Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/284/15 Головуючий у 1 інстанції: Смолка І.О.
2015 р. Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„29" січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виділ частки домоволодіння, визнання права власності та встановлення порядку користування та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про застосування наслідків нікчемного правочину, про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який уточнив у жовтні 2014 року, до ОСОБА_2 про виділ частки домоволодіння, визнання права власності на окреме домоволодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

У позові зазначав, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28.03.2013 року, укладеного з продавцем ОСОБА_5, він став власником житлового будинку літ.А за адресою: АДРЕСА_1, який розташований на неприватизованій земельній ділянці площею 1175 м. кв. Придбаний ним житловий будинок літ."А" становить частину домоволодіння за вказаною адресою.

Власником іншої частини домоволодіння за вказаною адресою, а саме, житлового будинку літ. „ В", являється відповідач.

Бажаючи самостійно, безперешкодно користуватися своєю власністю, він звертався до відповідача з пропозицією укласти відповідно до ст. 367 ЦК України договір про поділ майна домоволодіння по АДРЕСА_1, що перебуває у їх спільній частковій власності, та про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Проте, укладати зазначений договір, а також спільно звертатися до органів виконавчої влади з метою присвоєння будинкам окремих поштових адрес та подальшої приватизації земельної ділянки відповідач відмовився.

Він самостійно звертався до департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради з метою виділу його частки з загального домоволодіння та присвоєння окремої поштової адреси, однак згідно відповідді № 3-0425 від 12.03.2014 року, якою підтверджено, що поділ вказаного домоволодіння відповідає умовам, передбаченим чинним будівельним нормам, для здійснення поділу в натурі необхідна згода співвласника.

Крім того, між попередніми співвласниками домоволодіння склався певний порядок користування земельною ділянкою, що знаходиться у спільному користуванні, між земельними ділянками існує огородження.

Фактична у нього в користуванні знаходиться земельна ділянка площею 0,0669 га, у відповідача - земельна ділянка 0,0490 га.

Посилаючись на зазначені обставини, в порядку ст.ст. 364, 367 ЦК України та ст. 88 ЗК України остаточно просив суд виділити належну йому частину домоволодіння, а саме: житловий будинок літ. "А", загальною площею 15,4 кв.м., житловою площею 10,3 кв.м., № 3,8 огорожа, розташовані на земельній ділянці площею 0,0669 га, за адресою: АДРЕСА_1, в окреме домоволодіння, з присвоєнням йому окремої адреси, визнати з ним право власності на окреме домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. "А", загальною площею 15,4 кв.м., житловою площею 10,3 кв.м., № 3,8 огорожа, що розташовані на земельній ділянці площею 0,0669 га, з присвоєнням нової поштової адреси, визначити порядок користування земельної ділянкою по фактичному користуванню, встановити за ним користування земельною ділянкою площею 0,0669 га, за відповідачем користування земельною ділянкою площею 0,0490 га., межу розподілу земельної ділянки провести по фактично встановленому паркану №8.

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про застосування наслідків нікчемного правочину, про визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначав, що 14.11.2007 року за договором купівлі-продажу він придбав у ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 1117 кв.м.

Згідно договору, на цій ділянці площею 1177 кв.м розташовано житловий будинок, який він придбав, що позначений літерою "В", а також господарські споруди, серед який також і жилий будинок, позначений на плані літерою "А".

Таким чином, жилий будинок літ."А" входив до складу предмету договору купівлі-продажу від14.11.2007року і вказаний будинок після придбання він нікому не відчужував.

ОСОБА_4 зазначений будинок літ „А" був придбаний за договором купівлі-продажу від 28.03.2013 року, укладеному між ним та ОСОБА_5

В свою чергу, зазначений будинок літ. „А"АДРЕСА_1 ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_6на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2008 року, в якому зазначено, що відчужуваний будинок літ „А" належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності САВ № 721569, виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, зареєстрованого в ОП ЗМБТІ 25.03.2008 року в книзі № 117, за номером 17427.

Вказане свідоцтво ОСОБА_6 отримав на підставі розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації від 06.03.2008 року № 1319-р, однак таке розпорядження щодо ОСОБА_6 не приймалось.

Таким чином, після продажу йому всього домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_6, у останнього право власності на будинок літ. „А" вже не виникало.

Оскільки відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару належить власникові товару, то права відчужувати ОСОБА_5 предмет спору - жилий будинок літ. „А" продавець ОСОБА_6 не мав, вважає, що угода купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від 28.03.2008 року була спрямована на незаконне заволодіння його майном і в силу ст. 228 ЦК України є нікчемною.

За таких обставин право власності на предмет спору не виникало і у ОСОБА_5, через що угода купівлі-продажу між нею та ОСОБА_4 від 28.03.2013 року такоє є нікчемною з тих самих правових підстав.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. "А" АДРЕСА_1 серії САВ № 721569, видане ОСОБА_6 управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 24.03.2008 року, застосувати наслідки нікчемних правочинів - договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 28.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за р№ 2015, та договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 28.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 за р№ 515 -у вигляді скасування в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запису про право власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1, який позначений на плані літерою "А", визнати за ним право власності на житловий будинок, який позначено на плані літерою "А".

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до розгліду та об'єднано з первісним позов ОСОБА_4

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виділ частки домоволодіння, визнання права власності та встановлення порядку користування задоволено.

Припинено право спільної часткової власності на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, виділено частину домоволодіння, а саме: житловий будинок літ. "А", загальною площею 15,4 кв.м, житловою площею 10,3 кв.м, частину паркану № 3 до паркану № 8 та паркан № 8, розташовані на земельній ділянці площею 0,0669 га, належну ОСОБА_4 на праві приватної власності, в окреме домоволодіння з присвоєнням окремої адреси: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на окреме домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. "А", загальною площею 15,4 кв.м, житловою площею 10,3 кв.м, частину паркану № 3 до паркану № 8 та паркан № 8, розташованих на земельній ділянці площею 0,0669 га, з присвоєнням йому окремої адреси: АДРЕСА_1.

Визначено порядок користування земельною ділянкою по фактичному користуванню, відповідно акту встановлення меж земельної ділянки загальною площею 0,1159 га:

- визнано за ОСОБА_4 право користування земельною ділянкою площею 0,0669 га,

- визнано за ОСОБА_2 право користування земельною ділянкою прощею 0,0490 га.

Межу розподілу земельної ділянки провести по фактично встановленого паркану №8 відповідно до існуючого технічного паспорту будинку на момент придбання його ОСОБА_4

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про застосування наслідків нікчемного правочину, про визнання права власності - відмовлено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 5 846 грн. 40 коп. підтверджених витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, в задоволені первісного позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про скасування виданого 24.03.2008 року на ім"я ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. "А", скасування в Державному реєстрі запису про право власності ОСОБА_4 на будинок літ."А" в порядку застосування наслідків нікчемних правочинів купівлі-продажу між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 та між останньою і ОСОБА_4, а також про визнання за ним права власності на зазначений будинок літ. „А", суд одночасно послався на безпідставність заявлених ОСОБА_2 вимог, оскільки останній не довів набуття ним права власності на цей будинок на підставі правочину, так і на пропуск ним строку позовної давності, зокрема, щодо вимог про скасування виданого ОСОБА_6 24.03.2008 року свідоцтва про право власності на жилий будинок літ. „А".

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_4, суд виходив з законності набуття ним права власності на жилий будинок літ."А", який разом з належним ОСОБА_2 будинком літ. „В" складають частини домоволодіння по АДРЕСА_1.

Вимоги про поділ цього домоволодіння , як спільної часткової власності, та про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою, на якій зазначені будинки розташовані, суд визнав доведеними та такими, що погоджуються з нормами ст. 367 ЦК України і ст. 88 ЗК України.

З висновками суду в повній мірі погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст.ст. 213, 214, 216 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуватися загальними засадами і змістом законодавства україни.

Обгрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов"язаний з"ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження, наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов2язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги в повній мірі судом не дотримані.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності, а отже і на нерухоме майно, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За ст. 181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об"єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За нормами ЦК України (ст.ст. 331, 376) до об"єктів нерухомого майна віднесені як житлові будинки, так і будівлі, споруди, інше нерухоме майно.

На відміну від будівель та споруд, які призначені для обслуговування житлового будинку, як головної речі, визначення житлового будинку, як об"єкту права власності, надано у ст. 380 ЦК України, а поняття садиби, як об"єкта права власності, у ст. 381 ЦК України, згідно якої садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поняття домоволодіння, як житлового будинку з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями, надано у п.1.4 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державного комітету статистики України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, за договором купівлі-продажу жилого будинку від 21.05.2007 року ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_10 жилий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 42,8 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 1177 кв.м.

На зазначеній ділянці, крім жилого будинку „В", житловою площею 24,9 кв.м, були розташовані господарсько-побутові будівлі та споруди: літня кухня „А", сарай „а", водопровід 3", паркан № 3, ворота №4(а.с. 195-196).

Житлового будинку літ."А" на момент укладання заззаченої угоди на земельній ділянці по АДРЕСА_1 не було.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 14.11.2007 року(а.с.32-33), укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, предметом відчуження був житловий будинок, який належав продавцю ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.2007 року, отже будинок літ."В" з призначеними для його обслуговування господарськими будівлями та спорудами, а не житловий будинок літ. „А".

Судом встановлено, що право власності на цей будинок літ. „А", який також розташовано на земельній ділянці по вул. Сухій, 14, виникло у ОСОБА_6 не на підставі договору від 21.05.2007 року, а вже після його укладання.

Оскільки за умовами договору з ОСОБА_2 жилий будинок літ. „А" ОСОБА_6 в якості предмета відчуження не зазначався, то за вказаних обставин доводи позивача за зустрічним позовом про те, що на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2007 року у нього виникло право власності не тільки на будинок літ. „В", але й на будинок літ. „А", суд правомірно визнав безпідставними та такими, що не грунтуються на доказах.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 01.07.2004 року „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За даними витягу з Реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно(а.с.35), на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2007 року за ОСОБА_2 16.11.2007 року було зареєстровано право власності на один жилий будинок, як окрему одиницю нерухомості, по АДРЕСА_1.

У договорах купівлі-продажу жилого будинку , укладених 28.03.2008 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5, та 28.03.2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4, предметом цих договорів зазначався саме будинок АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 1175 кв.м( а.с.43-46,71-74).

При цьому у договорах зазначалось, що на вказаній ділянці розташовано також житловий будинок літ. „В", власник якого ОСОБА_11 в нотаріально посвідчених заявах від 28.03.2008 року та від 05.03.2013 року(а.с. 79, 47) факт наявності на одній земельній ділянці площею 1175 кв.м по вул. Сухій, 14 двох будинків- літ."А" та літ."В", як і факт належності йому на праві власності лише будинку літ. „В", не заперечував.

За даними технічного паспорта, зміни про наявність на земельній ділянці по АДРЕСА_1 двох житлових будинку у зв"язку з прийомом в експлуатацію розташованого на цій же ділянці житлового будинку літ.А" та оформленням ОСОБА_6 права власності на нього, були внесені 25.03.2008 року(а.с.81).

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 був прийнятий в експлуатацію згідно акту, затвердженого розпорядженням голови Жовтневої районної адміністрації від 09.10.2007 року № 1295-р(а.с.121-122), державна реєстрація права власності ОСОБА_6 на цей будинок на підставі свідоцтва САВ № 721569 від 24.03.2008 року, як на окрему одиницю нерухомості, відбулася 25.03.2008 року(а.с.122), що також підтверджує, що на момент укладання ОСОБА_2 угоди від 14.11.2007 року з ОСОБА_6 про купівлю-продаж жилого будинку перехід права власності від продавця до покупця на будинок літ. „А" відбутися не міг.

Крім того, посилаючись на те, що вважає себе власником житлового будинку літ. „А" з підстав набуття такого права за договором купівлі-продажу від 14.11.2007 року, ОСОБА_2 просив в порядку ст. 216 ЦК України застосувати до відповідачів за зустрічним позовом правові наслідки недійсності нікчемних правочинів щодо вказаного житлового будинку, хоча відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-95цс13 і яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковою для всіх судів України, право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набвача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч.1 ст. 216 зазначеного Кодексу не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України.

Між тим, встановивши, що ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. „А" не набував, отже його власником не являється, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд послався не тільки на вказану обставину, але й зазначив в якості окремої підстави для відмови також пропуск ОСОБА_2 позовної давності, що є неприпустимим.

За визначенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу.

Отже встановивши, що оскільки право ОСОБА_2, який власником спірного нерухомого майна не являється, порушено не було, посилання суду в правовому обгрунтуванні відмови у задоволенні його зустрічного позову на пропуск позовної давності суперечить змісту ст. 256 ЦК України і є безпідставним, у зв"язку з чим підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення в якості окремої підстави для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Не можна погодитися і з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, оскільки при вирішенні спору у вказаній частині суд не визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами, не надав належної оцінки тому, що за даними з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно вони є власниками окремих об"єктів власності, як самостійних одиниць, а тому невірно застосував норми матерільного права, вважаючи всупереч встановленим обставинам, що окремі будинки літ „А" та літ."В" на земельній ділянці по АДРЕСА_1 перебувають у спільній частковій власності сторін.

За визначенням ст. 356 ЦК України спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що після прийняття в експлуатацію житлового будинку літ. „А", розташованого на одній земельній ділянці з будинком літ. „В"(а.с.35), право власності на будинок літ."А" теж було оформлене , як на окремий об"єкт нерухомості(а.с.125 55), однак питання про надання земельної ділянки для обслуговування зазначеного будинку при цьому вирішено не було.

Таким чином, підстав вважати, що належні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 житлові будинки складають спільну часткову власність, як і неприватизована земельна ділянка, на якій вони розташовані, суд не мав, у зв"язку з чим невірним є і застосування судом при вирішенні питання про поділ останньої положень ст. 88 ЗК України.

Визначаючи порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1159 га між власниками двох одиниць нерухомості та встановлюючи межу розподілу, суд фактично здійснив наділення сторін земельними ділянками для обслуговування будинків, хоча зазначені питання не можуть вирішуватися судом, оскільки вони віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, як і питання щодо присвоєння поштових адрес.

Зважаючи на вказані обставини та з врахуванням положень ч.1 ст. 88 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4до ОСОБА_2 про виділення йому житлового будинку літ. "А" з огорожами № 3,8 в окреме домоволодіння, з присвоєнням окремої адреси, про визннання за ним права власності на домоволодінн та про визначення порядоку користування земельною ділянкою шляхом визнання за ним права користування земельною ділянкою площею 0,0669 га, а за відповідачем - права користування земельною ділянкою площею 0,0490 га із встановленням межі по фактично встановленому паркану №8, а також в частині стягнення з ОСОБА_2 судових витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги адвоката у сумі 5846 грн. 40 коп., скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні зазначених вимог первісного позову відмовити.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, на користь останнього підлягають стягненню з ОСОБА_4 судові витрати з оплати судового збору у сумі 121 грн. 80 коп.(а.с.235).

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2014 року по даній справі в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 змінити, виключивши з правового обгрунтування відмови у задоволенні зустрічного позову посилання на пропуск ОСОБА_2 позовної давності.

Рішення в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виділ частки домоволодіння, визнання права власності та встановлення порядку користування і щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 5846грн. 40 коп. підтверджених витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги адвоката, - скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні заявлених ОСОБА_4 позовних вимог до ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 121 грн. 80 коп. судових витрат по сплаті судового збору в суді апеляційного інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: