Провадження №22-ц/784/373/15
Справа № 22-ц/784/373/15 Головуючий першої інстанції: Батченко О.В.
Категорія: 48 Суддя-доповідач апеляційного суду: Коломієць В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.,

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.,

при секретарі Свіщук О.В.,

за участю позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги тим, що з 28 вересня 1985 року по 07 вересня 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 За час подружнього життя за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 1997 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за відповідачем.

Як вказала позивачка, в листопаді 2013 року відповідач звернувся до неї з приводу надання дозволу на продаж зазначеної квартири, в зв'язку з чим вона запропонувала йому поділити квартиру, проте згоди з цього питання вони не досягли.

Посилаючись на викладене, просила поділити спільне сумісне майно сторін, а саме - квартиру АДРЕСА_1, визнати за ними право власності на ? частину цієї квартири за кожним.

Відповідач проти позову заперечував, пояснивши що спірна квартира є роздільною власністю подружжя, оскільки придбана на кошти, що були отримані від продажу його особисто нерухомого майна - частини домоволодіння АДРЕСА_2, а також кошти, подаровані йому тіткою. Крім того, на думку відповідача, якщо б ОСОБА_2 мала будь-які майнові вимоги щодо спірного нерухомого майна, то звернулась би до суду протягом установленого законом строку позовної давності, а вона цього не зробила.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2014 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального права, просила його скасувати, та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено факту придбання спірної квартири у тому числі і за рахунок 3500грн., що були подаровані йому тіткою, разом з тим з даним позовом ОСОБА_2 звернулась до суду із пропуском без поважних причин строку позовної давності.

Проте повністю погодитися з таким висновком не можна.

Так, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони з 28 вересня 1985 року по 07 вересня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 вересня 1997 року відповідач продав належну йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 01.07.1997р. державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори, 1/10 частину домоволодіння АДРЕСА_2 за 7500грн. (а.с. 25, 26). А 30 вересня 1997 року відповідачем на підставі договору купівлі-продажу була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1, за придбання якої було сплачено 11000грн. (а.с. 8, 90).

Згідно ст. 16 Закону УРСР «Про власність» N 697-XII від 07.02.1991р. та ст.22 КпШС УРСР, що регулювали правовідносини сторін на час придбання спірної квартири, презумується, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС УРСР майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Той факт, що у придбання спірної квартири відповідачем були вкладені його особисті кошти, які були виручені від продажу належної йому на праві особистої приватної власності 1/10 частини домоволодіння АДРЕСА_2, підтверджується тим, що згідно договорів купівлі-продажу ця квартира була придбана через 13 днів після продажу належної відповідачу частини домоволодіння.

Доказів, які б спростовували викладене, позивачкою не було надано.

Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірної квартири у тому числі і за рахунок 3500грн. грн., що були подаровані відповідачу його тіткою, ОСОБА_3 не було надано. За такого, висновок суду першої інстанції про недоведеність зазначених доводів відповідача є обґрунтованим.

За таких обставин, відповідно до положень ч.1 ст. 24 КпШС УРСР, частка відповідача у спірній квартирі, яка відповідає розміру його внеску у придбання цього майна за рахунок отриманих від продажу частини домоволодіння коштів (7500грн.), є його особистою власністю, що відповідає 17/25 частинам квартири. Отже, спільною власністю сторін є частка в спірній квартирі, що відповідає різниці між сумою коштів, витрачених на придбання квартири (11000грн.), та коштів, виручених ОСОБА_3 від продажу частини домоволодіння, що становить 8/25 частин квартири.

Виходячи з положень ч. 2 ст.22, ч.1 ст. 28 КпШС УРСР щодо рівності часток подружжя у спільній власності, при поділі частини спірної квартири, яка є спільної власністю сторін, частка кожної зі сторін складає по 4/25 частин квартири.

За такого, частка позивачки ОСОБА_2 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 становить 4/25 її частин, а частка відповідача ОСОБА_3 - 21/25 частин цієї квартири (17/25 + 4/25).

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 29 КпШС УРСР поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Статтею 11 КпШС УРСР встановлено, що початок перебігу строку позовної давності обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п.6. Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Положеннями частини 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У абзаці 3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Той факт, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу із відповідачем не проживає у спірній квартирі не може бути підставою вважати, що саме з цього часу починається перебіг позовної давності, оскільки викладені обставини не порушували права власності позивачки.

Відповідач ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції не заперечував, що перед розлученням із позивачкою вони домовились, що спірну квартиру він залишить їх спільному сину, який на теперішній час є повнолітнім, до листопада 2013 року він не мав наміру відчужувати квартиру і не звертався з цього приводу до позивачки.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачка обґрунтовано вважала, що і після розірвання шлюбу спірна квартира не вибувала з режиму спільної власності, а спір щодо її поділу виник між сторонами тільки у листопаді 2013 року. Отже, саме з цього часу починається перебіг позовної давності, а тому даний строк ОСОБА_2 не пропущений.

З огляду на викладене, висновок місцевого суду про пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності на пред'явлення вимоги про поділ спільного майна подружжя є помилковим.

Таким чином, відповідно до п. 4 ст.309 ЦПК України рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2014 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про часткове задоволення позову ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, виходячи з принципу пропорційності розподілення судових витрат до розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню відшкодування витрат на сплату судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в загальній сумі 184грн. 72коп. (122грн.08коп. + 62грн.64коп.).

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 4/25 частин квартири АДРЕСА_1, залишивши за ОСОБА_3 право власності на 21/25 частин цієї квартири.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відшкодування судового збору в розмірі 184грн. 72коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді