Провадження № 2/161/338/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ФілюкТ.М.

при секретарі Марчак Е.Є.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивачів ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за набувальною давністю.

Свій позов мотивують тим, що позивачам, відповідачу та ОСОБА_7 є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_3 належить 21/100 частини будинковолодіння, ОСОБА_1 належить 29/300 частини будинковолодіння, ОСОБА_5 - належить 29/300 частини будинковолодіння, ОСОБА_6 належить 29/300 частини будинковолодіння, ОСОБА_7 належить ? частина будинковолодіння.

Вказує, що даний житловий будинок складається з двох окремих ізольованих квартир, до першої квартири відносяться чотири не виділених в натурі частки ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а до другої квартири відноситься частка ОСОБА_7

Зазначають, що частиною будинковолодіння, яка належить відповідачу ОСОБА_3 вони заволоділи до набуття відповідачем права власності та продовжують ним користуватись добросовісно, відкрито, безперешкодно володіти протягом 10 років.

Також вказують, що відповідач не проживає в спірному будинку та ним не користується, не здійснює догляд за ним, позивачі самостійно утримують будинковолодіння.

Просять визнати за ними право власності за набувальною давністю на 21/100 частини житлового будинку з косподарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, по 21/300 частині кожному.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивачів в судовому засіданні позов підтримали з підстав викладених у ньому, просили його задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення, вказуючи, що відсутні правові підстави для набуття позивачами права власності на належну відповідачу частину будинковолодіння.

Заслухавши пояснення сторін по справ, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_8 23 січня 2004 року за реєстровим № 114 належить 21/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Як вбачається з копії реєстраційного посвідчення, виданого Волинським обласним бюро технічної інвентаризації 30 серпня 2001 року, ОСОБА_1 належить 29/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Відповідно до копій свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 28 серпня 2014 року державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори Бегеза О.П., ОСОБА_6 та ОСОБА_5 належить по 29/300 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 18, 21).

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Пунктом 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність добросовісність має враховуватися саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Добросовісне володіння має місце тоді, коли володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Звертаючись з позовом до суду, позивачі вказували, що частиною будинковолодіння, яка належить відповідачу ОСОБА_3 вони заволоділи добросовісно до набуття відповідачем права власності та продовжують ним користуватись добросовісно, відкрито, безперешкодно, володіють протягом 10 років.

Згідно ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Оскільки спірна частина будинковолодіння належить на праві власності відповідачу по справі, набуття права власності останнім ніким не оспорювалось та не визнавалось недійсним, останній на законних підставах володіє, користується та розпоряджається своїм майном, відсутні право підстави для визнання за позивачами права власності на належну відповідачу частину житлового будинку за набувальною давністю.

Також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні покликання позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що вони добросовісно заволоділи спірною частиною будинковолодіння і відкрито, безперервно володіти даним майном протягом десяти.

Крім того, судом встановлено, що тривалий час між позивачами та ОСОБА_3 тривають суперечки та непорозуміння щодо користування житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Також судом взято до уваги, що відповідач приймає участь в утриманні належної йому частини спірного будинку, а саме здійснює оплату своєї частини житлово-комунальних послуг.

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за набувальною давністю слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 344 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за набувальною давністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Філюк Т.М.