АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 2156 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Малинников О.Ф.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Невідомої Т.О., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення солідарного боргу і упущеної вигоди;

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 04 листопада 2014 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 04.11.2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення солідарно боргу і упущеної вигоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 325 804,32 грн. 32 коп., та упущену вигоду в сумі 236 733 грн., 98 коп., всього стягнуто 562 538 грн. 30 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 3 258 грн. У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, як солідарного боржника, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, діючи в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, в частині відмови позивачу в задоволенні вимог, пред'явлених до ОСОБА_4, як солідарного боржника, посилається на неповне та невсебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку наявних в матеріалах справи доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом невірно надана оцінка тим обставинам, які зазначали позивач та свідок, які надавали свої показання в якості свідків. Позивач та свідок на стороні позивача зазначили ту обставину, що 04.07.2011 року ОСОБА_4, та ОСОБА_5 приїхали на зустріч з Позивачем на автомобілі чорного кольору марки ШКОДА д.н.з.НОМЕР_1. Цей автомобіль був службовим, розпоряджався ним тільки ОСОБА_4, який на той час працював в адміністрації президента. Його дружина ОСОБА_5 не мала можливості розпоряджатися цим автомобілем. Крім того, свідки показали, шо коли один з подружжя писав розписку, ОСОБА_4 перераховував гроші. Крім того, ОСОБА_4 визнав ту обставину, що боргова розписка написана власноручно його дружиною. ОСОБА_4 також визнавав, що в період 2011 року вони придбали легковий автомобіль «ЛЕКСУС» для сім'ї. Відповідач по справі ОСОБА_4 постійно вводив в оману суд. Так, відповідно до Ухвали Печерського районного суду м.Києва від 14.05.2013р. було звернуто в дохід держави грошові кошти в сумі - 340200,00 гривень внесені 12.12.2012р. платником ОСОБА_4, та грошові кошти в сумі 203200,00 грн. внесені 03.01.2013р. платником ОСОБА_4, в якості застави.

Виникає питання з яких підстав ОСОБА_4 вводить в оману суд, та «забув», що він особисто вніс в якості заставі для зміни запобіжного заходу своїй дружині ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 543400,30 грн., якраз перед новим роком, коли всі банківські установи зачинені, а також де ОСОБА_4 взяв таку суму грошей при заробітній платі в розмірі 10000,00 гривень на місяць.

Суд не взяв до уваги і ту обставину, що до самого арешту ОСОБА_5 відповідачі по справі проживали в елітному триповерховому будинку в АДРЕСА_1 і за показами ОСОБА_4 всі грошові кошти вони розподіляли разом. У них був спільний сімейний бюджет.

ОСОБА_4 стверджує, що він не був знайомий з позивачем до 2013р., в той же час ця обставина спростовується показаннями самого позивача, який показав суду, що з ОСОБА_4 він особисто знайомий з 2008 року, познайомив їх сусід ОСОБА_4 - ОСОБА_6, який проживає рядом з ОСОБА_4 в АДРЕСА_1, і грошові кошти у нього просив особисто ОСОБА_4 Він не надав значення тій обставині, що боргову розписку написала дружина ОСОБА_4 в той час,коли останній перепаховував гроші, тому що вони пояснили йому, що грошові кошти беруться на потреби сім'ї.

Також апелянт звертає увагу суду на ту обставину, що ОСОБА_4 пропонував позивачу в якості погашення боргу дві земельні ділянки, з цією метою ОСОБА_4 заказав технічну документацію для офіційного відчуження земельних ділянок,але коли прийшов час забирати документи та укладати угоду, ОСОБА_4 почав затягувати час. Ця обставина вказує на те, що відповідач ОСОБА_4 разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 взяті грошові повертати не збиралися.

В рішенні суду зазначено, що ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1, в той же час в Ухвалі Печерського районного суду зазначено ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також, апелянт звертає увагу суду і на ту обставину, що суд першої інстанції взяв до уваги пояснення відповідача ОСОБА_4, який не надавав показання в якості свідка, і неправомірно відхилив показання позивача який надав суду покази в якості свідка та безпідставно вказав в «заінтересованості» свідка ОСОБА_7, яка була опитана в суді.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в ній. Відповідач ОСОБА_4 заперечував проти задоволення поданої апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення. Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог закону. З матеріалів справи вбачається, що вона перебуває в міжнародному розшуку.

Неявка відповідачки в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за її відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до розписки від 04 липня 2011 року укладеної між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, ОСОБА_5 взяла в позику у ОСОБА_2 гроші у сумі 20 000 доларів США і 160 000 гривень, які зобов'язувалася повернути через один місяць і сім днів з винагородою, про що ОСОБА_5 власноручно написала розписку. Надану позичальнику суму коштів, а саме 20 000 доларів США і 160 000 гривень вона мала повернути ОСОБА_2 з винагородою не пізніше 11 серпня 2011 року.

По закінченні терміну дії позики відповідачка ОСОБА_5 суми позики не повернула, ухиляється від її повернення й до цього часу, оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи.

Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2, а саме про задоволення позову в частині вимог пред'явлених до ОСОБА_5, суд не вбачав підстав для солідарного стягнення боргу з ОСОБА_4 і колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики ти його умов може бути представлена розписки позичальники або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Положеннями статей 1046, 1049, 1050 ЦК України, на які посилається позивач у позовній заяві регулюються відносини між позикодавцем та позичальником, як виникли на підставі укладено між ними договору позики.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами факт передачі позивачем, як позикодавцем грошових коштів у сумі 20 000 доларів США і 160 000 грн.позичальнику ОСОБА_5, якою була власноручно написана 04.07.2011 року розписка про прийняття у борг зазначеної суми та про зобовязання її повернення через один місяць та 7 днів. ОСОБА_5 зазначила в розписці про те, щовикористає отримані у борг кошти на «церковну утварь».

На порушення своїх зобов'язань, відповідач ОСОБА_5 до 11 серпня 2011 року та на даний час отримані за договором позики кошти не повернула, місце її знаходження невідоме. Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 і в цій частині рішення суду не оспорюється і судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Стосовно доводів апеляційної скарги про необхідність стягнення зазначеної у позові суми солідарно з двох відповідачів, як подружжя, оскільки позичені грошові кошти за договором позики відповідач ОСОБА_5, використала на закупівлю церковного атрибуту для сімейної церкви на батьківщині в с. Чижівка, яку вона з чоловіком відбудували у 2009 році, тобто ОСОБА_5 використала кошти на потребу сім'ї, а відтак, відповідачі повинні нести солідарний обов'язок за невиконання зобов'язань за договором, судом встановлено наступне.

Як зазначив позивач, посилаючись на положення ч.3 ст. 61, ч.2 ст. 65, ч.3 ст.73 СК України, відповідачі мають нести солідарну відповідальність, приймаючи до уваги, що договір позики укладено в інтересах сім'ї, гроші отримані позичальником є спільним майном подружжя, використаного в інтересах сім'ї, а тому відповідно до частини першої ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників обох з подружжя кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від обох з подружжя, так і від будь-кого з них окремо.

При цьому позивач посилається на свої показання та показання його дружини, допитаних у судовому засіданні як свідків на підтвердження обставин укладання договору, а саме, що написання розписки відбувалося 04 липня 2011 року в присутності чотирьох осіб ОСОБА_2 ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в автомобілі позивача. Свідки зазначили, що відповідач ОСОБА_4 приймав участь в отриманні грошей його дружиною і не міг не знати про боргову розписку його дружини ОСОБА_5

Дослідивши зібрані судом докази, у тому числі показання свідків на які посилається апелянт та надані відповідачем матеріали стосовно особи відповідачки та їх взаємовідносин, суд першої інстанції дійшов вірноговисновку про недоведеність викладених позивачем вимог, пред'явлених до ОСОБА_4

Викладені позивачем обставини на підтвердження доводів того, що отримані відповідачкою за борговою розпискою гроші були використані в інтересах сім'ї не знайшли свого підтвердження в суді. Посилання позивача та його дружини на те, що відповідач, який займав високу посаду, перебував у автомобілі при передачі грошей, інакше вони б не довірили надати борг позичальнику, із чого слідує, що ОСОБА_4знав про борг, достовірно не підтверджене, враховуючи заінтересованість свідка -дружини позивача, та до того ж не є підтвердженням використання грошей в інтересах сім'ї.

Таким чином, посилання позивача на ч.1 ст.543 ЦК України про солідарний обов'язок боржників з врахуванням статей Сімейного Кодексу України про відповідальність обох подружжя за договорами, то зазначеними положеннями передбачено в усіх випадках, що такі договори укладались в інтересах сім'ї та що одержане за договором, використано на потреби сім'ї.

За наведених обстави, суд дійшов правомірного висновку про відмову у стягненні з ОСОБА_4 боргу за договором позики солідарно з позичальником ОСОБА_5, за недоведеністю.

Оскільки, солідарний обов'язок не був встановлений борговим документом та не випливає з закону, з підстав наведених вище, означена позиція позивача суперечить законодавству.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7), як і зазначено в рішенні суду. Зазначення в процесуальному документі, постановленому в рамках кримінального провадження відносно ОСОБА_5 іншої дати її народження не свідчить про незаконність рішення суду ухваленого по даній справі.

Отже, твердження апелянта про незаконність ухваленого судом рішення, неповне та не всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку наявних в матеріалах справи доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 04 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: