АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Рибак М.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києв від 26 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач 25 травня 2015 року звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до суду в якому просила суд:

поновити строк для звернення з позовом до суду;

визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення позивача та зобов'язати відповідача поновити позивача на роботі на посаді головного економіста управління організації та підтримки вкладних програм роздрібного бізнесу;

зобов'язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили внести відповідні записи до трудової книжки позивача про її незаконне звільнення з посади та поновлення на посаді головного економіста управління організації та підтримки вкладних програм роздрібного бізнесу;

зобов'язати відповідача сплатити заробітну плату за весь час незаконного звільнення;

стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 125000 грн. та витрати понесені позивачем за надання правової допомоги в розмірі 13500 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального, процесуального та конституційного права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Вказує на те, що відповідно до ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору встановлено трьохмісячний строк. При цьому судом не було враховано, що трудова книжка була видана позивачу через два місяці після звільнення - 23 лютого 2015 року, а наказ про звільнення не був виданий зовсім. А тому позивачем позовна заява була подана в останній день тримісячного терміну - 25 травня 2015 року.

Зазначає, що суддя прийняв позов, відкрив провадження та немотивовано почав розгляд справи по суті.

Посилається на те, що позивачем були надані докази, які підтверджують правомірність її вимог, проте судом було незаконно відмовлено позивачу у задоволенні позову.

Позивач та її представники в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач скористалась правом на відкликання своєї заяви до закінчення строку попередження, а тому відповідач не мав права звільняти ОСОБА_1 з роботи на підставі її заяви від 11 грудня 2014 року, а тому позовні вимоги про визнання дій відповідача щодо незаконного звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України та поновлення її на роботі є обґрунтованими, проте у їх задоволенні відмовлено у зв'язку із пропуском без поважних причин строку звернення з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання відповідача внести зміни в трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що вони є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі в задоволенні яких відмовлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи позивач з 03 березня 2008 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем.

11 грудня 2014 року ОСОБА_1 подала відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням з посади головного економіста управління організації та підтримки вкладних програм роздрібного бізнесу.

Наказом № 1110-К від 15 грудня 2014 року позивача було звільнено з роботи з 24 грудня 2015 року на підставі статті 38 КЗпП України.

18 грудня 2014 року позивач направила до відповідача заяву про відкликання її заяви про звільнення за власним бажанням, яка була отримана відповідачем 22 грудня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 296.

Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно із абз.2 п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те , що позивач скористалась правом на відкликання своєї заяви про звільнення до закінчення строку попередження, а тому відповідач не мав права звільняти позивача з роботи на підставі її заяви від 11 грудня 2014 року, а тому звільнення позивача на підставі ст.38 КЗпП України є незаконним.

Як роз'яснено в абзаці 1 п.12 вищевказаної постани Пленуму Верховного Суду України по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості доводів позивача про те, що вона написала заяву про звільнення від 11 грудня 2014 року під тиском співробітників банку, так як вона є свідком по кримінальному провадженню, яке розслідується стосовно керівників банківської установи, оскільки ні позивачем ні її представниками відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України доказів на підтвердження примусу зі сторони власника на написання позивачем заяви про звільнення не було надано.

Висновок суду про те, що доводи позивача про незаконність її звільнення з підстав порушення відповідачем вимог ч.3 ст.40 КЗпП України є безпідставними, оскільки правила щодо недопустимості звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності застосовуються лише у випадку звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органну, тобто з підстав визначених в статтях 40 та 41 КЗпП України та не поширюється до випадків звільнення працівника з ініціативи працівника визначених в ст.38 КЗпП України.

Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Як вбачається з матеріалів справи 23 лютого 2015 року позивач отримала трудову книжку із записом про її звільнення, що підтверджується актом про прийом-передачу трудової книжки.

Звертаючись до суду з позовом 25 травня 2015 року позивач просила поновити їй строк, обґрунтовуючи поважність пропуску строку тим, що відповідач не бажав видавати запитувані документи, всіляко відмовляв в особистому прийомі в наданні будь-яких документів, інформації стосовно звільнення та відсутності у позивача коштів на правове забезпечення.

Як роз'яснено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

При цьому норми КЗпП України не містять переліку причин, які можна враховувати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першо інстанції про те, що позивачем не надано суду беззаперечних доказів пропуску строку для звернення до суду із позовом з поважних причи.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що отримавши трудову книжку позивач дізналася про дату та номер наказу про її звільнення та підстави такого звільнення починаючи з 23 лютого 2015 року, а тому саме з цієї дати слід обчислювати місячний строк для звернення до суду із позовом про поновлення на роботі.

Звернувшись за правовою допомогою до представника ОСОБА_3 та оформивши довіреність 05 травня 2015 року, позивач та її представник також мали змогу звернутись до суду із позовом починаючи з цієї дати, проте позовна заява була надіслана засобами потового зв'язку 25 травня 2015 року. При цьому звертаючись до відповідача з пропозицією про досудове врегулювання спору від 12 травня 2015 року представником зазначалося, що ним вже підготовлено позов до суду про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом Попович М.В. укладено договір про надання правової допомоги 14 листопада 2014 року №35 з терміном дії до 05 лютого 2018 року, тобто вказаний договір було укладено ще до звільнення позивача, а тому остання мала можливість своєчасно отримати правову допомогу стосовно порушення її трудових прав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача та її представників на небажання відповідача видавати запитувані документи, відмови в особистому прийомі, наданні будь-яких документів, інформації стосовно звільнення та відсутності у позивача коштів на правову допомогу не свідчать про поважність пропуску строку для звернення до суду із позовом.

Колегія суддів вважає, що звернення позивача до відповідача із заявою від 27 лютого 2015 року відповідно до якої, остання зазначала, що після виходу на роботу 23 лютого 2015 року їй було повідомлено про звільнення та видано трудову книжку, проте їй було відмовлено в ознайомленні з наказом про звільнення та у видачі копії наказу свідчить про те, що позивач саме з 23 лютого 2015 року знала про порушення її трудових прав та мала можливість звернутися до суду за їх захистом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність у позивача наказу про звільнення перешкоджало останній звернутися своєчасно до суду колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи при зверненні позивача з до суду з даним позовом 25 травня 2015 року копія наказу від 15 грудня 2014 року не була долучена до матеріалів позовної заяви та копії документів, які були долучені до позовної заяви були датовані не пізніше 27 березня 2015 року.

Доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції тих обставин, що відповідач затягував повернення трудової книжки, не видав позивачу копію наказу про звільнення колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом вірно зазначено про те, що строк для звернення до суду з даним позовом про поновлення на работі відповідно до ч.1 чт.233 КЗпП України відраховується в місячний строк з дня видачі трудової книжки.

Твердження апелянта про те, що судом при ухваленні рішення були застосовані норми КЗпП України, які протирічать рішенню Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 року, який розтлумачив положення статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статтей 116, 117, 237-1 КЗпП України щодо трьохмісячного строку для звернення з позовом до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повин був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, а розрахунки з позивачем зроблені не були колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки на спірні правовідносини норми статтей ст.ст.116, 117 КЗпП України не поширюється, так як позивачем не заявлялися позовні вимоги щодо порушення строків розрахунку при звільненні позивача та про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому відповідно судом вірно не було застосовано норми щодо трьохмісячного строку для звернення з позовом до суду для вирішення даного спору.

Посилання апелянта на те, що судом був прийнятий позов, відкрито провадження, немотивовано розпочато розгляд справи по суті, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки заява про захист порушеного трудового права має бути прийнята судом до розгляду незалежно від пропуску строку для звернення з позовом до суду за захистом своїх трудових прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було дано невірну оцінку доказам колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням положень викладених в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дійшов обґрунтованого висновку щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом за захистом своїх трудових прав без поважних причин та судом при розгляді справи з'ясовані всі обставини справи та права і обов'язки сторін.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді апелянт не надав будь-яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києв від 26 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: