АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1104/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 623/4305/14-ц Бутенко В.М.
Категорія: інші Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Даниленка В.М., Малінської С.М.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 грудня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відновлення порушеного права, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 та за ним закріплена земельна ділянка площею 600 кв.м. Відповідач - ОСОБА_2 на праві власності належить суміжна з позивачкою земельна ділянка площею 1000 кв.м. та 773 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2.

Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2. мають спільну межу земельних ділянок, була встановлена під час передачі у власність земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 34,35).

ОСОБА_3 просила суд та дозволити їй оформити документи щодо відведення земельної ділянки в приватну власність загальною площею 600 кв.м по АДРЕСА_1, без узгодження межі від Г до А з суміжним землекористувачем ОСОБА_2 в акті погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_2, оскільки у добровільному порядку вони з відповідачкою не можуть вирішити вказане питання.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та звернулася на нього з письмовими запереченнями в яких зазначила, що позовна заява є не обґрунтованою та упередженою, у зв'язку з тим, що суміжна межа між земельними ділянками розташованими за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 була встановлена під час передачі у власність земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_2, нині покійної ОСОБА_4 Дану ділянку ОСОБА_2 успадкувала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом м. Ізюм. Харківської області. 3.12.2008 р. зареєстрованої в реєстрі за № 3 - 4183.

Після успадкування даної земельної ділянки, зовнішні межі та цільові призначення не змінювались. Вважають, що повторно перепогоджувати раніше встановлену межу згідно чинного законодавства у сфері регулювання земельних питань не потрібно. Чинним законодавством зокрема статтею 198 п. 26 Земельного кодексу України роз'яснено зміст кадастрових зйомок, але такого акту: «Акт визначення, встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», який пропонує підписати їй ОСОБА_3, не передбачено не за формою акту, не за змістом. У зв'язку з чим, відповідач просила суд відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовної заяви.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відновлення порушеного права - задоволено.

Дозволено ОСОБА_3 оформити «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в приватну власність громадянці ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, (розробник ТОВ «Земельно - кадастрове підприємство», без погодження в акті погодження меж земельної ділянки межа від Г до А представника власника або користувача суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2, ОСОБА_2.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулася на нього з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, апелянтка просить скасувати вказане рішення та постановити рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що позивачем були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 як попередній власник суміжної земельної ділянки надала згоду на оформлення позивачем права власності на земельну ділянку, якою вона користується. Оскільки на час погодження меж земельної ділянки 17.01.2014 року, власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 була ОСОБА_2, яка відмовляється їх погодити, тому на підставі вимог земельного законодавства було дозволено оформити проект землеустрою без погодження з ОСОБА_2

По справі достовірно встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 та за ним закріплена земельна ділянка площею 600 кв.м. Відповідач - ОСОБА_2 на праві власності належить суміжна з позивачкою земельна ділянка площею 1000 кв.м. та 773 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2,

Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 мають спільну межу земельних ділянок, була встановлена під час передачі у власність земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

При оформленні права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_4 26 квітня 2005 року, користувач суміжної земельної ділянки ОСОБА_3 надала згоду на оформлення документів, що посвідчують право власності ОСОБА_4

26 квітня 2005 року ОСОБА_4 було погоджено встановлення меж земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_3 в натурі.

ОСОБА_2 набула право власності на земельні ділянки, розташовані в АДРЕСА_2 площею 0.0773 га та площею 0.1000 га на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 грудня 2008 року.

Згідно з актом визначення, встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) від 18 вересня 2013 року та актом погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами за результатами кадастрової зйомки від 17.01.2014 року вказано, що площа земельної ділянки яка проектується для відведення у приватну власність ОСОБА_3 складає 0.0600 га. У вказаних документах відсутнє погодження меж від Г до А з ОСОБА_2

Судова колегія погоджується з таким висновком суду та знаходить його таким, що ґрунтується на повно і всебічно досліджених доказах, наданих сторонами, є таким що відповідає вимогам ст. ст. 106-108,184-186 ЗК України.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 ЗК України).

У відповідності до Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003р. № 858-IV із наступними змінами, проект землеустрою - сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити протягом 5-10 і більше років.

Статтями 4 і 5 цього Закону встановлено, що суб'єктами землеустрою є: органи державної влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування; юридичні та фізичні особи, які здійснюють землеустрій; землевласники та землекористувачі.

Об'єктами землеустрою є: територія України; території адміністративно-територіальних одиниць або їх частин; території землеволодінь та землекористувань чи окремі земельні ділянки.

Статтею 25 вищевказаного закону передбачено, що документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, схем, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації , у тому числі й проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про землеустрій» замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.

Статтею 103 ЗК України передбачено зміст добросусідства: власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені законодавством у статті 152 ЗК України.

Відповідно до вказаної правової норми власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі ст.126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, форми яких затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Так, нормою ст.125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелянт вказала, що не погодилась підписувати акт погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками з тих підстав, що позивач мала намір отримати у власність земельні ділянки 600 кв.м. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та 322 кв.м. для ведення особистого господарства, замість 600 кв.м. Вказані посилання судова колегія вважає безпідставними, оскільки із акту визначення, встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) від 18 вересня 2013 року та акту погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами за результатами кадастрової зйомки від 17.01.2014 року вбачається, що вирішується питання стосовно земельної ділянки 0.600 га, даних щодо приватизації земельної ділянки іншого розміру, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України передбачається, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у справі, виникає спір.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3

Що ж стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2, наведених на її обґрунтування, то ці доводи апелянта, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: