.2014 року у виконавчому провадженні №46984590.

Заяву про забезпечення позову передано визначеному системою автоматизованого розподілу головуючому судді, згідно журналу, 02.09.2015 року.

З приводу постановлення ухвали про забезпечення позову суд зазначає наступне.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 2 Постанови за №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» наголошує, що при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини",від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу", від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI, іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

Відтак процесуальними нормами ЦПК щодо здійснення судового контролю є Розділ VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень», тобто ст. 383-389.

В п. 15 зазначеної вище постанови, ВССУ зазначає, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Разом із тим до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа (пункт 4 частини першої статті 37 Закону про виконавче провадження).

Вирішуючи питання зупинення стягнення за виконавчим листом №607/7887/14-ц, виданим Тернопільским міськрайонним судом Тернопільської області 24.09.2014 року у виконавчому провадженні №46984590, суд наголошує на такому.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обовязковість застосування національними судами України норм Конвенції.

В контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції, ЄСПЛ розглядалися справи про порушення права власності не обєктами були кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню («Бурдов проти Росії» , заява 59498/00. Рішення від 07.05.2002 року).

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1 , має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами , що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Відтак суд наголошує, що диспозиція пункту 4 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», яка дозволяє суду зупинити стягнення на підставі виконавчого листа, є юридично невизначеною, і носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам заявника боржника в ході здійснення примусового виконання виконавчого документа, та недопущення необґрунтованого втручання в право власності стягувача (присуджені стягувачу рішенням суду, котре набрало законної сили, кошти).

Окрім того, зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа, здійснюється до набрання законної сили рішення суду, постановлено у формі ухвали, за результатами розгляду скарги в порядку судового контролю за виконанням рішення суду.

Із змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що ним оскаржується бездіяльність державного виконавця та керівника першого відділу ДВС котрі, на думку скаржника, вчинили неправомірні дії при виконанні рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 року про стягнення з скаржника на користь стягувача ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №46984590, на підставі виконавчого листа №607/7887/14-ц від 29 вересня 2014 року , суми неповерненого основного боргу в розмірі 4 089 907, 50 гривень, три проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 216 409, 29 гривень, та суми судового збору в розмірі 1700 гривень з витратами на ІТЗ розгляду цивільної справи 30 гривень. А саме: допустили бездіяльність та безконтрольність своєчасного завершення виконавчого провадження №46984590, згідно заяви стягувача ОСОБА_2 від 03.07.2015 року, зареєстрованої в канцелярії ДВС 07.07.2015 року. - тобто має місце оскарження пасивної бездіяльності, зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, представників ДВС.

Навпаки, клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання на підставі спірного виконавчого листа, в контексті розгляду скарги на пасивну бездіяльність представників ДВС, окрім загального опису дій та бездіяльності учасників виконавчого провадження (правомірність яких підлягає перевірці в ході розгляду скарги боржника), котрі полягають у предявленні до виконання дубліката спірного виконавчого листа у березні 2015 року, винесення державним виконавцем ухвал про арешт на все рухоме і нерухоме майно, та ігнорування державним виконавцем та в.о. начальника органу ДВС заяви стягувача від 03.06.2015 року про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні, не містить жодної мотивації щодо нагальної необхідності термінового зупинення стягнення на підставі зазначеного вище виконавчого документа (як от: наявність узгодженої боржником оцінки нерухомого майна та готовності виконавця виставити належне боржнику майно на торги чи аукціон, звернення з поданням про обмеження виїзду за кордон, тощо) - з посиланням на належні та допустимі докази.

Відтак зважаючи на наведені обставини, та скорочені процесуальні строки розгляду скарг в порядку Розділу VII ЦПК «Судовий контроль за виконанням судових рішень» , суд не вбачає нагальної необхідності зупинення стягнення на підставі виконавчого листа, а тому, керуючись ст. 208 210 ЦПК України, та ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» . -

у х в а л и в :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення стягнення на підставі виконавчого листа №607/7887/14-ц, виданого Тернопільским міськрайонним судом Тернопільської області 24.09.2014 року у виконавчому провадженні №46984590, до набрання законної сили рішенням суду, за результатами розгляду скарги в порядку Розділу VII ЦПК «Судовий контроль за виконанням судових рішень» відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення .

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяОСОБА_4