АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2211/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Еталон» в особі директора ОСОБА_7 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним ,-

в с т а н о в и л а :

23 лютого 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, посилаючись на те, що 11 вересня 2014 року між ним та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір № 001051 фінансового лізингу. Предметом договору є транспортний засіб - трактор МТЗ 892.2, відповідно до умов якого, відповідач взяв на себе зобовязання придбати та передати на умовах фінансового лізингу предмет лізингу, зазначений в п. 3.1 цього договору та специфікації на строк та на умовах, передбачених договором.

Позивач ОСОБА_8 зазначає у позові, що цього ж дня на виконання умов договору він сплатив 195000 грн. комісійної винагороди за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням вказаного договору, згідно п. п. а. п. 8.2.1 договору, а 16 вересня 2014 року сплатив 97500 грн. авансового платежу, згідно до п. п. б. п. 8.2.1 договору, про що свідчать квитанції про здійснення касових операцій № 0.0.296120792.1 від 11 вересня 2014 року та № 0.0.297821367.1 від 16 вересня 2014 року.

Позивач посилається, що відповідно до п. 3.1 договору лізингу, в тому числі із урахуванням змісту додатку № 3 - специфікація до договору, предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками та не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (не зазначено рік випуску трактора, колір, обєм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації трактора тощо), а також не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. Тобто, в договорі зазначено лише марку трактора та його модель, але вимогу про індивідуалізація ознак предмета лізингу при укладені договору не дотримано. За наявності такого недоліку у договорі умова про предмет лізингу, яка належить до істотних умов правочину (ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»), при укладенні договору сторонами не була дотримана, що є основною підставою для визнання такого договору недійсним.

Крім недотримання сторонами в момент укладення договору вимоги щодо його істотних умов, існують інші положення договору, які не відповідають законодавству України та прямо суперечать нормам ЦК України та спеціальним законам, а саме: Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач вважає, що невідповідність окремих пунктів договору вимогам цивільного законодавства полягає в наступному: п. 12.7 договору не відповідає вимогам ч. 3 ст. 549 ЦК України, так як встановлює за затримку повернення предмету лізингу лізингоодержувачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми вартості предмета лізингу за кожен день прострочення, включаючи день сплати. Оскільки даний пункт договору не відповідає вимога ЦК України, він є таким, що суперечить і основним засадам цивільного права, визначених ст.ст. 1, 3 цього кодексу.

Пункт 12.11 вищезазначеного договору встановлює за дострокове розірвання договору відповідальність у вигляді штрафу та неповернення комісії за організацію договору. Такого обовязку позивача, як заборона розірвання договору до підписання акту приймання-передачі предмету лізингу, даний договір не містить, тобто такого зобовязання лізингоодержувача даний договір не передбачає. Даний пункт договору порушує вимоги п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як надає право лізингодавцю не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, без встановлення права позивача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у звязку з розірванням або невиконанням ним договору.

Пункти 6.7, 8.7 та 8.10 договору встановлюють обовязок позивача по сплаті лізингових платежів незалежно від форс-мажорних обставин (п. 6.7), невикористання позивачем предмету лізингу за призначенням з будь-якої причини (п. 8.7), незалежно від причин виникнення перерви у використанні предмету лізингу (п. 8.10). Зазначені пункти договору прямо суперечать вимогам ч. 6 ст. 762 ЦК України, згідно якої наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Пункт 6.5 спірного договору встановлює перехід у власність лізингодавця будь-яких поліпшень (змін) предмета лізингу за його згодою, які здійснені за кошти лізингоодержувача без відшкодування таких витрат за рахунок лізингових платежів та без жодних компенсацій на користь позивача.

Зазначений пункт договору прямо суперечить вимогам ч. 3 ст. 778 ЦК України та нормі спеціального закону, а саме: п. п. 4 п.2 ст. 10, ч. 3 ст. 15 Закону України «Про фінансовий лізинг», які встановлюють право позивача на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості у рахунок лізингових платежів, якщо поліпшення речі зроблено за згодою лізингодавця, так і обовязок відповідача відшкодувати лізингоодержувачу такі витрати.

Позивач вважає, що спірний договір містить умови, які є несправедливими, та які суперечать п. 1- 4, 7, 13, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з наступного: п.1.4 договору передбачено, що лізингоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника) ТЗ і несе повязані з цим ризики. Продавцем (постачальником) ТЗ є особа, що зазначається у специфікації. В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника).

З врахуванням того, що позивач таким правом не скористався та заяви про вибір продавця ТЗ самостійно відповідачу не подавав, вибір продавця предмету лізингу в даному випадку згідно умов договору має здійснювати лізингодавець. Однак, у договорі та додатках до нього відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, а п. 3.5 договору суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас обмежує права споживача стосовно відповідальності лізингодавця у разі невиконання або неналежного виконання ним договірних зобовязань (п. 2 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Несправедливими є умови договору, передбачені в п. п. 5.4, 8.3, 8.13, які передбачають зміну (збільшення/зменшення) вартості предмету лізингу (ціна договору) та обовязок лізингоодержувача прийняти збільшення такої вартості, сплативши відповідну різницю лізингодавцю, але не передбачають компенсації (повернення різниці зайве сплачених лізингоодержувачем коштів) в разі зменшення вартості предмету лізингу, при настанні умов, передбачених цими пунктами, що є порушенням вимог п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, фактично, залишивши за собою виключне право на односторонню їх зміну.

Позивач посилається, що несправедливі умови також встановлені п. 5.1, п. п. 8.2.1 договору. Так, п. 5.1 договору встановлює необґрунтовано великий (90 робочих днів) строк для передачі предмету лізингу та не встановлена відповідальність лізингодавця за порушення цього строку. Пунктом 8.2.1 договору передбачено комісійну винагороду лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору згідно додатку № 1 в розмірі 10 % від вартості предмета лізингу, що становить 19500 грн. та комісійну винагороду за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу, що становить 5850 грн. Дана умова договору порушує принцип добросовісності, встановлений п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, завдає шкоди позивачу, оскільки встановлені договором суми комісійних винагород є неспівмірними із фактичними затратами лізингодавця при укладенні договору та послузі щодо передачі ТЗ.

Також, п. 8.15 договору встановлено умови, відповідно до яких у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту його укладання до повної оплати платежів, лізингоодержувач зобовязаний доплатити різницю з перерахованими лізинговими платежами, про що складається додаткова угода. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої угоди лізингодавець має право розірвати договір, а лізингоодержувач зобовязаний повернути предмет лізингу без повернення йому раніше сплачених лізингових платежів. Тобто, умовами договору не передбачено право позивача як споживача послуг розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, що дає право лізингодавцю не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, що є несправедливим згідно п. 7 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 11.5 договору лізингу передбачена відповідальність лізінгоодержувача у вигляді втрати права придбати у власність (викупити) предмет лізингу на умовах, передбачених цим договором, в тому числі за вирішення в судовому порядку будь-якого спору між лізингодавцем та лізингоодержувачем з приводу даного договору, тобто фактично відповідач обмежив право споживача звернутись до суду за захистом своїх прав, що порушує загальні засади захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст. 3, 15 ЦК України). Тому позивач ОСОБА_8 звернувся до суду з даним позовом та просив визнати недійсним договір № 001051 фінансового лізингу від 11 вересня 2014 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 117000 грн., з яких: 97500 грн. авансового платежу та 19500 грн. комісійної винагороди за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 червня 2015 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсним договір № 001051 фінансового лізингу від 11 вересня 2014 року, який укладений між ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_8.

Стягнуто з ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (, 01133 м. Київ, Печерський район, вул. Кутузова, буд.18/7, к.613; р/р 2140 в ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 300711):

На користь ОСОБА_8 (ідентифікаційний № НОМЕР_1) всього 117000 грн., з них: 97500 грн. авансового платежу та 19500 грн. комісійної винагороди за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору.

На користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Просить рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 червня 2015 року скасувати, а позовну заяву ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника , які зявилися в судове засідання в режимі відеоконференції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, та визнаючи недійсним договір фінансового лізингу № 001051, в тому числі додатки № 1, 2, 3, укладений 11 вересня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_8, із застосуванням наслідків недійсності правочину стягненням із відповідача на користь позивача коштів, внесені позивачем при укладенні та на виконання умов договору в загальній сумі 117000 грн., суд першої інстанції виходив з доведеності вимог позивача, посилаючись на несправедливі умови договору лізингу, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві, невизначеність та неузгодженість сторонами самого предмету лізингу, що є достатніми підставами для визнання даного договору лізингу недійсним із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Станом на 10 червня 2015 року предмет лізингу відповідачем позивачеві не переданий, кошти в сумі 117000 грн., які позивач перерахував відповідачеві, знаходяться у відповідача. Доказів зворотного суду не надано.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважаючи, що судом безпідставно та необґрунтовано задоволено позов, оскільки висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону і обставинах справи, наявних у справі доказах, а рішення суду ухвалено з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема: визнання правочину недійсним.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 11 вересня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) та ОСОБА_8 (лізингоодержувач) було укладено договір № 001051 фінансового лізингу, згідно якого лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме трактор МТЗ 892.2, а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплатити лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору, вартість якого становить 195000,00 грн.

11 вересня 2014 року сторонами також було укладеного додатки № № 1, 2 та 3 до договору фінансового лізингу, якими визначено: графік сплати першого лізингового платежу, графік сплати другого лізингового платежу та специфікація.

11 вересня 2014 року ОСОБА_8 було перераховано на користь ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 19500 грн. комісійної винагороди за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору, а 16 вересня 2014 року 97500 грн. авансового платежу, що підтверджується квитанціями № 0.0.296120792.1 та № 0.0.297821367.1.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач ОСОБА_8 обґрунтовував свої вимоги тим, що укладений договір фінансового лізингу є недійсним, посилаючись при цьому на ряд обставин, які, на його думку, свідчать про порушення при укладенні спірного договору Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо визнання умов договору несправедливими та таким, що порушує права споживача.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 2 даного Закону передбачено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно ч. 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про невідповідність вимогам закону положень договору, передбачених пунктами 5.4, 8.3, 8.8, 8.13, 8.15, які визнають можливість зміни та перегляду передбачених ним платежів ( авансового та лізингових ) вимогам діючого законодавства.

Статтею 16 Закону визначено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Договором чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що таке відбувається не в односторонньому порядку , так як у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обовязкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

За таких обставин, відсутні підстави вважати несправедливими та незаконними умови договору щодо встановлення, зміни та оплати лізингових платежів.

Суд першої інстанції допустив невірне трактування договору, визнаючи несправедливими умови договору про порушення вимог ст. 806 ЦК України в частині, що позивач мав право самостійно обирати постачальника товару, однак заяви про вибір продавця транспортного засобу самостійно відповідачу не подав, оскільки п.1.4 договору передбачає таке право, а те, що позивач цим правом не скористався стосується виконання чи невиконання умов договору однією із сторін.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець ( виконавець, виробник ) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття « несправедливі умови договору » закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено ч. 3 ст. 18 цього Закону.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак : 1) умови договору порушують принцип добросовісності ( п. 6 ч.1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України ); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_8 не доведено, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають йому шкоди, тому відсутні підстави для його задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з всіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів такого виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

До укладення договору позивачем було підписано заяву, згідно якої вбачається, що позивач ОСОБА_8 11 вересня 2014 року ознайомлений та зрозумів умови договору, отримав свій примірник договору разом з додатками № № 1, 2, 3 та надав менеджеру компанії інформацію на підтвердження отримання непрямого фінансового лізингу , а саме про марку, модель та вартість предмета лізингу, тобто сторони узгодили всі умови договору ( а. с. 44).

Визначення пунктами 8.14, 12.1,12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11,12.12 договору лише відповідальності лізингоодержувача за порушення умов договору, що забезпечує захист інтересів виключно лізингодавця, не є достатньою підставою для визначення таких умов несправедливими, як вважав суд першої інстанції, оскільки наявність у договору таких умов не свідчить про порушення принципу добросовісності та завдання шкоди споживачеві .

Загальні умови відповідальності лізингодавця, умови та підстави розірвання договору за ініціативою споживача, обовязки лізингодавця, встановлені положеннями ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_8, прийшов до помилкового висновку про порушення сторонами, при укладені спірного договору, вимог вказаних законів, оскільки позивачем не доведено, що умови договору завдають йому шкоди, як позивачеві і, що визнання несправедливими окремих положень договору зумовлює зміну інших положень договору і тягне за собою недійсність договору в цілому.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захищаючи свої порушені права, позивач ОСОБА_8 у позовній заяві повинен навести доводи

, які б слугували підставою для визнання укладеного договору недійсним, довести, що правочин, укладений сторонами з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, а також надати суду належні, допустимі докази на підтвердження цих обставин.

Навпаки, із матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу від 11 вересня 2014 року між сторонами укладено із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог, позивач погодився з умовами договору, що підтверджується підписом на кожній сторінці спірного договору та відсутністю застережень та зауважень позивача протягом тривалого часу, оскільки він з позовом звернувся майже через пів року, що свідчить про його згоду зі всіма його умовами.

Перевіривши матеріали справи, та надані сторонами докази, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, які він вважав підставою для визнання правочину недійсним, а з підстав, зазначених позивачем в позові, колегією суддів не вбачається підстав для визнання договору недійсним. У своєму рішенні суд першої інстанції також не навів переконливих доказів, якими суд обґрунтував висновки щодо доведеності позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обовязок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може залишатись в силі, так як при його ухваленні судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є обовязковою підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення або зміни рішення, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ТОВ «Еталон» підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з вищевикладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягнути з позивача ОСОБА_8 на користь відповідача ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Еталон» судові витрати, а саме за сплату апелянтом судового збору при поданні апеляційної скарги в сумі 585 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Еталон» в особі директора ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_8 у задоволенні позову до ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Стягнути з позивача ОСОБА_8 на користь відповідача ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Еталон» судові витрати, а саме за сплату апелянтом судового збору при поданні апеляційної скарги в сумі 585 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :