У х в а л а

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М.,Ступак О.В.,
Парінової І.К.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму боргу у розмірі 55 550 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_7 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (норма частини 2 статті 324 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 19 вересня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 уклали договір позики ВКА № 125923, за яким ОСОБА_9 отримав грошові кошти у розмірі 111 100 грн, які зобов'язувався повернути до 19 жовтня 2007 року.

Проте ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 вважав, що заборгованість за договором позики від 19 вересня 2007 року має бути стягнуто з ОСОБА_7, дружини померлого ОСОБА_9, так як цей договір укладено в інтересах сім'ї.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, стягнув з дружини ОСОБА_9 половину заборгованості, адже виходив із того, що договір позики від 19 вересня 2007 року укладено в інтересах сім'ї.

Однак із таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає вимогам закону та не ґрунтується на доказах, наявних у матеріалах справи.

Згідно з частинами 2-4 статті 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Суд, ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_7 половини від суми заборгованості, належним чином не обґрунтував висновку про те, що цей договір було укладено ОСОБА_9 в інтересах сім'ї та не навів жодних доводів щодо використання грошових коштів в інтересах сім'ї.

Крім того, висновок суду про те, що договір позики від 19 вересня 2007 року укладено в інтересах сім'ї, оскільки протилежного не доведено, є безпідставним, адже відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Саме по собі надання згоди ОСОБА_7 на укладення ОСОБА_9 договору позики ВКА № 125923 від 19 вересня 2007 року не свідчить, що його було укладено в інтересах сім'ї, а відтак не означає, що цей договір створює для неї обов'язки.

Отже, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованості у розмірі 55 550 грн.

Разом із тим, установивши, що договір позики ВКА № 125923 від 19 вересня 2007 року створює обов'язки для ОСОБА_7, з'ясуванню підлягають питання про те, чи є такий обов'язок солідарним та, відповідно, про розмір суми стягнення.

Апеляційний суд у порушення вимог, встановлених статтями 303, 315 ЦПК України, належним чином не перевірив рішення суду першої інстанції на предмет його законності та обґрунтованості.

За таких обставин суди неправильно застосували норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановили усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відтак судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:В.М. Коротун
І.К. Парінова
О.В. Ступак
С.П. Штелик