Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/727/15 Головуючий у 1-й інстанції Сєрікова О.О.
Суддя-доповідач Воробйова І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кочеткової І.В.

суддів Воробйової І.А.,

Маловічко С.В.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 18 листопада 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про збільшення розміру аліментів на неповнолітню дитину, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про збільшення розміру аліментів на неповнолітню дитину.

В позові зазначала, що 04 листопада 2010 року між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між ними був розірваний на підставі рішення Дружківського міського суду від 04 вересня 2013 року. Відповідно до рішення Дружківського міського суду від 16 липня 2013 року з ОСОБА_4 стягнуті аліменти на неповнолітню доньку в розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходу до її повноліття та на непрацездатну дружину в розмірі 1/6 частини до виповнення дитині трьох років.

ОСОБА_4 проживає окремо від сім'ї, аліменти сплачує не систематично, додаткової матеріальної допомоги не надає. У зв'язку з тим, що дитина часто хворіє, вона не працює. Утримувати дитину їй допомагають батьки і встановленого розміру аліментів не вистачає для нормального розвитку дитини.

Посилаючись на викладені обставини, просила суд збільшити розмір аліментів на неповнолітню доньку з 1/6 до 1/3 частини від усіх видів доходів ОСОБА_4, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 18 листопада 2014 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм процесуального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року №27/0/38-14 про визначення територіальної підсудності справ, підсудність даної справи визначено апеляційному суду Запорізької області.

Позивачка в судове засідання суду апеляційної інстанції Запорізької області не прибула, повідомлена належним чином.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справи за відсутності позивачки, яка не прибула в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 2, 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу (ч. 2 ст. 182 СК України).

У роз'ясненнях, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" та ст. 182 СК України зазначено, що при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Звертаючись до суду, ОСОБА_3 в позовній заяві підставами позову зазначила ст. 192 СК України, посилаючись на те, що у зв"язку з тим, що дитина часто хворіє, позивач на один рік збільшила строк догляду за дитиною, а визначений судом розмір аліментів - в розмірі 1/6 щомісячно є недостатнім для забезпечення нормального розвитку дитини.

Відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Отже, звертаючись з позовом до суду, з підстав передбачених ст. 192 СК України, позивачка зобов"язана відповідно до ст. 60 ЦПК України довести зміну матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я платника або одержувача аліментів.

Оскільки позивачка не надала належних доказів про зміну матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров"я платника або одержувача аліментів, що є підставою для збільшення розміру аліментів, передбачених ч. 1 ст. 192 СК України, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Крім того, пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачено, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з"ясовані обставини справи, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору не порушені, застосовані правильно, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги є неспроможними і не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 18 листопада 2014 у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: