Справа №2/489/236/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого - судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про надання дозволу про виїзд за кордон з дитиною без згоди матері та виготовлення проїзного документу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив надати йому дозвіл на виїзд неповнолітнього сина ОСОБА_3, 2001 року народження за кордон без дозволу (згоди) матері - відповідачки до повноліття дитини, а також дозволити позивачеві або його представнику оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу сина за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття.

23 квітня 2015 р. в судовому засіданні позовні вимоги були уточнені - представник просив дозволити позивачу без згоди матері виготовлення проїзного документу для виїзду ОСОБА_3 за межі України та дозволити тимчасові поїздки йому із сином за кордон без згоди та супроводу матері.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за згодою батьків та відповідно до договору між ними син з 2009 р. проживає із батьком, який належним чином піклується про його фізичний, психічний розвиток та виховання, а мати навпаки участі у вихованні дитини не бере, розвитком дитини не цікавиться, із сином не спілкується та безпідставно чинить перешкоди у виїзді позивачу із сином за межі України для розвитку дитини.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Відповідачка з представником проти задоволення позову заперечували. Надалі відповідачка у зв'язку із виїздом за межі України надала суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с.50).

Представник органу опіки та піклування вважав, що позов задоволенню не підлягає.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Стаття 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII (далі - Закон) та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до п. 3 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Втім на думку суду позов є необґрунтованим та недоведеним, що виключає можливість його задоволення.

Сторони перебували у шлюбі, який був розірваним 21 жовтня 2008 р. та мають спільного сина ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.6,).

17 липня 2009 р. між батьками дитини було укладено договір про визначення місця проживання сина . із батьком строком дії до 08 квітня 2011 р (а.с.9-10)

Дитина на час розгляду справи в суді проживає із батьком, має гарні побутові умови (а.с.12-14). Батько перебуває з 2012 р. перебуває у повторному шлюбі (а.с.7).

Мати дитини характеризується позитивно, має житлові умови для виховання дитини, син є співвласником квартири, де мешкає мати (а.с.35, 36). З останнього місця роботи в Україні звільнилася у липні 2009 р. за власним бажанням (а.с.38,39). Дотепер систематично працює в Італії (а.с.91-96).

Відповідачка в суді пояснила, що подружні відносини були припинені з відповідачем, ще коли вони були у шлюбі і вона тоді ж була вимушена виїхати на заробітки до Італії. В той час батько викрав дитину і потім налаштовував її проти неї внаслідок чого та неможливості тривалий час перебувати в Україні вимушена була підписати договір про визначення місця проживання сина. Стосунки із сином гарні. Вона не знає куди його хоче вивезти батько і де вони будуть мешкати.

Свідок ОСОБА_5 (мати позивача) суду показала, що мати онука з 2006 р. виїхала до Італії і батько забрав сина до себе від матері відповідачки та залишив собі, оскільки так сам вирішив. З осені 2014 р. та дотепер син перебуває на заробітках в Росії і коли економічна ситуація налагодиться, то повернеться. Дитина із матір'ю стосунки підтримує, коли вона приїжджає додому.

Свідки ОСОБА_6 (сестра відповідачки) та ОСОБА_7 (мати відповідачки) суду показала, що батько викрав дитину від бабусі - не повернув після вихідних, перешкоджає родичам зустрічатися із сином - мають змогу бачитися тайно у школі, а позивач переховується в Росії у родичів від мобілізації до лав збройних сил України та припустили, що дитину до України не повернуть.

Основна вимога позову - це надання дозволу на тимчасові поїздки позивачу із сином за кордон без згоди та супроводу матері. Але позивачем не визначена в позові мета поїздки, країна спрямування, часовий проміжок перебування в цій країні та зобов'язання дитину повернути та такі обставини не встановлені й судом. Це стосується необґрунтованості позову.

Позов не доведений щодо нібито необґрунтованості, всупереч інтересам дитини, заперечень матері проти виїзду дитини за межі держави. Відповідачка має постійну роботу, позитивно характеризується, її заперечення про побоювання неповернення дитини до України на думку суду є слушними, оскільки позивач протилежного не довів.

Відтак у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Друга позовна вимога - про виготовлення проїзного документу без згоди матері для виїзду ОСОБА_3 є похідною від основної вимоги, а тому задоволенню не підлягає також.

Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачеві не відшкодовується.

Керуючись ст. 212 - 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий строк, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Г. Губницький