УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні частиною житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що вона є власницею 35/100 будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом. Власником іншої частини будинку, а саме: 65/100 будинку та земельної ділянки є ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Починаючи з 2007 року, з моменту, коли померла ОСОБА_8, ОСОБА_7 почав розпоряджатися майном, яке належить позивачу. При неодноразовому спілкуванні з відповідачем дійти спільної мови про те, щоб останній надав можливість вільного доступу до частини будинку, яка належить ОСОБА_6, не можуть, що стало підставою звернення останньої до правоохоронних органів та суду.

За рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 1988 року будинок був виділений в натурі і за ОСОБА_9 (чоловіком позивачки) закріплено право володіння конкретними приміщеннями: 1-6, 1-9, 1-10. Іншою часткою майна володіла померла ОСОБА_8 - сестра чоловіка позивачки, обмежено дієздатна через психічні розлади.

Після її смерті з'ясувалось, що ОСОБА_8 19 квітня 2002 року на користь ОСОБА_7 склала заповіт і заповіла йому все своє майно, який рішенням апеляційного суду Київської області від 1 квітня 2010 року визнано недійсним.

1 жовтня 2012 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 65/100 частини жилого будинку, видане 21 листопада 2008 року міською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_7, недійсним та скасовано державну реєстрацію від 11 грудня 2008 року права власності за ним на 65/100 частини жилого будинку по АДРЕСА_1.

ОСОБА_6, як співвласниця 1/3 спірного будинку, не має можливості виконати рішення суду 1988 року, яке є обов'язковим для виконання всіма сторонами, так як ОСОБА_7 не надає їй можливості вільного доступу до помешкання. На неодноразові звернення до правоохоронних органів ніяк не реагує. ОСОБА_7 було зобов'язано у присутності працівника міліції передати ключі від вхідних дверей спірного будинку, останній виконав дану вимогу, передавши ключі, а наступного дня змінив замки від вхідних дверей. У подальшому позивачка знову зверталася до правоохоронних органів з приводу притягнення до відповідальності відповідача за ст. 356 КК України, за самоуправство, що підтверджується постановами про відмову у порушенні кримінальної справи та відповіддю прокуратури. Бажаного результату такі звернення не дали, так як ОСОБА_7 на сьогоднішній день не притягнутий до кримінальної відповідальності.

На момент звернення до суду, відповідач не надає позивачці можливості вільного доступу до приміщень, які належать ОСОБА_6, для їх переобладнання та проживання.

Приміщення будинку, які належать позивачці, руйнуються і їх стан непридатний для проживання та користування, що підтверджується висновками експерта від 23 січня 2012 року та від 13 липня 2013 року. Також гараж, який належить позивачці, став непридатний для користування, у зв'язку з тим що відповідач перед в'їздом до гаражу висипав гравій, що унеможливлює заїзд до гаража та проведення в ньому ремонтних робіт та зберігання будівельних матеріалів, які потрібні для ремонту та утримання будинку, відповідач використовує гараж для власних потреб.

У подальшому ОСОБА_7 не надає можливості проживати разом з ним в одному будинку та співіснувати як співмешканці, позивачка не може побудувати собі окремий вихід та провести ремонт кімнат, власником яких вона є. Небажання відповідача, як співмешканця, надати позивачці можливість проживати в даному будинку призвело до того, що спірний будинок відключений від електро- та газо-, теплопостачання, що, в свою чергу, призводить до подальшого руйнування та занепаду житлових приміщень, які належать позивачці.

Також відповідач своїми незаконними діями створює позивачці незручності в оформленні договорів про електро-, газопостачання, оскільки для їх укладання потрібні правовстановлюючі документи, такі, як домова книга та згода іншого співвласника на укладання даних договорів, оскільки на особисте прохання позивачки не надає домову книгу, якою заволодів незаконно, оскільки він не є власником 2/3 будинку, а лише там зареєстрований, вона не може відновити газо-, електро-, теплопостачання, що створює їй додаткові незручності та порушує її права на користування та розпоряджання своєю власністю.

На сьогоднішній день відділом державної виконавчої служби м. Бровари накладена заборона на вчинення будь-яких будівельних робіт ОСОБА_7 на підставі ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 1 жовтня 2012 року. При виході на об'єкт за адресою: АДРЕСА_1, державним виконавцем для виконання ухвали суду був складений акт від 1 лютого 2013 року, в якому було зафіксовано, що в приміщеннях, які належать ОСОБА_6, ОСОБА_7 зриває підлогу, заніс цеглу, використовує приміщення на власний розсуд та був попереджений про кримінальну відповідальність, про що власноруч останній поставив підпис у вищезазначеному акті.

Добровільно звільняти приміщення, які належать ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовився, посилаючись на ту обставину, що він не визнає її право власності та заявляє про те, що весь будинок належить померлій ОСОБА_8 та йому.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_10 усунути перешкоди у користуванні 35/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 шляхом надання доступу позивачу до приміщень 1-6 площею 11,8 кв. м, 1-9 площею 10,6 кв. м, 1-10 площею 5,7 кв. м, гаражем літ. «Г» та частиною огорожі N. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просила скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 жовтня 2002 року серія ВАВ № 435475, зареєстрованого в реєстрі за № 4-1977, та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 липня 2013 року № 6275794 позивачка ОСОБА_6 є власницею 35/100 будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Власником іншої частини будинку, а саме: 65/100 будинку та земельної ділянки є ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Броварського міського народного суду Київської області від 27 жовтня 1988 року будинок був виділений в натурі і за ОСОБА_9 (чоловіком позивачки) закріплено право володіння конкретними приміщеннями: 1-6, 1-9, 1-10. Іншою часткою майна володіла померла ОСОБА_8 - сестра чоловіка позивачки.

ОСОБА_8 19 квітня 2002 року на користь ОСОБА_7 склала заповіт і заповіла йому все своє майно.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 1 квітня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України, заповіт визнано недійсним.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 1 жовтня 2012 року визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 65/100 частини жилого будинку, видане 21 листопада 2008 року міською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_7, недійсним та було скасовано державну реєстрацію від 11 грудня 2008 року права власності за ОСОБА_7 на 65/100 частини жилого будинку по АДРЕСА_1. Рішення набрало законної сили.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 1 листопада 2012 року відмовлено ОСОБА_7 у перегляді вищезазначеного заочного рішення від 1 жовтня 2012 року.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 1 жовтня 2012 року ОСОБА_7 було заборонено проводити будь-які будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1.

1 лютого 2013 року було складено акт державного виконавця ОСОБА_11, в якому було зафіксовано, що в переміщеннях, які належать ОСОБА_6, ОСОБА_7 зриває підлогу, заніс цеглу, використовує приміщення на власний розсуд та був попереджений про кримінальну відповідальність, про що власноруч ОСОБА_7 поставив підпис у вищезазначеному акті.

Постановами від 15 квітня 2013 року, 26 червня 2013 року, 23 листопада 2013 року кримінальні провадження стосовно відповідача ОСОБА_7 закрито.

Ухвалами Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2013 року, 21 травня 2013 року, 17 грудня 2013 року постанови від 15 квітня 2013 року, 26 червня 2013 року, 23 листопада 2013 року про закриття кримінального провадження скасовані.

Згідно з висновками експерта від 25 січня 2012 року, від 11 липня 2013 року приміщення будинку, які належать ОСОБА_6, потребують проведення ремонтних робіт на загальну суму в розмірі 63 119 грн, а також згідно з висновком експерта від 19 липня 2012 року вартість проведення ремонту гаража, що належить позивачці, становить 11 820 грн.

Згідно з листами Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» від 24 липня 2013 року № 606 та Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» від 8 жовтня 2013 року № 2865 для укладання договорів про електро-, газопостачання потрібні правовстановлюючі документи такі, як домова книга та згода іншого співвласника на укладання даних договорів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка не може належним чином користуватися своєю частиною будинку, чим порушуються її права як власника з боку відповідача, який не допускає позивачку до її приміщень у будинку.

Колегія суддів апеляційного суду, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходила з того, що, зобов'язавши відповідача надати позивачці доступ до приміщень, суд першої інстанції фактично встановив порядок користування приміщенням у будинку, відповідно до якого надав позивачці можливість користуватися приміщеннями, які їй не належать та якими користується відповідач без згоди останньої.

Крім того, у резолютивній частині рішення місцевого суду не зазначено, які саме перешкоди та яким чином треба усунути, а у мотивувальній частині не зазначено, яким чином відповідач порушує права позивачки, якими доказами це підтверджується, не встановлено обставин щодо перешкод у користуванні гаражем.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 2, 7 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна і будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК Української РСР, ст. 311 ЦК України право на житло (користування, усунення перешкод у користуванні) підлягає захисту лише у випадках порушення прав особи.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Суд апеляційної інстанції на вищезазначене уваги не звернув, не врахував того, що позивач не може належним чином користуватися своєю частиною будинку, чим порушуються її права як власника з боку відповідача, який не допускає позивачку до її приміщень у будинку.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку з чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 14 жовтня 2014 року скасувати, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко