РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року м. Мукачево Справа №303/7041/14-ц

2/303/105/15

номер рядка с.з. - 26

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі : головуючого - судді Кость В.В.

при секретарі Борисовій І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача публічного акціонерного товариства «Універсал Банк»

про визнання недійсним кредитного договору від 30.01.2007 №06/71К-07,

За участю:

представника позивача - ОСОБА_2 ;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, з урахуванням заяви про уточнення підстав позову від 22.01.2015 (а.с. 50-52), звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору від 30 січня 2007 року №06/71К-07.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про недодержання відповідачем на момент укладення оспорюваного за предметом позову правочину вимог Закону України «Про захист прав споживачів», в частині проведення переддоговірної роботи з позичальником, з наданням йому у письмовій формі інформації про умови кредитування, відсутністю істотних умов договору (детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача). Крім того, кредит було надано в іноземній валюті, що суперечить положенням ст.ст. 192, 533 Цивільного кодексу України.

Представник позивача, в процесі судового розгляду справи, позовні вимоги підтримав повністю з вищевказаних мотивів.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання не з'явився, натомість подав до суду письмові заперечення (а.с. 37-38), в яких наголосив на необхідності відмови у задоволенні позову з огляду на те, що банківською установою було проведено переддоговірну роботу із позивачем перед укладанням Договору. Позивач ознайомилася з умовами кредитного договору та з графіком погашення платежів, засвідчивши це власним підписом.

Також вказав на те, що інформація про умови кредитування, яку банк надає позичальникам до укладення кредитного договору жодним чином не має відношення до положень законодавства щодо визнання правочинів недійсними.

Заслухавши доводи представника позивача, а також дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

30 січня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний», правонаступником прав та обов'язків якого є позивач по справі та відповідачем був укладений кредитний договір №06/71К-07 (надалі - Договір). На підставі вказаного правочину ОСОБА_1 отримала у кредит 50000 доларів США строком до 29 січня 2027 року, із зобов'язанням повернути зазначену суму коштів та плату за користування кредитом (а.с. 7-10).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом п. 2 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В п.п. 1, 2, 7, 8, 24 постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова №9) зазначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмету і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої ст. 1054 названого Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша ст. 627 Цивільного кодексу України).

Обґрунтовуючи вимоги щодо визнання недійсним оспорюваного за предметом позову правочину, позивач та її представник посилалися на порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», а також на відсутність істотних умов Договору, таких як ціна та детальний розпис загальної вартості кредиту.

Надаючи правову оцінку таким доводам позивача та її представника, слід зазначити, що за змістом частини першої 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Фактичний аналіз змісту оспорюваного за предметом позову правочину та Додатку №1 до нього («Графік погашення заборгованості, а.с. 39-42) свідчить на наявність у ньому інформації про загальну суму кредиту, грошової одиниці кредиту, строку кредитування та процентної ставки, порядку надання кредиту та умови його погашення, взаємні права та обов'язки сторін, а також розміру винагороди, яку позичальник повинен сплатити на користь банківської установи за надання кредиту (п.п. 1.1, 2.1.4., п. 4-9).

Отже, доводи позивачки та її представника про відсутність вищевказаних істотних умов договору слід вважати безпідставними та надуманими.

Також суд зазначає, що спірний правочин укладений між сторонами 30 січня 2007 року, тобто до прийняття Закону України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами послуг», якими були внесені зміни до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони обов'язкового зазначення даних щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача, а також заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Констатуючи безпідставність доводів позивачки та її представника щодо необхідності визнання недійсним Договору, оскільки кредит був наданий в іноземній валюті, суд приймає до уваги також і приписи, які містяться в п.п. 10-13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5, а також статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції чинній на момент укладення Договору), якими передбачена можливість здійснення банками кредитних операцій від свого імені, на власних умовах та на власний ризик незалежно від виду валюти, яка використовується, на підставі банківської ліцензії.

Таким чином, оспорюваний позивачем Договір не суперечать вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду, волевиявлення сторін на укладання і підписання кредитного договору було вільним, позивачем не надано доказів недійсності договору, і судом таких не встановлено.

З урахуванням вищенаведеного суд не знаходить правових підстав для визнання Договору недійсним та задоволення позовних вимог позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 88, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость