Справа № 125/2070/14-ц Провадження № 22-ц/772/457/2015Головуючий в суді першої інстанції Хитрук В. М.
Категорія 46 Доповідач Кучевський П. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого: Кучевського П.В.

Суддів: Берегового О.Ю., Панасюка О.С.

при секретарі: Пантелеймоновій А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог - Служба у справах дітей Барської районної державної адміністрації, про позбавлення права користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, -

в с т а н о в и л а :

07 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач та троє її малолітніх дітей не проживають у будинку ОСОБА_3 з 02 червня 2012 року, а відтак за ч. 2 статті 405 ЦК України втратили право користування будинком АДРЕСА_1.

15 вересня 2014 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення відповідача та трьох її малолітніх дітей до будинку ОСОБА_3, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 15 вересня 2014 року позовні заяви об'єднано у одне провадження.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено, позбавлено ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, права користуватися житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Барського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року, ОСОБА_7 звернулася до Апеляційного суду Вінницької області із апеляційною скаргою, в якій просить ухвалене у справі судове рішення в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове рішення по справі, якім відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення Барського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року сторонами не оскаржувалося.

Відповідно до ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 та її малолітні діти більше одного року не проживали у будинку позивача за первісним позовом, а відтак втратили право користування спірним житловим приміщенням.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.07.2004 року.

Відповідно до ст. 150 ЖК України та ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів сім`ї.

Згідно із записами домової книги у вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_3, її сини ОСОБА_9, ОСОБА_10, а також невістка ОСОБА_2 з малолітніми дітьми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4

ОСОБА_2 з 09 листопада 2001 року перебувала у зареєстрованому із ОСОБА_10 шлюбі. На підставі рішення Барського районного суду Вінницької області від 28.10.2013 року шлюб припинено, шляхом його розірвання.

Згідно з доводами позовної заяви 02.06.2012 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 покинула місце реєстрації разом з неповнолітніми дітьми, та добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 була виселена власником майна та її сином у 2012 році без судового рішення з порушенням прав малолітніх дітей.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

На даний час позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 разом із неповнолітніми дітьми проживає у орендованому будинку за адресою: АДРЕСА_2, та власного житла не має.

Висновки суду про те, що власник будинку ОСОБА_2 не виселяла, не виганяла, та не чинила перешкод для вселення ОСОБА_2 спростовуються показами свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, що підтверджується звукозаписом судового засідання 10.12.2014 року.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 156 Житлового кодексу члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Статтею 64 Житлового кодексу передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається матеріалів справи, сторони по справі тривалий час проживали однією сім'єю. За згодою власника будинку, до Домової книги було внесено записи про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та її малолітніх дітей (а.с. 10-17).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги доводи позивача ОСОБА_3, про те, що вона не надавала згоди на вселення до будинку ОСОБА_2 та її малолітніх дітей, оскільки, така згода на вселення новонароджених дітей до житла де проживають їх батьки Законом не передбачена.

Суд першої інстанції вирішуючи даний цивільно-правовий спір застосував ст. 405 ЦК України, та при цьому поза увагою суду залишилася Конвенція про права дитини, схвалена резолюцією 44-ї сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.11.1991 року, Конвенція про права інвалідів, ратифікована Верховною радою України 16.12.2009 року, Сімейний кодекс України, Закон України «Про охорону дитинства», Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Так, частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судом першої інстанції встановлено, та не заперечується сторонами, що малолітні діти позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 є інвалідами дитинства, зокрема, хворі на дитячий церебральний параліч та постійно знаходяться під наглядом лікарів.

Як передбачено, частиною 2 статті 7 Конвенції про права інвалідів, ратифіковано Верховною радою України 16.12.2009 року, в усіх діях стосовно дітей-інвалідів першочергова увага приділяється вищим інтересам дитини.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Висновок суду першої інстанції про те, що дія Закону України «Про охорону дитинства» поширюється лише на дітей-сиріт та не може застосовуватися до спірних правовідносин є помилковим, оскільки, у преамбулі цього Закону вказано, що ЗУ «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, при цьому, дія Закону поширюється на усіх дітей до досягнення повноліття.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до Закону.

Згідно із висновком районної комісії з питань захисту прав дитини Барської РДА від 12 вересня 2014 року визнання малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 такими що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 є недоцільним.

Крім цього, у вище вказаному висновку міститься застереження, що позбавлення малолітніх дітей права користування житловим приміщенням призведе до порушення права малолітніх дітей на отримання соціальної допомоги, що призначається лише за наявності реєстрації місця проживання дітей.

Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги висновок районної комісії з питань захисту прав дитини Барської РДА від 12 вересня 2014 року.

З врахуванням положень ч. 6 статті 19 Сімейного Кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При цьому, у судовому рішенні мають бути зазначені мотиви з яких суд не погоджується з таким висновком.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року, в частині відхилення висновку районної комісії з питань захисту прав дитини Барської РДА від 12 вересня 2014 року не мотивоване, що не відповідає положенням ст. 19 СК України та ст. 212 ЦПК України

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин ч. 1 статті 405 ЦК України та виселення ОСОБА_2 з малолітніми дітьми зі спірного житлового будинку є помилковим, оскільки, суд дійшов такого висновку без врахування положень Конвенції про права дитини, Конвенція про права інвалідів, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 19 Сімейного кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів, приймаючи до уваги висновок районної комісії з питань захисту прав дитини Барської РДА від 12 вересня 2014 року, а також правомірність вселення позивача та її малолітніх дітей до спірного будинку, у сукупності, взаємозв'язку та єдності з іншими доказами по справі, приходить до висновку, що позбавлення ОСОБА_2 та її малолітніх дітей права користуватися житловим будинком АДРЕСА_1 призведе до порушення прав малолітніх дітей.

Таким чином, судом першої інстанції при вирішенні даної справи було неправильно застосовано норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, не доведено обставини, які суд вважав встановленими, а відтак рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 В іншій частині рішення Барського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року слід залишити без змін.

Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати на користь ОСОБА_2, сплачені у якості судового збору згідно із квитанцією від 22.12.2014 на суму 121,80 грн.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасувати, ухвалити нове рішення в цій частині.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В іншій частині рішення Барського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, сплачені у якості судового збору згідно із квитанцією від 22.12.2014 на суму 121,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ П.В. Кучевський

Судді: /підпис/ О.Ю. Береговий

/підпис/ О.С. Панасюк

Згідно із оригіналом

Головуючий: П.В. Кучевський