У Х В А Л А

іменем україни

28 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної академії наук України про визнання незаконними наказів, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 09 липня 2012 року він працював начальником відділу маркетингу Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної академії наук України (далі - Управління), а з 19 жовтня 2012 року був переведений на посаду заступника начальника цього управління. Відповідно до наказу від 27 лютого 2014 року зі штатного розпису Управління з 29 квітня 2014 року виведено посаду заступника начальника управління та введено посаду заступника начальника управління з економічних питань. Наказом від 28 квітня 2014 року він був звільнений з роботи на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

Посилаючись на те, що зазначені накази прийняті з порушенням ст. ст. 32, 36 КЗпП України, оскільки змін в організації виробництва і умов праці в Управлінні не було, фактично мало місце скорочення чисельності або штату працівників, позивач просив визнати вказані вище накази незаконними та скасувати їх, поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 4 350 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної академії наук України від 27 лютого 2014 року в частині зазначення в ньому про виведення зі штатного розкладу вказаного підприємства штатної посади «заступника начальника управління» та введення штатної посади «заступник начальника управління з економічних питань». Визнано незаконним та скасовано наказ Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної академії наук України від 28 червня 2014 року щодо звільнення з роботи ОСОБА_3 за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на роботі у Державному управлінні матеріально-технічного забезпечення Національної академії наук України на посаді заступника начальника управління. Стягнуто з Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної академії наук України на користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 квітня 2014 року по 13 серпня 2014 року у сумі 23 799 грн. 46 коп., а також моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що змін в організації виробництва і праці не було, а була лише зміна в найменуванні посади, яку займав позивач, і йому не запропонували зайняти цю посаду.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що у відповідача були зміни в організаційній структурі, а позивачеві було запропоновано продовжити роботу на іншій посаді з меншим колом функціональних обов'язків та зі зменшеним окладом, проте він відмовився. Крім того, колективним договором Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної академії наук України не передбачено обов'язкового погодження змін в організації праці з профкомом або трудовим колективом.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 09 липня 2012 року ОСОБА_3 працював начальником відділу маркетингу Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної академії наук України, а з 19 жовтня 2012 року був переведений на посаду заступника начальника цього управління.

Відповідно до наказу від 27 лютого 2014 року зі штатного розпису Управління з 29 квітня 2014 року виведено посаду заступника начальника управління та введено посаду заступника начальника управління з економічних питань.

Наказом від 28 квітня 2014 року ОСОБА_3 був звільнений з роботи на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що зазначені накази прийняті з порушенням ст. ст. 32, 36 КЗпП України, оскільки змін в організації виробництва і умов праці відповідача не було, а була фактична заміна найменування посади з метою його вивільнення з роботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Отже зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2012 року № 6-59цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Апеляційний суд на зазначені норми права та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України уваги не звернув та у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної оцінки наказу від 27 лютого 2014 року, яким виведено посаду заступника начальника управління поза штат та введено посаду заступника начальника управління з економічних питань; не встановив наявності змін в організації виробництва і праці, які спричинили виведення посади заступника начальника управління поза штат; не перевірив тверджень позивача про те, що відповідач фактично змінив назву його посади, а не вивів цю посаду поза штат, а, відтак, дійшов до передчасно висновку про правомірність його звільнення.

Крім того, апеляційний суд не перевірив доводів позивача про те, чи у даному випадку не було скорочення чисельності або штату працівників, причиною якого також є зміна в організації виробництва і праці.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська