Номер провадження: 22-ц/785/4611/15
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів:Панасенкова В,О., Громіка Р.Д.

При секретарі: Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3-ОСОБА_4 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 січня 2013 року у справі за позовом Науково-виробничого підприємства «Нива» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012р. Науково-виробниче підприємство «Нива» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (далі-НВП «Нива» ТОВ) звернулося з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству втратою товарно-матеріальних цінностей.

Зазначало, що ОСОБА_5 з 08.02.2008р. по 22.11.2010р., а ОСОБА_3 з 23.11.2010р. по 21.05.2012р., - працювали на підприємстві позивача на посаді комерційного директора, з якими було укладено договори про повну матеріальну відповідальність.

05.01.2010р. ОСОБА_5, а 05.01.2012р.ОСОБА_3 були видані доручення, першому №7, а другому №14, відповідно до яких вони мали право самостійно дозволяти відпуск готової продукції зі складу позивача лише на суму, що не перевищувала 20 000 грн. по кожній партії товару. Якщо відповідна партія товару перевищувала 20 000 грн. вони були зобов'язані отримати письмовій дозвіл у директора НВП «Нива» ТОВ на відпуску такого товару.

ОСОБА_5 в період з 05.01.2010р. по 17.02.2010р., а ОСОБА_3 в період з 20.01.2012р. по 29.02.2012р., дозволяючи відпуск готової продукції зі складу НВП «Нива» ТОВ, кожний з них перевищив повноваження надані їм відповідними дорученнями та не отримавши письмові дозвіл директора підприємства, дозволили незаконний відпуск готової продукції.

Так, ОСОБА_5 дозволив відвантаження зі складу підприємства готової продукції на адресу ФОП ОСОБА_6 на загальну суму 477 606,78 грн., а ОСОБА_3 дозволив відвантаження зі складу підприємства готової продукції на адресу ТОВ «ЛВ Блог» на загальну суму 880 950,60 грн.

Проте, як ФОП ОСОБА_6 так і ТОВ «ЛВ Блог» за поставлену продукцію з НВП «Нива» ТОВ не розрахувалися, а ФОП ОСОБА_6 визнано банкрутом.

Продукція, що належить позивачу - втрачена, документів, що підтверджують факт поставки продукції покупцям - відсутні, у зв'язку з чим НВП «Нива» ТОВ позбавлено можливості звернутися за захистом своїх прав та інтересів з позовом до покупців про відшкодування завданих збитків.

Окрім того, 04.10.2011р. ОСОБА_3 було видано паливну старт-карту №276205261.

За період з 01.05.2012р. по 22.05.2012р. за допомогою вказаної картки було придбано дизельне паливо 180 л на суму 1 870,20 грн.

Звільняючись з підприємства ОСОБА_3 як матеріально відповідальна особа не відзвітував до бухгалтерії підприємства про використання 180 літрів дизельного палива, чим порушив вимоги Інструкції про порядок застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля та обліку транспортної роботи, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 17.02.1998р. №74 та ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Посилаючись на ці обставини позивач з підстав, передбачених ст. ст. 92, 1166 ЦК України, ст. ст. 130, 134 КЗпП України просив стягнути з відповідачів на його користь: з ОСОБА_3 - завдану пряму дійсну матеріальну шкоду, спричинену втратою майна у розмірі 880 950, 60 грн., матеріальну шкоду в розмірі 1 870,20 грн. та сплачений судовий збір, а з ОСОБА_5 - завдану пряму дійсну матеріальну шкоду, спричинену втратою майна у розмірі 477 606,78 грн. та сплачений судовий збір.

Заочним рішенням суду від 14.01.2013р. позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь НВП «Нива» ТОВ матеріальну шкоду в розмірі 880 950,60 грн., а з ОСОБА_5 на користь НВП «Нива» ТОВ матеріальну шкоду в розмірі 477 606,78 грн.

Стягнуто солидарно з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 3 220 грн.

Ухвалою суду від 06.04.2015р. заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову до ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач, указуючи на законність та обгрунтованість рішення суду, просить відмовити у відкритті апеляційного провадження у справі.

Позивач та відповідач ОСОБА_5 в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Директор НВП «Нива ТОВ Саламаха С.М. в день розгляду справи у апеляційному суді подав клопотання про відкладення справи у зв'язку з відрядженням його представника ОСОБА_8 до м. Києва.

ОСОБА_3 та його представник заперечували проти цього клопотання, мотивуючи це тим, що представник позивача з цих самих причин повторно не з'являється в судове засідання й таким чином затягує розгляд справи, а крім того, ОСОБА_8 не є представником позивача, оскільки строк дії довіреності №15 від 15.07.2015р. на його ім'я закінчився 30.08.2015р.

Колегія суддів вважає, що позивач без поважних причин не з'явився у судове засідання, оскільки він як юридична особа, має усі можливості направити до cуду свого представника для участі у розгляді справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги й заперечення проти неї, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Проте рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі допустили перевищення своїх повноважень, встановлених наданими їм вищевказаними дорученнями, а саме порушення встановленого порядку продажу (відпуску) продукції, чим заподіяли підприємству матеріальну шкоду у вигляді втрати товарно-матеріальних цінностей, тому за правилами ст. ст. 92, 1166 ЦК України вони мють нести матеріальну відповідальність.

Однак погодитися з таким висновком суду не можна.

Установлено, що відповідно до наказу №1074-К від 23.11.2010р. ОСОБА_3 з 23.11.2010р. було переведено на роботу комерційним директором НПП «Нива» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю та у той же день з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

05.01.2012р. ОСОБА_3 було видано доручення №14, відповідно до якого він мав право самостійно дозволяти відпуск готової продукції зі складу позивача лише на суму, що не перевищувала 20 000 грн. по кожній партії товару. Якщо відповідна партія товару перевищувала 20 000 грн. він був зобов'язаний отримати письмовій дозвіл у директора НВП «Нива» ТОВ на відпуску такого товару.

Виконуючи свої трудові обов'язки, ОСОБА_3, на виконання доручення та договору поставки №166 від 16.01.2012р., укладеного між позивачем та ТОВ «ЛВ Блок», в період з 20.01.2012р. по 29.02.2012р. дозволив відвантаження зі складу підприємства готової продукції на адресу ТОВ «ЛВ Блок» на загальну суму 880 950,60 грн.

Наказом №155-К від 21.05.2012р. ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Проте покупець ТОВ «ЛВ Блок» за поставлену йому продукцію з НВП «Нива» у вигляді ТОВ за вищевказаним договором поставки не розрахувався і рішенням господарського суду Одеської області від 07.02.2012р., що набрало законної сили, за позовом останнього стягнуто солідарно з ТОВ «ЛВ Блок» та ТОВ «Він Агро» на користь НВП «Нива» у вигляді ТОВ основну суму боргу у розмірі 880 950,60 грн., пені у розмірі 19 857,49 грн., штраф у розмірі 88 095,06 грн та 40% річних у розмірі 53 098,39 грн.

Однак зазначене рішення господарського суду не було виконано.

За загально теоретичними висновками науковців, матеріальна відповідальність суб'єктів трудового правовідношення за порушення своїх обов'язків у цьому правовідношенні в силу трудової специфіки вказаних обов'язків та їх внутрішнього характеру мають трудо-правове походження і тому регулюються саме нормами трудового законодавства, а не - цивільного.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про застосування у цьому правовідношенні норм ЦК України є помилковим.

Матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації регулюється главою ІХ КЗпП України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до п.1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або інших цілей.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані /з зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Пленум Верховного Суду України у п 8 Постанови №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1991 року № 14, розяснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП Украъни), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП Украъни може бути укладено такий договір, та чи був він укладений, (надалі - Постанова Пленуму ВСУ № 14).

Проте ці вимоги судом першої інстанції не виконані.

Так, покладання матеріальної відповідальності шляхом укладання договорів про повну матеріальну відповідальність з матеріально-відповідальними особами регулюються постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС «Про затвердження переліку посад і робіт, що заміщуються або виконуються робітниками, з яким підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих ним для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну матеріальну відповідальність №447/24 від 28.12.1977р. (далі-Постанова №447/24).

Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з працівником може укладатися лише за наступних одночасних умов:

1. Працівник займає (заміщає) посаду або виконує роботу, зазначену в переліку посад і робіт, що міститься у Додатку 1 до Постанови № 447/24 (надалі - Перелік, затверджений Постановою № 447/24).

Переліком, затвердженим Постановою № 447/24, передбачені, зокрема, такі посади: завідувачі касами, старші касири, касири і інші працівники, що виконують обов'язки касирів, завідувачі складами та їх заступники, завідувачі товарними секціями (відділами) магазинів, а за їх відсутності - завідувачі (директори) магазинів, завідувачі виробництвом, начальники цехів, агенти з постачання, експедитори з перевезення вантажів тощо. До робіт, зазначених у Переліку, затвердженому Постановою № 447/24, відносяться: роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їхньої підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства; роботи з прийому на збереження, опрацювання, відпуску матеріальних цінностей на складах; роботи з прийому й опрацювання для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних і грошових цінностей, їхньої доставки (супроводу), видачі.

Ця умова означає, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, посади яких або роботи, які вони виконують, не визначені в Переліку, затвердженому Постановою № 447/24, укладатися не можуть.

Враховуючи, що зазначений Перелік було затверджено ще у 1977 р., визначені в ньому посади, які існували більше 30 років тому, в деяких випадках не відповідають сучасним назвам посад у Національному класифікаторі України «Класифікатор професій ДК 003:2010», затвердженому та введеному в дію з 01.11.2010 Наказом Держспоживстандарту України № 327 від 28.07.2010 (надалі - Класифікатор професій).

Однак, як впливає з Листа Міністерства фінансів та Державного казначейства України № 07-04/218-919 від 01.02.2006р., при укладенні договорів про повну матеріальну відповідальність на цей час слід керуватись саме Переліком, затвердженим Постановою № 447/24, принаймні до прийняття нового Трудового кодексу України, в проекті якого передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність можуть укладатися з працівниками, які виконують певні, перелічені безпосередньо в самому Трудовому кодексі, види робіт. Тоді в договорі про повну індивідуальну матеріальну відповідальність можна буде визначати посаду працівника, керуючись лише Класифікатором професій.

2. Виконання обов'язків за посадою або виконання роботи цим працівником згідно з вищезазначеним Переліком повинно бути безпосередньо пов'язане зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих працівнику цінностей. Це означає, що сама по собі наявність посади або виду робіт у Переліку, затвердженому Постановою № 447/24, ще не дає підстав для укладання договору про повну матеріальну відповідальність. До цього потрібно, щоб виконання обов'язків згідно з посадою, а також роботи за фахом мали бути безпосередньо пов'язані зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва переданих працівникові цінностей.

Тобто перед укладанням договору про повну матеріальну відповідальність потрібно переконатися, чи перелічені зазначені обов'язки у посадовій інструкції працівника або інструкції про порядок виконання певної роботи. Якщо ж до трудових обов'язків працівників такі функції не входять, укладення договору про повну матеріальну відповідальність суперечитиме ст. 135-1 КЗпПУ. Крім того, безпосередньо й самі цінності повинні бути фактично передані працівнику на підставі належним чином оформлених документів.

3. Зміст договору про повну матеріальну відповідальність повинен строго відповідати Типовій формі про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, що міститься у Додатку 2 до Постанови № 447/24 (див. додаток на с. ). Ця вимога означає, що текст Типового договору можна тільки доповнити умовами, які сторони (працедавець та працівник) вважають необхідними. Але змінювати текст Типового договору не можна, оскільки він має характер нормативно-правового акту. Не припустимо також заключати договір про повну матеріальну відповідальність в довільній формі або брати із працівника письмове зобов'язання про прийняття ним на себе повної матеріальної відповідальності, або покладати повну матеріальну відповідальність на підставі лише наказу роботодавця.

Недотримання хоча б однієї із перелічених умов позбавляє договір про повну матеріальну відповідальність юридичної сили.

За відсутності цих умов або відсутності взагалі укладеного договору про повну матеріальну відповідальність на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди (згідно з п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 14).

Однак за зазначеними нормативно-правовими актами посада комерційного директора не входить до переліку посад і робіт, з якими можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність.

Як видно з матеріалів справи, а саме з його трудових обов'язків, робота ОСОБА_3 безпосередньо не пов'язана із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей.

ОСОБА_3 у апеляційній скарзі оспорює факт укладанням ним зазначеного договору про повну матеріальну відповідальність.

Як видно зі статуту НВП «Нива» ТОВ в редакції від 2012р. посада комерційного директора не входить до органу управління та контролю товариства, а згідно п. 8.10.2 статуту директор товариства розпоряджається коштами і майном товариства, укладає договори та контракти від його імені на суму не більше 15 000 грн., більше 15 000 грн. лише з погодженням загальних зборів товариства.

Крім того, матеріалами справи достовірно встановлено, що шкода позивачу завдана не унаслідок протиправної поведінки ОСОБА_3 при виконанні ним своїх трудових обов'язків, а в результаті невиконання ТОВ «ЛВ БЛОК» зобов'язання за договором поставки від 16.01.2012р., а саме не оплати проданого йому товару, що встановлено рішенням господарського суду Одеської області від 07.02.2012р. та виключає будь- яку матеріальну відповідальність ОСОБА_3 за вказану шкоду, оскільки його вини у цьому немає.

Матеріалами справи встановлено, що збитки позивачу були завдані з вини ТОВ «ЛВ БЛОК» та перебувають у причинному зв'язку саме з неналежним виконанням ним договірних зобов'язань, що встановлено рішенням господарського суду, а не внаслідок втрати матеріальних цінностей з вини ОСОБА_3, як про це помилково визнав суд першої інстанції.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За загальним правилом трудового законодавства працівник вважається невинуватим, поки його вину не доведе роботодавець, а не навпаки, як про це помилково вважали позивач та суд.

Вирішуючи справу, суд на зазначене не звернув уваги, неповно дослідив обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, неправильно застосував та порушив норми матеріального і процесуального права, а тому його рішення на підставі п. п.1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову з задоволенні позву в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 880 950,60 грн та судового збору у солідарному порядку в сумі 3 220 грн.

Рішення суду щодо ОСОБА_5 не оскаржено, тому воно у цій частині апеляційним судом не переглядається.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 - 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3-ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 січня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь НВП «Нива» ТОВ матеріальної шкоди в сумі 880 950,060 грн. та стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_3 судового збору на суму 3 220 грн. скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Науково-виробничого підприємства «Нива» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди на суму 880 950,060 грн. - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської області В.Ф.Парапан

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік