Справа № 750/9680/14 Провадження № 22-ц/795/331/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Супрун О. П. Доповідач - Литвиненко І. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛитвиненко І.В.
суддів:Євстафіїва О.К., Страшного М.М.
при секретарі:Нечасному О.Л.
за участю:ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6, представників відповідача Ковальчука О.О., Шевченко Н.М., Гаури Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 31 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Чернігівське обласне підприємство автобусних станцій 17499» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Територіальна Державна інспекція праці у Чернігівській області,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду через невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Рішенням суду в задоволенні позову було відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_5 писала заяву про звільнення її з роботи 21.08.2014 року, а заяви про звільнення з 22.08.2014 року не писала, і фактичне звільнення її 22.08.2014 року підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, яким суд дав неправильну оцінку. Крім того, апелянт наголошує на тому, що саме на відповідачі лежить обов'язок по проведенню розрахунку в день звільнення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 була прийнята на посаду білетного касира 2 категорії АС Чернігів-1 з26.07.2004 року згідно до наказу № 76к від 22.07.2004 року. Наказом № 3-к від 13.01.2007 року вона була переведена на посаду старшого касира АС Чернігів-1.

Наказом №90-к від 05.08.2014 року ОСОБА_5 продовжили роботу на посаді оператора диспетчерської служби керування з відрядною системою оплати праці на час щорічної відпустки основного працівника.

ОСОБА_5 подала заяву від 20.08.2014 року про звільнення її з займаної посади за згодою сторін з 21.08.2014 року і вказана заява була зареєстрована у книзі вхідної кореспонденції 21.08.2014 року.

Наказом № 98-к від 21.08.2014 року ОСОБА_5 була звільнена з посади старшого касира автостанції Чернігів-1, Городня, Щорс за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України, з яким вона ознайомилась 22.08.2014 року об 11 год. 20 хв.

Трудову книжку ОСОБА_5 отримала 22.08.2014 року об 11 год.15 хв.

22.08.2014 року ОСОБА_5 були нараховані гроші для остаточного розрахунку в сумі 1359,32 грн., які були отримані нею 26.08.2014 року.

ОСОБА_5 вважає, що фактичне її звільнення відбулось 22.08.2014 року, хоча вона писала заяву на звільнення її з 21.08.2014 року, а тому звільнення є незаконним, її слід поновити на роботі і виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, вона втратила можливість працевлаштуватись на роботу з 22.08.2014 року і мала моральні страждання від незаконного звільнення, які оцінює у 2500 грн.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки проведено у строк, визначений сторонами, вина відповідача у затримці видачі трудової книжки і остаточного розрахунку не встановлена.

Такі висновки відповідають матеріалам справи та положенням трудового законодавства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Статтею 47 КЗпП України, на роботодавця покладений обов'язок видати працівникові в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 КЗпП України, а у разі звільнення працівника з ініціативи роботодавця, він зобов'язаний також видати у день звільнення копію наказу про звільнення з роботи.

Як убачається з матеріалів справи, між сторонами була досягнута угода про звільнення з займаної посади ОСОБА_5 21.08.2014 року, про що свідчить заява ОСОБА_5 (а.с.22) та наказ відповідача (а.с.6).

Та обставина, що ОСОБА_5 була ознайомлена з наказом про звільнення і отримала трудову книжку 22.08.2014 року, не передбачена трудовим законодавством як підстава для визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Частина 4 ст.235 КЗпП України передбачає, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно до ст.116 КЗпП України, виплата всіх сум при звільненні провадиться в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги звільненим працівником про розрахунок.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вини відповідача в ознайомленні з наказом, видачі трудової книжки 22.08.2014 року та проведення розрахунку тільки 26.08.2014 року.

Позивачка ОСОБА_5 в суді першої інстанції пояснила, що вона погодила з керівником умови звільнення о 16 год. і відразу пішла з роботи, а тому, через відсутність її на роботі 21.08.2014 року, відповідач не міг вручити трудову книжку, ознайомити з наказом та провести розрахунок.

Також ОСОБА_5 визнала, що вона після 21.08.2014 року не вимагала провести з нею розрахунок, а 22.08.2014 року старший касир телефонувала і просила отримати всі належні їй суми. Отримання розрахунку 26.08.2014 року було проведено за бажанням позивачки, а не через вину відповідача і тому відсутні підстави для задоволення позову, про що мотивовано зазначено в рішенні суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на пояснення свідка ОСОБА_10 що вона теж писала заяву на звільнення з 21.08.2014 року і була на роботі 21.08.2014 року до кінця робочого дня, а наказ про звільнення їй дали лише 22.08.2014 року, не є доказом порушення прав позивача в силу ст.58 ЦПК України.

Твердження апелянта про обов'язок роботодавця провести повний розрахунок у день звільнення і без її звернення, суперечать обставинам справи і положенням ч.1 ст.116 КЗпП України, яка вказує на те, що у разі відсутності працівника на роботі у день звільнення, суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги звільненим працівником про розрахунок.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені у судовому рішенні, доводами апеляційної скарги не спростовуються, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319, 325 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 31 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: