У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О. ;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 4 вересня 2015 року у справі за позовом Управління Пенсійного фонду України у м. Рівному до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради, про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року Управління Пенсійного фонду України у м. Рівному (далі - Управління ПФУ у м. Рівному) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради, про стягнення 38 724, 37 грн. надміру отриманої пенсії.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Рівненського міського суду від 4 вересня 2015 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі відповідачка посилалася на те, що з 1 липня 2007 по 31 березня 2012 року вона отримувала допомогу на дитину як одинока мати, а з 10 грудня 2008 року пенсію на дитину у звязку із втратою годувальника. Проте в суд із даним позовом до неї Управління ПФУ у м. Рівному звернулося лише у червні 2014 року. Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції на ці обставини належної уваги не звернув, а її заяву про застосування позовної давності безпідставно відхилив.

Виходячи з обставин справи, з неї на користь позивача можуть бути стягнуті кошти не з 2008 року, а лише з 1 червня 2011 року, тобто у межах 3-річної позовної давності.

Крім того, на підставі поданої нею заяви їй з 1 квітня 2012 року була припинена виплата допомоги на дитину як одинокій матері.

З урахуванням викладеного з неї на користь позивача підлягають стягненню кошти за період з 1 червня 2011 по 1 квітня 2012 року у загальній сумі 7 890 грн.

Покликаючись на ці обставини, відповідачка просила апеляційний суд рішення суду першої інстанції змінити та зменшити суму коштів, яка підлягають стягненню з неї на користь позивача, з 38 724, 37 грн. до 7 890 грн.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що починаючи з 1 липня 2007 року позивачка отримувала на свого малолітнього сина ОСОБА_2, 30.05.2007 р. н., допомогу як одинока мати.

З довідки Відділу РАЦС Рівненського міського управління юстиції від 25 червня 2007 року вбачається, що підставою для виплати їй такої допомоги стало внесення відомостей про батька дитини до актового запису про її народження відповідно до правил ч. 1 ст. 135 СК України (а. с. 9).

Пунктом 33 Порядку призначення і виплати державної допомоги сімям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1715 від 27 грудня 2001 року, передбачено, що право на допомогу на дітей одиноким матерям (батькам) має мати (батько) дітей у разі смерті одного з батьків, які не одержують на них пенсію в разі втрати годувальника або соціальну пенсію.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Обґрунтовуючи предявлені до ОСОБА_1 позовні вимоги, Управління ПФУ у м. Рівному посилалося на те, що пенсію на дитину у звязку із втратою годувальника відповідачці на підставі її заяви після смерті ОСОБА_3 (який помер 9 грудня 2008 року і не був батьком малолітнього ОСОБА_2, 30.05.2007 р. н.) з 10 грудня 2008 року було призначено незаконно, оскільки відповідачка подала недостовірні дані про батька своєї дитини та скрила те, що вона є одинокою матірю й отримує допомогу на дитину саме як одинока мати (а. с. 1-2).

У своїй заяві від 29 вересня 2009 року, а також інших заявах про призначення (перерахунок) пенсії на дитину у звязку із втратою годувальника відповідачка зазначала, що пенсія на іншій підставі або від іншого відомства їй не призначалася (а. с. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Тому усвідомлюючи на час подання заяви про призначення пенсії на дитину у звязку із втратою годувальника те, що ОСОБА_3 не може вважатися батьком її дитини, а сама вона є одинокою матірю, яка з 1 липня 2007 року отримує допомогу на дитину саме як одинока мати, скривши від позивача факт отримання такої допомоги, відповідачка ОСОБА_1 діяла недобросовісно, що призвело до незаконного призначення та виплати їй починаючи з 10 грудня 2008 року поряд із допомогою на дитину як одинокій матері ще й пенсії на дитину у звязку із втратою годувальника, до числа яких ОСОБА_3 згідно із законом на час призначення пенсії у звязку із втратою годувальника не відносився.

Факт батьківства покійного ОСОБА_3 стосовно малолітнього ОСОБА_2, 30.05.2007 р. н., був установлений лише рішенням Рівненського міського суду від 28 листопада 2013 року, з часу набрання яким законної сили та після припинення виплати допомоги на дитину як одинокій матері у відповідачки і могло виникнути законне право на призначення їй пенсії на дитину у звязку із втратою годувальника.

З урахуванням викладених обставин місцевий суд, на переконання колегії суддів, прийшов до цілком обґрунтованого висновку про підставність позовних вимог Управління ПФУ у м. Рівному до ОСОБА_1 про стягнення з неї 38 724, 37 грн. надміру отриманої пенсії.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З матеріалів справи видно, що позивач виплачував відповідачці пенсію на дитину у звязку із втратою годувальника з 10 грудня 2008 по 31 березня 2013 року (а. с. 120-124), а про те, що відповідачка насправді є одинокою матірю, яка з 1 липня 2007 року отримувала допомогу на дитину як одинока мати, а також про те, що ОСОБА_3 до ухвалення рішення Рівненського міського суду від 28 листопада 2013 року не міг вважатися батьком малолітнього ОСОБА_2, 30.05.2007 р. н., позивач дізнався лише у березні 2013 року (а. с. 10).

В суд із даним позовом до відповідачки Управління ПФУ у м. Рівному звернулося у червні 2014 року, тобто у межах визначеної законом трирічної позовної давності.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції законно й обґрунтовано відхилив заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності.

Як уже було зазначено вище, пенсію на малолітнього ОСОБА_2 у звязку зі смертю годувальника відповідачка ОСОБА_1 отримувала незаконно з часу її призначення. А тому її доводи в апеляційній скарзі про те, що після припинення їй з 1 квітня 2012 року на підставі поданої нею заяви виплати допомоги на дитину як одинокій матері, позивач не вправі вимагати від неї повернення пенсії у звязку зі смертю годувальника, що була виплачена їй після 1 квітня 2012 року, на увагу не заслуговують.

Тому зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно зясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки доводи поданої апеляційної скарги обґрунтованості зроблених місцевим судом висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 4 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: