У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Дніпропетровської обласної ради, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання нечинним рішення про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати нечинним пункт 3 рішення Дніпропетровської обласної ради від 21 червня 2013 року «Про трудові відносини з керівниками обласних комунальних підприємств, закладів та установ, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селиш, міст Дніпропетровської області» щодо його звільнення з посади головного лікаря на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України, стягнути з Дніпропетровської обласної ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 червня 2013 року по день ухвалення рішення у справі.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 30 серпня 2007 року він працював на посаді головного лікаря Новомосковської центральної районної лікарні та був незаконно звільнений 14 квітня 2009 року.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 16 лютого 2012 року Дніпропетровську обласну раду було зобов'язано поновити його на роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

09 липня 2013 року з листа відповідача йому стало відомо, що рішенням Дніпропетровської обласної ради від 21 червня 2013 року його поновлено на посаді 25 червня 2013 року, а 26 червня 2013 року - звільнено з роботи на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України.

Звільнення вважає незаконним, оскільки відповідно до п 6 ст. 40 КЗпП України він може бути звільнений лише у випадку поновлення працівника, який раніше виконував цю роботу. На посаду головного лікаря Комунального закладу «Новомосковська центральна районна лікарня» після його звільнення не було поновлено працівника, який раніше виконував цю роботу. Крім того, згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених в п. 1, 2, 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

З урахуванням наведеного та посилаючись на те, що відповідач іншої роботи йому не пропонував, просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 40, 221, 231, 233, 235 КЗпП України.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач під час звільнення позивача порушень чинного трудового законодавства не допустив.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів.

За змістом п. 2 ст. 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору є виявлена невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

З урахуванням вимог даної норми статті така робота повинна була бути запропонована на тому підприємстві, де працював позивач.

Проте, Новомосковська центральна районна лікарня взагалі не була стороною у справі, а тому ці обставини не були предметом з'ясування.

З рішення суду першої інстанції вбачається, що представнику позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 роз'яснювались вимоги ст. 33 ЦПК України.

За таких обставин, оцінивши всі зібрані у справі докази, суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову в позові.

Доводи скарги та матеріали витребуваної справи не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко