Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді ЛАСТОВКИ Н.Д.

при секретарі Фузік Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва" до ОСОБА_2, третя особа Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення без надання житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва", звертаючись з позовом до суду, просить виселити ОСОБА_2 з кімнати №5 квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно розпорядження КМДА від 10.11.2003 року вказаний будинок був прийнятий до комунальної власності міста Києва та переданий на баланс Комунальному підприємству по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, розпорядженням від 17.08.2005 року визнаний жилим будинком з загальними квартирами, а розпорядженням від 17.06.2013 року будинок був переданий на баланс Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва", яке здійснює утримання та експлуатаційне обслуговування вказаного будинку. Відповідачка була зареєстрована на підставі розпорядження від 24.11.1994 року на право зайняття жилої площі в сімейному гуртожитку для тимчасового проживання, в подальшому Ватутінською районною в м. Києві держаною адміністрацією на підставі розпорядження від 23.02.1998 року був виданий ордер, зокрема на ОСОБА_2, яка, на думку позивача, самовільно зайняла спірну кімнату та користується нею без законних підстав.

Представник позивача Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва" - Мацієвська О.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позові, та просила їх задовольнити, додатково пояснила, що для захисту права господарського віддання застосовується положення закону встановлені для захисту права власності, крім того, позивач є балансоутримувачем спірного будинку та виступає стороною договору найму жилого приміщення, однак з відповідачкою договір найму житлового приміщення не укладався, отже відповідачка самовільно зайняла житлове приміщення та має бути виселеною з нього.

Відповідачка ОСОБА_2 та її уповноважений представник ОСОБА_5 в судовому засідання проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні, з підстав викладених у письмових запереченнях на позов, долучених до матеріалів справи, представник позивачки додатково пояснив, що позивач не є належним позивачем по справі, оскільки не є власником спірного будинку, а отже не має законних підстав для проведення виселення відповідачки. (а.с. 151-153)

Уповноважений представник Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Як убачається з матеріалів справи, 19.11.1996 року генеральним директором ПО "Хімволокно" видано розпорядження № 1422 на право зайняття житлового приміщення в сімейному гуртожитку, а саме квартири АДРЕСА_2 для тимчасового проживання ОСОБА_6 та яке находиться у відомстві ЖРЕО "Київхімволокно". (а.с. 6)

Судом встановлено, що на підставі Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.08.2005 року № 1531, прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до комунальної власності територіальних громад Деснянського та Дніпровського районів у місті Києві службове житло, зокрема будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 10)

На підставі Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.11.2003 року № 2079, зокрема будинок по АДРЕСА_1 визнано жилим будинком з загальними квартирами, а Дніпровській районній у місті Києві державній адміністрації надано розпорядження надати жилі приміщення в будинку мешканцям, які в них постійно проживають, зареєстровані та перебувають на черзі квартирного обліку і видати їм ордери у встановленому порядку. (а.с. 7)

Згідно розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.06.2013 року № 335 закріплено з 02.09.2013 року на праві господарського відання за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва" об'єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та елементи зовнішнього благоустрою, зокрема будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 11)

Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

А тому, розглядаючи питання щодо виселення, суд насамперед враховує всі законні підстави позивача щодо його права здійснювати виселення зі спірного житлового приміщення, адже законом передбачено виключний перелік обставин які надають право на розпорядження майном та початок виникнення такого права, в свою чергу, враховуючи позиції Європейського суду, закріплені норми Конституції України, відповідачці гарантоване право на житло, а позбавлення такого права потребує детального з'ясування при розгляді справи, а тому аналізуючи спірні правовідносини, судом встановлено наступне.

Власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом;

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Для експлуатації державного і громадського житлового фонду створюються житлово-експлуатаційні організації, діяльність яких здійснюється на основі господарського розрахунку. (ст. 24 ЖК України)

Житлово-експлуатаційні організації забезпечують схоронність житлового фонду і належне його використання, високий рівень обслуговування громадян, а також контролюють додержання громадянами правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території.

Жилий будинок може експлуатуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією. Якщо для експлуатації будинків відомчого або громадського житлового фонду не може бути створено житлово-експлуатаційну організацію, експлуатація будинків здійснюється безпосередньо відповідним підприємством, установою, організацією.

Отже, позивач - Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва" за нормами ЖК України є житлово-експлуатаційною організацією, яка по суті здійснює утримання будинків і прибудинкових територій, при цьому стороною позивача вказувалося, що вони також являються балансоутримувачами будинку, разом з тим, в при розгляді справи достовірно встановлено, що позивач не являється власником будинку АДРЕСА_1 в м. Києві, а отже є юридичною особою, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

В той же час, Верховним Судом України при розгляді справи № 6-14цс15 викладено таку позицію, а саме - "перебування багаторічних насаджень на балансі підприємства не може вважатися підтвердженням права власності на ці насадження, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна і не свідчить про знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації)".

Відповідно до ст. 133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 134 Господарського кодексу України право власності - основне речове право у сфері господарювання. Суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Тобто, Господарським кодексом України передбачено право на майно у вигляді - права власності, права господарського відання та права оперативного управління.

Згідно розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.06.2013 року № 335 - об'єкт житлового фонду територіальної громади міста Києва, а саме будинок АДРЕСА_1 в м. Києві, закріплено з 02.09.2013 року на праві господарського відання за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва".

Таку позицію також було викладено і стороною позивача при розгляді справи.

Відповідно до ст. 135 Господарського кодексу України власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності - на праві оперативного управління, визначати мету та предмет діяльності таких організацій, склад і компетенцію їх органів управління, порядок прийняття ними рішень, склад і порядок використання майна, визначати інші умови господарювання у затверджених власником (уповноваженим ним органом) установчих документах господарської організації, а також здійснювати безпосередньо або через уповноважені ним органи у межах, встановлених законом, інші управлінські повноваження щодо заснованої організації та припиняти її діяльність відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Відповідно до ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно довідки Форми 3 № 1213 від 17.09.2014 року виданий КП в кімнаті №5 (попередній № 105) квартири №1 будинку АДРЕСА_1 в м. Києві ніхто не зареєстрований, власником особового рахунку був ОСОБА_6, який знятий з реєстрації на підставі рішення суду від 05.04.2013 року. (а.с. 8)

Позивач звертаючись з позовом до суду просить виселити відповідачку без надання її іншого житлового приміщення посилаючись на норму ст. 116 ЖК УРСР, тобто відповідача, як особу, яка самоправно зайняла жиле приміщення та посилаючись на те, що право на зайняття спірної кімнати надано саме ОСОБА_6 на підставі розпорядження № 1422 від 19.11.1996 року на право зайняття житлової площі спірної кімнати, який втратив право користування кімнатою №5 в квартирі АДРЕСА_3 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05.04.2013 року.

Статтею 109 Житлового кодексу УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Згідно ст. 19 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

При цьому, позивачем не надано жодного доказу, що Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва" вправі проводити виселення жильців з будинку АДРЕСА_1 в м. Києві, оскільки позивачем не наведено мету та предмет діяльності своєї організацій, компетенцію їх органів управління, порядок прийняття ними рішень, склад і порядок використання майна, чи інші умови господарювання у затверджених власником (уповноваженим ним органом) установчих документах господарської організації, а також здійснення безпосередньо у межах, встановлених законом, інші управлінські повноваження щодо виселення з спірного будинку жильців, враховуючи, що судом встановлено, та підтверджено самим позивачем, що відповідачка проживає в кімнаті 5 квартири №1 будинку АДРЕСА_1 в м. Києві.

Також суду не надано підтвердження щодо договірних відносин власника будинку та його утримувача, згідно чого було б встановлено права та обов'язки позивача.

Судом встановлено, що за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05.042013 року задоволено позов Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва до ОСОБА_6, треті особи Дніпровський РВ ГУДМС України в м. Києві, Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за рішенням суду, ОСОБА_7 визнано таким, що втратив право користування кімнатою №5 в квартирі АДРЕСА_3.

Однак, суд враховує ту обставину, що ОСОБА_6 втратив право користування спірною кімнатою на підставі ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу УРСР, а саме не проживання в ній понад встановлені строки, а тому норми, на підставі яких проводилося виселення ОСОБА_6 не можуть застосовуватися до правовідносин, що склалися в розрізі даного спору.

Згідно зі ст. 65 Житлового кодексу УРСР особи, що вселились у жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування цим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем і членами його сім'ї, які з ним проживають, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Разом з тим, суд не вбачає підстав в розрізі даного спору, розглядати правомірність вселення відповідачки ОСОБА_2 до кімнати №5 квартири №1 будинку АДРЕСА_1 в м. Києві, оскільки для вирішення цих правовідносин є передова необхідність з'ясування питання щодо правомірності звернення позивача з позовом до суду, як органу, який має право проводити виселення.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, та, аналізуючи наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва" до ОСОБА_2, третя особа Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення без надання житлового приміщення є необґрунтованим, не доведеним позивачем та таким, що не підлягає задоволенню.

За нормами ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки в позові було відмовлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 133, 134, 135 Господарського кодексу України, ст.ст. 9, 65, 71, 72, 109Житлового кодексу УРСР, ст. 19 ЗУ " Про житлово-комунальні послуги", ст.ст. 1, 3, 4, 10,11, 15, 58, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва" до ОСОБА_2, третя особа Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення без надання житлового приміщення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я :