Справа № 2-913/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» про захист прав споживача, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачки 26.06.2014 року звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 пеню у розмірі 45681,60 грн. та 10000,00 грн. моральної шкоди, посилаючись на те, що 31.07.2013 року між позивачкою та ПрАТ «Європейський страховий альянс» було укладено договір №36429 програма страхування «Автоексперт».

18.12.2013 року та 21.12.2013 року за участю застрахованого автомобіля марки «Volkswagen polo», д/н НОМЕР_1, сталися дві дорожньо-транспортні пригоди, після настання яких позивачка звернулася до відповідача із відповідними заявами про виплату страхового відшкодування. ПрАТ «Європейський страховий альянс» відкрив страхову справу № 2327/13/50/ТР25/00/0 від 19.12.2013 року та справу №2349/13/50/ТР25/00/0 та здійснив виплату страхового відшкодування.

Між тим, як представник позивача зазначав, порушення прав позивачки як споживача страхових послуг полягало в тім, що перші гроші в сумі 5000,00 грн. від відповідача надійшли до СТО тільки 08.04.2014 року, що значно перевищує наданий умовами договору строк для виплати грошей за страховим випадком. Також наступні платежі були здійснені 07.05.2014 року в сумі 3000,00 грн., 15.05.2014 року - 5000,00 грн., 20.05.2014 року - 2000,00 грн., 21.05.2014 року - 6571,00 грн., а остання грошова сума у розмірі 2599,16 грн. надійшла 22.05.2014 року, чим було порушено право позивачки на своєчасне отримання грошей за страховим випадком та заподіяно останній моральну шкоду.

04.11.2015 року в судовому засіданні представник позивачки надав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій доповнив позовні вимоги вимогами про стягнення з відповідача судових витрат, пов'язаних з наданням юридичних послуг у розмірі 25000,00 грн., та просив суд позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, у повному обсязі.

Представник відповідача ПрАТ «Європейський страховий альянс» проти позову заперечував, вважаючи вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, та зазначив, що сторони за договором керуються умовами цього Договору, ЗУ «Про страхування» та ЦК України, а тому вимоги позивачки про стягнення штрафних санкцій, пені за ЗУ «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими, а відшкодування моральної шкоди в даному випадку ані договором, ані законом не передбачено.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування).

Відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком.

Так, 31.07.2013 року між ОСОБА_3 та ПрАТ «Європейський страховий альянс» було укладено Договір страхування №36429, строк дії якого сторонами був визначений до 30.07.2014 року.

Згідно зі ст.8 ЗУ «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Встановлено, що 18.12.2013 року та 21.12.2013 року, тобто під час дії договору страхування, за участю застрахованого автомобіля марки «Volkswagen polo», д/н НОМЕР_1, відбулись дві страхові події, в результаті яких автомобіль позивачки отримав механічні пошкодження.

Позивачка на виконання умов договору страхування звернулася до ПрАТ «Європейський страховий альянс» із заявами про страхові події та виплату страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

За змістом ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми визначається договором страхування або чинним законодавством під час укладання договору страхування чи зміни договору страхування. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

З матеріалів справи вбачається, що за страховим випадком від 18.12.2013 року було відкрито страхову справу № 2327/13/50/ТР25/00/0 від 19.12.2013 року, а за страховим випадком від 21.12.2013 року - страхову справу № №2349/13/50/ТР25/00/0 від 23.12.2013 року.

Згідно з п. 4.4.3 договору страхування про настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування у передбачений п.8.7, п. 8.8 договору строк, тобто протягом 10 днів з моменту прийняття рішення про виплату.

Пунктом 4.4.3 договору також передбачена майнова відповідальність страховика за несвоєчасну сплату страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені за кожен день прострочення платежу у розмірі облікової ставки НБУ, але не більше 5% суми страхового відшкодування.

Між тим, позивачка просила стягнути з відповідача пеню за прострочення виконання зобов'язань на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів».

Щодо поширення ЗУ «Про захист прав споживачів» на відносини з добровільного страхування, то слід зазначити наступне.

У преамбулі ЗУ «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Закон України «Про страхування» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров'я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики. Згідно зі ст. 1 цього Закону страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. У ст. 4 цього Закону зазначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону, і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування).

Метою страхування при укладенні договору майнового страхування є погашення за рахунок страховика ризику майнової відповідальності перед іншими особами чи ризику виникнення інших збитків у результаті страхового випадку.

Аналіз наведених норм свідчить, що відносини, які виникають з майнового страхування, не підпадають під предмет регулювання ЗУ «Про захист прав споживачів» і положення цього Закону не застосовуються до відносин майнового страхування. Зазначений Закон може застосовуватися, коли позивач прямо вказує на порушення норм, гарантованих цим Законом, наприклад, права на інформацію при ненаданні для ознайомлення правил страхування тощо.

Аналогічна позиція міститься в роз'ясненнях Верховного Суду України, викладених в листі від 19.07.2011 року «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування», тому на спірні правовідносини, що випливають з договору добровільного страхування та відповідно врегульовані спеціальними законами, не поширюються положення Закону N 1023-XII «Про захист прав споживачів» з огляду на те, що предметом спору є не якість страхових послуг, а права та обов'язки сторін згідно з умовами договору страхування.

Таким чином, зазначений Закон установлює загальні підстави відповідальності за порушення прав споживачів та може застосовуватися, коли позивач прямо вказує на порушення норм, гарантованих цим Законом. Таких обставин за змістом позовної заяви позивачем не було викладено.

Отже, відносини, що виникають з договорів страхування, відносяться до договірних відносин, які регулюються, насамперед, нормами цивільного законодавства, а також умовами самого договору страхування.

Однак, оскільки позивачкою та її представником не викладено обставин як правових підстав з приводу нарахування пені за ЗУ «Про захист прав споживачів», а суд самостійно не може вийти за межі позовних вимог та їх обґрунтування і в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу позову, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в цій частині є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди з підстав, визначених позивачкою, то вона не ґрунтується ні на законі, ні на договорі,оскільки відносини, які мають місце, не передбачають відшкодування моральної шкоди.

Так, відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Також відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі на відшкодування збитків та моральної шкоди. При цьому суттєвим є те, що зазначена стаття передбачає відшкодування моральної шкоди, проте лише у випадку, коли це встановлено законом або договором.

Тому, якщо сторони при укладенні договору передбачили таку відповідальність за порушення зобов'язань, то вимога про стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню з урахуванням положень, встановлених ст. 23 ЦК України та роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 (з відповідними змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Якщо ж умовами договору не визначено моральну шкоду, як один із видів відповідальності, вона підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом. При цьому ст. 611 ЦК України не слід розуміти так, що вона відсилає до ст.ст. 16, 23 цього Кодексу, яка серед способів захисту права називає відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Такий висновок ґрунтується на тому, що спеціальна норма (п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України) не може відсилати до загальної норми (п. 9 ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Встановлено, що спір між сторонами регулюється Законом України «Про страхування».

Отже, ні нормами ЦК України, ні цим Законом, ні договором страхування не передбачено відшкодування моральної шкоди в даних правовідносинах.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що викладені позивачкою правові підстави відшкодування моральної шкоди через тривалий час невиплати страхового платежу відповідачем є необґрунтованими, а вимоги про її стягнення такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачці у стягненні з відповідача на її користь судових витрат.

Керуючись ЗУ «Про страхування», ст. 979, 980, 990 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 79, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» про захист прав споживача відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: