Номер провадження: 22-ц/785/3843/15
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ПАТ „Дельта банк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року представник ТОВ „Про Консалтинг" - Муха П.В. звернулася до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру, загальною площею 61,80 кв.м., житловою площею 44,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ „Дельта Банк" право власності на вказане майно; визнати за ПАТ „Дельта Банк" право власності на вказане майно та припинити право власності ОСОБА_2; виселити із зазначеної квартири усіх мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; витребувати від ОСОБА_2 та передати ПАТ „Дельта Банк" технічний паспорт, правовстановлюючі документи на вищезазначену квартиру.

Мотивуючи тим, що 29.12.2006 року між АКІБ „УкрСиббанк" та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 в грошовій сумі 78700 доларів США, який остання зобов"язалася повернути у повному обсязі в строк до 29.12.2027 року або достроково зі сплатою 11,30 відсотків за користування кредитом.

27.02.2009 року було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту, згідно якої номер Договору змінено на № 1 та відповідачу було подовжено кінцевий термін повернення кредиту 29.12.2037 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов"язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 61,80 кв.м., житловою площею 44,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ „УкрСиббанк" змінило назву на ПАТ „УкрСиббанк" .

08.12.2011 року між ПАТ „УкрСиббанк" та ПАТ „Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Через неналежне виконання умов Договору про надання споживчого кредиту у ОСОБА_2 утворилася заборгованість у розмірі 98206,76 дол.США, що згідно курсу НБУ складає 784966,63 грн., яка складається з:

- 62241,77 дол.США, що згідно курсу НБУ складає 497498,47 грн. заборгованість за кредитом;

- 35964,99 дол.США, що згідно курсу НБУ складає 287468,16 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

На підставі викладеного, позивач звернувся до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2015 року позовну заяву ПАТ „Дельта Банк" задоволено частково.

В рахунок стягнення заборгованості у розмірі 98206,76 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.06.2013 р. (100 дол. США-799,30 грн.) складає 784966,63 грн., за договором про надання споживчого кредиту №0 від 29.12.2006 року, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" права власності.

Визнано за публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61,80 кв.м, житловою площею 44,8 кв.м..

Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині вимог публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" відмовлено.

Відстрочено виконання рішення на строк дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судовий збір в розмірі 3897,6 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2015 року та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання ОСОБА_2 перед ПАТ "Дельта Банк", які виникли із договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29 грудня 2006 року відповідачем в повному обсязі не виконані, так як суми, які оплачувались позичальником в рахунок погашення кредиту не відповідають сумам, які передбачені графіком погашення кредиту, що стало причиною утворення значної заборгованості перед ПАТ "Дельта Банк". Повідомлення Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання порушеного зобов'язання у тридцяти денний строк та вимогою про добровільне звільнення в місячний строк з дня отримання вимоги квартири, що є предметом іпотеки ОСОБА_2 не виконала та не звільнила квартиру. Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Встановлення сукупності обставин для задоволення вимог ПАТ "Дельта Банк" про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з урахуванням відповідності критеріям застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є підставою для вирішення питання про зупинення примусового виконання рішення суду на час дії вказаного Закону, що відповідає вимогам ст. 217 ЦПК України, яка надає суду право визначити порядок виконання рішення, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що:

29 грудня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", який у подальшому змінив своє найменування на публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 (а.с. 13-22), відповідно до якого позивач надає відповідачу грошові кошти в сумі 78700 доларів США, а відповідач повинна була повернути кредит в повному обсязі не пізніше 29 грудня 2027 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 11,3% річних протягом перших 30 календарних днів, після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору. Строк сплати процентів - з 01 по 10 число (включно) кожного місяця.

Також 27 лютого 2009 року між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", який у подальшому змінив своє найменування на публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", та відповідачем була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору (а.с.29-30), відповідно до якого було перенесено строки виконання зобов'язань, а остаточно відповідач повинна була повернути кредит в повному обсязі не пізніше 29 грудня 2037 року.

29.12.2006 р. між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір (а.с.31-34). Предметом договору являється нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, власником якої є відповідач. Вартість предмету іпотеки складає 530553,00 грн. (п.1.1 договору). Згідно з п.4.1.1 іпотечного договору, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором, або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

27 лютого 2009 року між сторонами було укладено договір про зміну іпотечного договору з урахуванням умов додаткової угоди до кредитного договору.

08 грудня 2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Станом на 26.03.2013 року по кредитному договору №0 від 29.12.2006 року виникла заборгованість у розмірі 98206,76 доларів США, з урахуванням курсу НБУ станом на 26.06.2013 року (100 дол. США-799,30 грн.) складає 784966,63 грн., з яких: заборгованість за кредитом -62241,77 доларів США, що за курсом НБУ складає 497498,47 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 35964,99 доларів США, що в еквіваленті складає 287468,16 грн.(а.с.40).

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна ПАТ "Дельта Банк" 04.12.2012 року було зареєстровано, як Іпотеко держателя квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" № 2949 від 08.12.2011 року (зворотний бік а.с. 154). Також з інформаційної довідки реєстраційної служби вбачається, що у власності ОСОБА_2 знаходиться квартира АДРЕСА_1. Інше нерухоме майно у власності ОСОБА_2 відсутнє (а. с. 153-155).

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду з огляду на те законодавство, яке існувало на час його ухвалення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як убачається з матеріалів справи, за умовами кредитного договору від 29 листопада 2006 року, ОСОБА_2 зобов'язалась здійснювати своєчасне та повне погашення кредиту, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, встановлені договором. У випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань, сплатити штрафні санкції, у строки та умови, визначені кредитним договором.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про іпотеку" (далі Закон) у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання ? звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 16 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частини, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобовязань за цим договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих іпотекодержателю за цим договором.

Оскільки у ОСОБА_2 існує заборгованість за кредитним договором (порушення графіку виконання зобов`язань), кредитор має право вимагати дострокового виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

До ПАТ "Дельта Банк" перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання.

Згідно зі ст. 33 "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотеко держателя..

Право вибору конкретного способу звернення стягнення не предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.3012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Розділами 4, 5 іпотечного договору від 29.12.2006 року передбачено право вибору іпотекодержателя у застосуванні одного із способів для задоволення своїх вимог, передбачених у ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" .

Частиною 3 статті 36 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовоми наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Суд першої інстанції набув правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявлених вимог ПАТ "Дельта Банк" про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на квартиру передану в іпотеку з одночасним припиненням права власності іпотеко держателя на вказане майно.

При цьому суд першої інстанції врахував, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про заставу", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб`єктами Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Отриманий ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті (долари США) є споживчим, за який позичальник придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 61,8 кв. м., яку передала в іпотеку і яку використовує для постійного проживання. При цьому у її власності не знаходиться іншого нерухомого жилого майна.

Також в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_2, підпадає під обмеження встановленні ст.. 6 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" щодо осіб, які суб`єктами Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Встановлені обставини вказують на наявність критеріїв, викладених у ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що є підставою для його застосування.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При розгляді справи, суди зобовязані враховувати не тільки буквальне текстове вираження норми права, але тлумачити і застосовувати вказану норму у контексті тих завдань та очікувань, які стали підставою для прийняття конкретного нормативного акта.

Підставою для прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов`язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, виселяючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобовязання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобовязань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації. Основною метою прийняття Закону, як зазначалося у пояснювальній записці, є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобовязань. Проаналізувавши норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які необхідно застосовувати на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття "мораторій" є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін.

При таких обставинах судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення вимог про звернення стягнення не предмет іпотеки із застосуванням Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" шляхом встановлення відстрочки виконання рішення, відповідно до якої примусове виконання судового рішення можливе з дати прийняття закону України про втрату чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у зв'язку із набранням чинності Законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" з посиланням на наявність судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду циівільних і кримінальних справ, відповідно до якої при застосуванні мораторію у задоволенні позову необхідно відмовляти, не можуть бути прийнятими до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України по справі 6-44цс15 від 25.03.2015 року мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Судова колегія вважає, що в даній цивільній справі відсутні мотиви відступлення від правової позиції Верховного Суду України за результатами розгляду справи 6-44цс15 від 25.03.2015 року.

Крім того, суд першої інстанції також задовольнив вимоги позивача про виселення відповідачів. Згідно зі ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Згідно зі ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В матеріалах справи наявна вимога отримувачем якого зазначено відповідача ОСОБА_2 Письмова вимога датована 21.10.2013 року, у списку згрупованих повідомлень про відправку, копія якого додана до справи, зазначено ОСОБА_2 (а. с. 58-62).

Згідно зі ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного

зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Таким чином, судова колегія вважає, що встановлена у ч.1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" процедура повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та осіб, що проживають у житловому приміщенні, яке передано в іпотеку, стосується виключно позасудового врегулювання на підставі договору.

При цьому вказане положення не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Тобто положення ч.1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" взагалі не стостуються реалізації іпотекодержателем своїх прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Крім того частина 3 статті 35 Закону "Про іпотеку" надає право іпотеко держателю здійснювати свої права передбачені ст. 12 цього Закону (в тому числі і щодо звернення стягнення на предмет іпотеки) без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Отже застосування процедури повідомлення іпотекодавця на стадії позасудового врегулювання також має законодавчо встановлені обмеження.

При таких обставинах, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про виселення.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме Закону України "Про іпотеку" без врахування того, що у квартирі зареєстровано неповнолітню дитину відповідача - ОСОБА_4 2001 року народження, без залучення до участі у справі органу опіки та піклування, без застосування до спірних правовідносин норм Законів України "Про охорону дитинства", "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" є неспроможними, виходячи з наступного.

Як роз`яснено у п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.3012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суди повинні повинні з`ясовувати чи мала дитина право власності на предмет іпотеки на момент укладенні договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без годи іпотеко держателя після укладення договору іпотеки (реєстрація неповнолітньої дитини, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним з підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

З матеріалів справи вбачається, що грошові кошти, отримані відповідачем за договором споживчого кредиту від 29.12.2006 року в сумі 78700 доларів США виділені позичальнику для придбання квартири АДРЕСА_1. Тобто придбання спірної квартири здійснено відповідачем за кредитні кошти, що виключає існування у дитини права власності на час передачі відповідачем квартири в іпотеку. Пунктом 2.4.7. договору іпотеки передбачено обов`язко іпотекодавця не реєструвати в житловому приміщенні, що складає Предмет іпотеки, фізичних і юридичних осіб без письмової згоди Іпотекодержателя.

Тому судова колегія не може прийняти до уваги доводи наведені в апеляційній скарзі, щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема Законів України "Про охорону дитинства", "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей". Пояснення апелянта, що така згода іпотеко держателя була отримана не підтверджені належними доказами.

Висновки суду відповідають встановленим у справі обставинам і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Крім того, оскарження ОСОБА_2 в судовому порядку дійсності договору іпотеки від 29.12.2006 року не впливає на висновки суду першої інстанції, наведені в рішенні, що оскаржується, оскільки до суду із позовом про визнання недійсним договору іпотеки ОСОБА_2 звернулася вже після ухвалення оскаржуваного рішення. У разі задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним і набранням рішенням суду законної сили, дана обставина може бути підставою для звернення до суду із заявою про перегляд рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення у зв`язку із новивявленими обставинами.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи порушень матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування або зміни рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук