Провадження № 2- 1100/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А ЇН И

23 квітня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

при секретарі - Боровик О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати відповідача таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_1.

Посилається в позові на те, що рішенням житлової комісії ХОЗУ від 10.02.1998 року відповідачу було тимчасово надано кімнату АДРЕСА_1.

22.09.2009 року з відповідачем був укладений договір про користування житловим приміщенням.

На даний час відповідач понад шість місяців без поважних причин не проживає в гуртожитку, що підтверджується складеними актами.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував.

Посилається на те, що проходив службу в органах МВС України і був звільнений зі служби за станом здоров»я.

Після звільнення зі служби він працевлаштувався на роботу зі змінним графіком роботи «доба-дві».

Що стосується викладеної в актах інформації, пояснив, що перевірка проводилася в один і той же час, а саме о 19.00, а тому зробити висновок на підставі цих актів про те, що він не проживає в гуртожитку, неможливою

Крім того, він має сім»ю, міг залишатися за місцем її проживання, і його відсутність за місцем проживання о 19.00 не може бути підтвердженням його непроживання в кімнаті гуртожитку.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, свідків,дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Встановлено, що рішенням житлової комісії ХОЗУ МВС України від 10.02.1998 року відповідачу, який проходив службу в МВС України, було надано ліжко-місце в кімнаті площею 10, 0 кв.м. квартири АДРЕСА_1.

22.09.2009 року з відповідачем був укладений договір про користування житловим приміщенням.

Згідно з довідкою ф№3 з 14.04.1998 року відповідач зареєстрований у гуртожитку.

/ а.с. 7 - 10; 24 - 26 /

Судом встановлено і це підтвердили в судовому засіданні сторони, спірним приміщенням є кімната розміром 10,0 кв.м. у 2-х кімнатному приміщенні АДРЕСА_1.

Згідно з актами, складеними комісією протягом квітня - жовтня 2014 року, та затвердженими начальником АГУ ДМЗ МВС України, відповідач у кімнаті розміром 10, 2 кв.м. 2-х кімнатного житлового приміщення АДРЕСА_1 не проживає.

Обставини, викладені в актах, підтвердили свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які пояснили, що в кімнату, де мешкає відповідач, вони не заходили, так як двері їм ніхто не відчинив.

Не заперечували, що спірну кімнату за час проживання в ній відповідача, не відвідували, і обставин його проживання в ній не знають.

Крім того, свідок ОСОБА_3 пояснила, що зустрічала відповідача в гуртожитку, бачила, як він забирав квитанції на оплату житлово-комунальних послуг, при цьому піднімався в кімнату, де мешкає.

Підтвердила, що бачить відповідача в гуртожитку, однак не знає, чи ночує він у займаній ним кімнаті.

Не заперечували, що спірну кімнату за час проживання в ній відповідача, не відвідували і обставин його проживання в ній не знають.

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім"ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців ,цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем,а в разі спору-судом.

Виходячи із вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин.

Представник позивача в судовому засіданні в обґрунтування пред»явленого позову посилався на те, що термін, з якого відповідач, з точки зору позивача, без поважних причин не проживає в гуртожитку, починається з квітня 2014 року, тобто з моменту початку складання актів.

Як зазначається в ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Так, з актів відповідача вбачається, що перевірка на предмет проживання відповідача в кімнаті гуртожитку проводилася щоразу о 19.00.

При цьому свідки ОСОБА_3 . та ОСОБА_2 підтвердили, що у них нормований робочий час, чергових у гуртожитку немає, і вони перебувають на робочому місці лише в свій робочий час.

В вихідні та святкові дні,а також поза межами свого робочого часу вони в гуртожитку не перебувають і проживання мешканців гуртожитку не контролюють.

/ а.с. 11 - 23 /

Незаперечних доказів, які б підтверджували непроживання відповідача спірній кімнаті більше шести місяців без поважних причин, представником позивача суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Суд не приймає до уваги твердження представника позивача в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Так, з наданих відповідачем копій графіку роботи працівників ТОВ »Апарт отель» з січня по грудень 2014 року вбачається, що відповідач працював у даній установі та мав змінний графік роботи «доба-дві».

/ а.с. 52 - 63 /

Свідок ОСОБА_4 пояснив, що він із сім»єю проживав у 2-х кімнатному приміщенні №11 даного гуртожитку, який має блочну систему та складається з 2-х кімнат.

Відповідач був його сусідом по іншій кімнаті.

Не проживаючи в кімнаті з серпня 2012 року, він періодично, а саме 1-2 рази на тиждень приїжджав у гуртожиток, забирав там свої речі і постійно зустрічався з відповідачем.

Відвідував він гуртожиток у різний час, у робочі та вихідні дні.

Звільнив він кімнату в кінці 2014 року, а відповідач залишився там проживати.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що декілька разів восени 2014 року їздив з відповідачем на рибалку, забирав його вранці та привозив його додому.

Відповідач проживав у кімнаті гуртожитку, він бачив там незастелену постіль, вони пили каву в кухні і обстановка в квартирі мала вигляд постійної присутності господарів.

Докази, надані відповідачем у судовому засіданні,а також пояснення свідків з цього приводу представником позивача спростовані не були.

Відповідно до ч.ч.1,3 та 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З точки зору ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов»язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз»яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Враховуючи викладене вище, недоведеність представником позивача обставин, приведених у позові в обґрунтування завялених вимог, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача.

Керуючись ст.ст.9, 64,65,71,72 ЖК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-60,88, 209,212-215, 218 ЦПК України,суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: