У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Нагорняка В.А., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що з 12 жовтня 1996 року сторони проживали однією сім'єю, а з 25 лютого 2005 року до 16 вересня 2011 року в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, які проживають з нею. Вказувала, що у серпні 1999 року за їх спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1. За час перебування у шлюбі вони придбали автомобілі «Mersedes-Benz», 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 120 тис. грн та «BMW 740», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 144 тис. грн. Крім того зазначала, що 22 березня 2010 року між головою правління Житлово-будівельного кооперативу «Адоніс» та ОСОБА_5 було укладено договір про резервування житлового приміщення-квартири АДРЕСА_2, за умовами якого останній сплатив 255 850 грн. Оскільки після розірвання шлюбу між нею та відповідачем не досягнуто згоди про добровільний поділ майна, позивачка, з урахуванням уточнених позовних вимог, остаточно просила позов задовольнити та поділити майно подружжя, виділивши їй автомобіль марки «Mersedes-Benz», 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 120 тис. грн, а відповідачу автомобіль марки «BMW 740», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 144 тис. грн; стягнути з відповідача на її користь 456 201 грн 26 коп.; визнати квартиру АДРЕСА_1 сумісною їх власністю та виділити по Ѕ частці вказаної квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Виділено ОСОБА_4 автомобіль «Mersedes-Benz», 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 120 тис. грн. Виділено ОСОБА_5 автомобіль марки «BMW 740», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 144 тис. грн. Відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні іншої частини позовних вимог. Вирішено питання про розподіл позовних вимог.

У касаційні скарзі представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 25 лютого 2005 року до 16 вересня 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

До укладення шлюбу ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 серпня 1999 року.

За час перебування у шлюбі сторони придбали автомобілі «Mersedes-Benz», 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 120 тис. грн та «BMW 740», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 144 тис. грн.

Крім того, за час перебування у шлюбі ОСОБА_5 уклав з Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» 11 депозитних договорів.

Станом на 08 листопада 2011 року залишки грошових коштів на депозитних рахунках відсутні.

22 березня 2010 року між ОСОБА_5 та Житлово-будівельним кооперативом «Адоніс» укладено договір № 204 про резервування житлового приміщення із подальшим оформленням свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 2 договору від 22 березня 2010 року № 204 Житлово-будівельний кооператив «Адоніс» зобов'язався закріпити (зарезервувати) за членом кооперативу квартиру, а також здійснити її бронювання у власника (Товариства з обмеженою відповідальністю «ОБЮ») протягом 7 днів після підписання цього договору, вчинити інші дії, а член кооперативу зобов'язується оплатити резервування квартири у розмірі 255 850 грн.

Згідно з повідомленням Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 10 грудня 2012 року станом на 07 грудня 2012 року квартира у АДРЕСА_2 на праві власності не реєструвалась.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи в позові у частині поділу між сторонами квартири АДРЕСА_1, грошових вкладів у банку та коштів, внесених за резервування квартир АДРЕСА_2, суди попередніх інстанцій правомірно виходили з того, що квартира АДРЕСА_1 набута відповідачем у власність до шлюбу з позивачем та є його особистою приватною власністю, грошові вклади було використано відповідачем за час перебування у шлюбі в інтересах сім'ї та для потреб сім'ї, а внесені кошти за резервування квартири не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки предметом договору від 22 березня 2010 року № 204 є отримання в майбутньому свідоцтва про право власності на квартиру.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суду апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що грошові кошти, внесені відповідачем за резервування квартири, не можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження самого факту права спільної сумісної власності на спірну грошову суму.

Доводи, наведені в касаційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника заявника з висновками судів попередніх інстанцій та з їх оцінкою.

Із матеріалів касаційного провадження, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами попередніх інстанцій не вбачається.

Керуючись ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Нагорняк В.А. Леванчук А.О. Маляренко А.В.