Києво-Святошинський районний суд Київської області
провадження № 2/369/1650/15
РІШЕННЯ

Іменем України

23.04.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Рябець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про зобов»язання зареєструвати право власності на будинок та визнання права особистої приватної власності на будинок,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа Києво-Святошинське районне управління юстиції Київської області, про зобов»язання зареєструвати право власності на будинок та визнання права особистої приватної власності на будинок, посилаючись на те, що 14 лютого 2012 року між нею, ОСОБА_1, і ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, про що Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім»ї зроблено відповідний актовий запис за № 10. Невдовзі після їхнього з ним одруження на початку березня 2012 року вони почали будувати невеликий дерев»яний будинок за адресою: АДРЕСА_2. Через рік в березні 2013 року вони фактично завершили зведення будинку, загальна площа якого становить 69,9 кв.м.. 21 березня 2013 року було видано технічний паспорт на вказаний будинок. 04 квітня 2013 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області було зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації житлового будинку АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_1 зазначала, що вказаний будинок було зведено за її особисті кошти, отримані від продажу її квартири за адресою: АДРЕСА_1, яку вона продала за майже 200 000 доларів США. У ОСОБА_2 не було власних коштів для зведення будинку, тому вони будували його за її грошові кошти в сумі 320 000 грн.. Вона погодилась на таке будівництво, оскільки ОСОБА_2 запевнив її, що оформить будинок на її ім»я і не буде претендувати на частку в такому будинку.

Однак, з того часу він ухиляється від оформлення (реєстрації) права власності на вказаний будинок, посилаючись на ситуацію в країні. Кожного разу він знаходить все нові й нові причини чому він ще не зареєстрував право власності на спірний будинок (спочатку це були події в країні, потім заклопотаність на роботі, закритий державний орган, забув документи і т.д.). Зрештою, в неї увірвався терпець і вона вирішила звернутись до суду з цим позовом.

Таким чином, враховуючи зведення спірного будинку за її особисті кошти (а також обіцянки відповідача), вона просила суду визнати його її особистою приватною власністю.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просила зобов»язати ОСОБА_2 зареєструвати в Реєстраційній службі Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області право власності на будинок АДРЕСА_2, та визнати за нею, ОСОБА_1. право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_2.

У квітні 2015 року представник позивача ОСОБА_1 подав суду заяву про уточнення позовних вимог, посилаючись на те, що в судовому засіданні було з»ясовано, що у зв»язку з присвоєнням адресів земельним ділянкам по АДРЕСА_2 фактично змінилась адреса спірного будинку. У зв»язку з цим представник позивача ОСОБА_1 просив визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_2.

Ухвалою суду від 23 квітня 2015 року заяву представника ОСОБА_1 задоволено і позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов»язання ОСОБА_2 зареєструвати в Реєстраційній службі Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області право власності на будинок АДРЕСА_2 залишено без розгляду на підставі вимог п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав і просив його задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнав і заперечував проти його задоволення.

У судове засідання представник відповідача Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, з»ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 14 лютого 2012 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім»ї від 14 лютого 2012 року.

Згідно довідки виконавчого комітету Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 10 квітня 2015 року № 92 згідно земельного обліку по Лісниківській сільській раді за ОСОБА_2 рахується земельна ділянка в АДРЕСА_2 площею 0,1607 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, згідно державного акта серії НОМЕР_2 від 22 лютого 2006 року, кадастровий номер НОМЕР_3, на якій побудовано житловий будинок загальною площею 69,9 кв.м.. Назву АДРЕСА_2 змінено на АДРЕСА_2, внаслідок упорядкування нумерації будинків села Лісники. Присвоєно поштову адресу житловому будинку: АДРЕСА_2.

В заявленому позові позивач ОСОБА_1 просила зобов»язати ОСОБА_2 зареєструвати в Реєстраційній службі Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області право власності на будинок АДРЕСА_2, та визнати за нею, ОСОБА_1, право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_2.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 надав суду свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 20грудня 2014 року в тому, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 69,9 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., яке зареєстровано в Реєстраційній службі Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області.

У зв»язку з цим представник позивача подав суду заяву про залишення позову без розгляду на підставі вимог п. 5 ч. 1 ст. 207ЦПК України в частині заявлених позовних вимог про зобов»язання ОСОБА_2 зареєструвати в Реєстраційній службі Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області право власності на будинок АДРЕСА_2, оскільки в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 було надано докази реєстрації спірного будинку в Реєстраційній службі Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області.

Ухвалою суду від 23 квітня 2015 року заяву представника ОСОБА_1 задоволено і позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов»язання ОСОБА_2 зареєструвати в Реєстраційній службі Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області право власності на будинок АДРЕСА_2 залишено без розгляду на підставі вимог п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві просила визнати за нею право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_2

Позивач ОСОБА_1 зазначала, що, перебуваючи з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, на початку березня 2012 року вони почали будувати невеликий дерев»яний будинок за адресою: АДРЕСА_2. Через рік в березні 2013 року вони фактично завершили зведення будинку, загальна площа якого становить 69,9 кв.м.. 21 березня 2013 року було видано технічний паспорт на вказаний будинок. 04 квітня 2013 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у київській області було зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації житлового будинку АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_1 зазначала, що вказаний будинок було зведено за її особисті кошти, отримані від продажу її квартири за адресою: АДРЕСА_1, яку вона продала за майже 200 000 доларів США. У ОСОБА_2 не було власних коштів для зведення будинку, тому вони будували його за її грошові кошти в сумі 320 000 грн..

В обгрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_1 надала суду копію Договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2008 року, згідно п. 1.1. якого відповідно до умов цього договору продавець ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_4 купила (прийняла у власність) квартиру АДРЕСА_1 і сплатила за неї ціну, визначену цим Договором. Відповідно до умов п. 1.4. Договору купівлі-продажу квартири квартира, що відчужується продавцем, складається з трьох жилих кімнат, загальна площа квартири становить 86,70 кв.м., жила площа квартири-48,80 кв.м.. Згідно умов п. 2.1. Договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2008 року ціна нерухомого майна, що купується продавцем за цим Договором, становить 1004834 грн., що за курсом НБУ на дату укладання цього договору становить 198 977,03 доларів США, які повністю сплачені покупцем продавцю одночасно з підписанням цього Договору. Зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього Договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам.

В наданих суду письмових запереченнях і поясненнях в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що будинок за адресою: АДРЕСА_2, був набутий ним, ОСОБА_2, і ОСОБА_1 в період їхнього шлюбу, і вважав, що доходи, які ОСОБА_1, хоча і одержала до шлюбу, все одно є об»єктом права спільної сумісної власності (доходи, одержані одним з подружжя), а тому вказаний будинок належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до вимог п. п. 1, 3 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним до шлюбу, і майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Однак, слід зазначити, що відповідач ОСОБА_2 визнав в судовому засіданні і не заперечував проти того, що спірний жилий будинок за адресою: АДРЕСА_2 будувався виключно за особисті кошти позивача ОСОБА_1.

В наданих суду письмових запереченнях відповідач ОСОБА_2 послався на вимоги ст. 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на прав спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 пояснив суду, що він не мав власних коштів на будівництво спірного жилого будинку, і доказів, що він не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу) в розумінні вимог ст. 60 СК України відповідач суду не надав.

Також слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 є власником спірного жилого будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 20 грудня 2014 року, на підставі якого йому на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 69,9 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., і який зареєстровано в Реєстраційній службі Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області.

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві просила визнати за нею право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_2.

Згідно вимог ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам»яток історії та культури; 6) викупу земельної ділянки у зв»язку із суспільною необхідністю; 7) викупу нерухомого майна у зв»язку із викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене; 8) звернення стягнення на майно за зобов»язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

В даній статті 346 ЦК України встановлено примірний перелік підстав, настання яких призводить до припинення прав власності. Цей перелік не є вичерпним (ч. 2 ст. 346 ЦК України). В цілому більшість підстав набуття права власності одночасно є й підставами і припинення права власності.

З огляду на викладене, судом встановлено, що на час розгляду справи за позовом ОСОБА_1, в якому вона просила визнати за нею право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_2, власником даного будинку на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 20 грудня 2014 року є відповідач ОСОБА_2, і право власності ОСОБА_2 не оскаржувалось позивачем ОСОБА_1 в судовому порядку.

Судом перед початком розгляду справи відповідно до вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України було роз'яснено представнику позивача ОСОБА_1 його права та обов'язки як учасника процесу, зокрема, право позивача до початку розгляду судом справи по суті шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердив, що роз'яснені судом права йому зрозумілі, однак не використав передбачене ЦПК України право на зміну предмету або підстав позову та наполягав лише на визнанні за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_2

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України при здійсненні правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що власником даного будинку АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_2 і його право власності на вказаний будинок не оскаржено позивачем ОСОБА_1 та право власності відповідача не припинено у встановленому законом порядку.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 70 СК України, ст. ст. 15, 16, 328, 346 ЦК України, ст. 4, ч. 2 ст. 31, 212, 213, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про визнання права особистої приватної власності на будинок відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.