Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №334/2017/15 Головуючий у 1 інстанції: Лисенко Л.І.
Провадження № 22-ц/778/4760/15 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Електромелатургійний завод «Дніпроспецсталь» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь», третя особа: Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь», третя особа: Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що починаючи з липня 1993 року вона працювала термістом в ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. A.M. Кузьміна».

Через вплив небезпечних виробничих чинників отримала професійне захворювання.

Медичний висновок ДУ «Інститут медицини праці національної академії медичних наук України» клініка професійних захворювань від 02.12.2014 № 4054, щодо обґрунтування діагнозу професійного захворювання підтвердив випадок професійного захворювання: хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий і базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. (один-два); Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, початкові явища (І ст. за класифікацією Остапкович В.Є. Та Пономарьової Н.І.); Початкова катаракта обох очей.

Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 було складено 21.01.2015.

Вказаним актом встановлено що захворювання виникло внаслідок недосконалого технологічного процесу, тривалого стажу роботи в умовах шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Дніпроспецсталь». Причина виникнення: «наявність на робочому місці терміста прокату й труб: пилу силікатовмістного - 4,4 - 7,8 мг/м2 (ГДК - 4,0 мг/м2), еквівалентного рівня шуму - 81-93 дБ «А» (ГДР 80 дБ «А»); інфрачервоного випромінювання - 2850 - 7280 Вт/м2 (ГДР-140 Вт/м2 (ГДР - 140 ВТ/м2).

Відповідно до довідки МСЕК від 10.03.2015 року сер. АБ № 0027616 їй встановлено стійку втрату професійної працездатності 35 %.

За станом здоров'я вона обмежена у побуті, у зв'язку з отриманим професійним захворюванням постійно вимушена знаходиться під наглядом лікарів, проходити систематичні курси стаціонарного і амбулаторного лікування у медичних закладах. Унаслідок цього порушені її звичайні соціальні зв'язки, вона постійно знаходиться у нервовій напруженості, що негативно впливає на її психологічний стан. З моменту отримання професійного захворювання в неї погіршився сон, постійно знижений настрій, млявість, та підвищена дратівливість.

Сукупність всіх цих обставин дуже впливає на її моральний стан та завдає їй великі душевні переживання.

На підставі зазначеного просила стягнути з ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. A.M. Кузьміна» на її користь моральну шкоду у зв'язку з отриманням професійного захворювання в розмірі 400 000 грн. Стягнути з ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. A.M. Кузьміна» на користь держави судовий збір.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. A.M. Кузьміна» на користь ОСОБА_3 15 000 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. A.M. Кузьміна» на користь держави судові витрати у сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення суду та збільшити суму відшкодування моральної шкоди, повністю задовольнивши позовні вимоги.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував норми матеріального права до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст. ст. 212 -215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3, тривалий період часу працюючи у Відкритому акціонерному товаристві «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» в важких та шкідливих умовах, зазнала професійного захворювання, яке потягло стійку втрату професійної працездатності 35 % (а.с.12-13; 16-19).

Факт спричинення позивачу моральної шкоди був доведений в суді першої інстанції такими письмовими доказами, як виписні епікризи із медичної карти стаціонарного хворого (а.с.25-26), з яких видно, що вона неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні в лікувальних закладах з приводу отриманого професійного захворювання, переносила фізичні страждання.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог та не визнаючи факт спричинення моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійних захворювань, всупереч вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України, які зобов'язують його на засадах змагальності доводити свої заперечення переконливими, належними та припустимими доказами, таких доказів не надав, надані позивачем докази не спростував.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами і дійшов обґрунтованого висновку про застосування до цих правовідносин положень ст. 237-1 КЗпП України та ст. ст. 23, 1167 ЦК України. Зокрема, ст. 23 ЦК України містить законодавче визначення поняття моральної шкоди, що не деталізовано у ст. 237-1 КЗпП України, а тому вірно застосована судом.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог відповідає рішенню Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 р. у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту "б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України "Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (справа про страхові виплати), в якому, зокрема, визначено: положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону" Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.02.2007 р. 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону " Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" 1105-XIV від 23.09.1999 р.

Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно визначив, що, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Таким законодавством є відповідні норми ЦК України, зокрема, ч. 3, 4, 5 ст. 23, п. 1 ч. 1 ст. 268, ст.ст. 1167, 1168 цього Кодексу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правильно застосував вищевказані норми матеріального права, якими визначено, що моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За змістом ст. 9 Закону України "Про охорону праці", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Проте, в зв'язку з вищевказаними змінами до норм матеріального права, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення спірних правовідносин не відповідає за завдану моральну шкоду.

Оскільки на час звернення позивача Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" не передбачено обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець згідно з правилами ст. 237-1 КЗпП України.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача, визначив розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, оцінивши характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалість, неможливість відновлення тощо), взявши до уваги роз'яснення п. 4, п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Довід апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції ч. 2 ст. 153 КЗпП України, яка покладає обов'язок забезпечення безпечних та нешкідливих умов праці на власника або уповноважений ним орган, є безпідставним. Судом першої інстанції, на підставі належно дослідженого та оціненого доказу - акту розслідування хронічного професійного захворювання від 21.01.2015 р., вірно встановлено, що професійне захворювання виникло через недосконалість технологічних процесів, тривалий стаж роботи в шкідливих умовах праці (а.с.12), що підтверджує недотримання власником вищевказаної вимоги закону.

Доводи апеляційної скарги про фактичне погодження позивача при працевлаштуванні на підприємство працювати в шкідливих умовах колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки такі доводи суперечать ст. 43 Конституції України, яка гарантує кожному право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідач, не визнаючи факт спричинення моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійних захворювань та заперечуючи проти розміру стягнутого відшкодування, всупереч вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України, які зобов'язують його на засадах змагальності доводити свої заперечення переконливими, належними та припустимими доказами, таких доказів не надав, надані позивачем докази не спростував.

Так, відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 № 212 (зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 серпня 1998 року № 238) на МСЕК покладено, серед іншого, встановлення факту спричинення моральної шкоди.

Крім того, згідно з пунктом 3.8 зазначеного Порядку, під моральною шкодою розуміють фізичні та моральні страждання, спричинені потерпілому в результаті іншого ушкодження здоров'я. При встановленні факту моральної шкоди МСЕК враховує як характер іншого ушкодження здоров'я, так і залишкову працездатність потерпілого.

Різновидом висновку медичних органів, як підстави для відшкодування моральної шкоди, може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого.

Доказом на підтвердження розміру моральної шкоди також може бути висновок відповідної експертизи.

Проте, відповідач не заявляв по цій справі клопотання про проведення відповідної експертизи з приводу зазначеного питання.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_3 про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки в обгрунтування зазначеного доводу позивач не навела будь-яких підстав в розумінні положень ст.309 ЦПК України для скасування або зміни рішення в частині розміру стягнутої на її користь моральної шкоди, тоді як суд, ухвалюючи рішення, взяв до уваги роз'яснення п. 4, п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

В суді апеляційної інстанції представник позивача на запитання суду щодо доведеності обставин про докладання позивачкою додаткових зусиль для організації життя її родини, на які посилалась ОСОБА_3 в позовній заяві, відповіла, що матеріали справи не містять будь-яких доказів.

При цьому судом дотримано вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна правова оцінка.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвалене в справі судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Електромелатургійний завод «Дніпроспецсталь» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: