АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/4857/14-ц Номер провадження 22-ц/786/31/15Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Винниченка Ю.М., Корнієнка В.І., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Кременчуцької міської ради Полтавської області на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Кременчуцької міської Ради Полтавської області про визнання членом сім'ї та визнання права користування житлом, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 жовтня 2014 року позов ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано ОСОБА_2 членом сім'ї померлих матері ОСОБА_3, батька - ОСОБА_4 та брата ОСОБА_5, які проживали в квартирі АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з Кременчуцької міської Ради Полтавської області на користь ОСОБА_2 у повернення сплаченого судового збору 243, 60 грн.

Додатковим рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 листопада 2014 року стягнуто з Кременчуцької міської Ради Полтавської області на користь ОСОБА_2 у повернення сплаченого судового збору 243, 60 грн.

З даним рішенням суду першої інстанції не погодилась Кременчуцька міська рада Полтавської області та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 жовтня 2014 року в частині визнання за ОСОБА_2 право на користування квартирою та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог у вказаній частині відмовити повністю. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що судом не з'ясовано всіх обставин справи, що мають значення для вирішення даного спору.

Судове засідання проводилося за участі позивача та її представника, за відсутності інших осіб, які будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з'явилися, подавши заяви з проханням справу слухати у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за наступних підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, що 20 лютого 1968 року на ім'я ОСОБА_4, сім'я якого складається з чотирьох осіб ОСОБА_3 - дружини, ОСОБА_5 - сина та позивача по справі ОСОБА_2 - доньки, видано ордер №150 на право зайняти квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5. ОСОБА_2 зверталася з вимогою до власника та балансоутримувача відкрити на її ім'я особовий рахунок та укладення з нею договору найму, однак їй відмовили.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право користування у члена сім'ї наймача ОСОБА_4 - позивача ОСОБА_2, включеної до ордера на заселення жилого приміщення виникло, ще з часу включенням її до ордера, а не у зв'язку із вселенням, за згодою наймача, у це приміщення в 1977 році після розлучення. При цьому факт постійного проживання позивачки з зазначеного часу в спірній квартирі доведено останньою, а тому остання має право на користування даним житлом і в подальшому.

Проте, колегія суддів, не може погодитися з таким висновком суду, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що після заселення до спірної квартири у 1968 році, відповідно до діючого на той час законодавства була здійснена реєстрація проживання сім'ї ОСОБА_4. У 1973 році позивач ОСОБА_2 вийшла заміж та перейшла жити до квартири чоловіка за адресою: АДРЕСА_2, за якою зареєструвала своє місце проживання. У 1975 році шлюб між нею та чоловіком було розірвано. Згодом позивач брала участь у приватизації квартири по вул. Павлова та її частка була визначена у розмірі 2/5, що складає одну кімнату в 3-х кімнатній квартирі. На позивачку за даною адресою відкрито окремий особовий рахунок на оплату житлово-комунальних послуг, у користуванні останньою перебуває 1 кімната жилою площею 17,3 кв.м.

Відповідно до ст.ст. 9, 31, 58 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством. Підставою для вселення громадян в надане у користування жиле приміщення є ордер виданий органами місцевого самоврядування.

Статтею 48 ЖК України передбачено, що жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. При передачі громадянами житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, вони мають право на одержання житла у межах встановленої норми жилої площі. Громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно ст. 65-1 ЖК України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством

Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Виходячи зі змісту положень зазначених норм закону та обставин справи, позивачка з моменту вселення у спірну квартиру в 1968 році, в якості члена сім'ї наймача ОСОБА_4, набула право користування даним жилим приміщенням. Вибувши в 1973 році з даної квартири на постійне проживання до місцю проживання свого чоловіка, позивачка втратила право користування спірним житлом, відповідно до ч.2 ст. 107 ЖК України, при цьому одночасно набувши право користування житлом у квартирі по АДРЕСА_2

З метою набуття права власності на частину житла в квартирі АДРЕСА_2, позивачка після переїзду в 1977 році до своїх батьків, зберігала за собою право користування вказаною квартирою, 2/5 частини якої в подальшому отримала у власність шляхом приватизації. При цьому, проживаючи до даного часу у спірній квартирі, продовжує зберігати постійне місце проживання у приватизованому нею житловому приміщенні.

Беручи до уваги, підстави надання громадянам житла у будинках державного і громадського фонду, норми жилої площі, вільний вибір позивачкою житла, яке вона мала намір залишити у своєму користуванні з подальшим набуттям на нього права власності, зважаючи на те, що остання скористалася своїм правом отримати у користування житло та набути на нього право власності, остання не має права, на фактично повторно, отримання права користування іншим жилим приміщенням у будинках державного чи громадського житлового фонду, яким є квартира АДРЕСА_1.

Даний висновок також підтверджується роз'ясненнями Верховного Суду України від 25.06.2001 року, які містяться у «Правових позиціях щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)», відповідно до яких, за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні.

Таким чином, висновки суду щодо визнання за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 є не обґрунтованими та такими, що не відповідають нормам матеріального права, а тому задоволенню не підлягають.

За таких обставин рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 жовтня 2014 року підлягає частковому скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області - задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 жовтня 2014 року в частині визнання за ОСОБА_2 право на користування квартирою АДРЕСА_1- скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Кременчуцької міської Ради Полтавської області про визнання права на користування житлом- відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин