У х в а л а

іменем україни

14 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Євграфової Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Дельта-Лоцман», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, управління Пенсійного фонду України в Корабельному районі м. Миколаєва, про визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі, зобов'язання провести звільнення з інших підстав, стягнення заборгованості із заробітної плати за час вимушеного прогулу, перерахунок, нарахування та виплату пенсії й відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2014 року, ухвалу цього ж суду від 17 січня 2014 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 2 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим згодом позовом до державного підприємства «Дельта-Лоцман» (далі - ДП «Дельта-Лоцман») про визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі, зобов'язання провести звільнення з інших підстав, стягнення заборгованості із заробітної плати за час вимушеного прогулу, перерахунок, нарахування та виплату пенсії й відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що з 20 лютого 1998 року він працював на різних посадах у ДП «Дельта-Лоцман».

Наказом від 25 липня 2013 року його притягнуто до дисциплінарного стягнення у вигляді догани у зв'язку з прогулом без поважних причин, а наказом від 29 серпня 2013 року його було звільнено із займаної посади за

п. 4 ст. 40 КЗПП України.

Посилаючись на те, що при винесенні йому догани та звільненні його з роботи, відповідачем було допущено численні порушення норм трудового законодавства, що призвело до порушення його конституційного права на працю та завдало значних моральних страждань, ОСОБА_3 просив позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 січня

2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 2 липня 2014 року, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 про зобов'язання управління Пенсійного фонду України у Корабельному районі м. Миколаєва провести перерахунок, нарахування та виплату пенсії, як непрацюючому інваліду в розмірі пенсії по старості з грудня 2011 року закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦАК України.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 2 липня 2014 року, у задоволенні решти позовних вимог

ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2014 року, ухвалу цього ж суду від 17 січня 2014 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від

2 липня 2014 року скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Закриваючи провадження у справі в частині вимог про зобов'язання управління Пенсійного фонду України у Корабельному районі м. Миколаєва провести перерахунок, нарахування та виплату пенсії, суди виходили із того, що спір у вказаній частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі.

Такі висновки судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі в частині вимог ОСОБА_3 про зобов'язання управління Пенсійного фонду України у Корабельному районі м. Миколаєва провести перерахунок, нарахування та виплату пенсії як непрацюючому інваліду в розмірі пенсії по старості з грудня 2011 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України є правильними й обґрунтованими, оскільки такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства (ст. 15 ЦПК України та ст. 18 КАС України).

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що накладення на позивача дисциплінарного стягнення та його подальше звільнення були проведені із дотриманням вимог чинного трудового законодавства, права останнього при цьому порушені не були, а відтак - відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пп. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 та пп. 2 і 3 ст. 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ч. 1 ст. 43 КЗпП України).

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору (ч. 5 ст. 43 КЗпП України).

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) (ч. 7 ст. 43 КЗпП України).

Відповідно до ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Судами встановлено, що з 20 лютого 1998 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу до ДП «Дельта-Лоцман» на посаду головного спеціаліста, з

30 травня 2008 року - переведений на посаду начальника управління безпеки судноплавства.

Наказом № 575 від 22 серпня 2011 року з метою збільшення ефективності функціонування системи управління безпекою в підрозділах підприємства, з метою підвищення безпеки судноплавства та на виконання

п. 6.7 Статуту ДП «Дельта-Лоцман» визначено місце розташування управління безпеки судноплавства за адресою: м. Одеса, вул. Митна

площа, 1.

Відповідно до письмової заяви позивача від 21 жовтня 2011 року він погодився з розміщенням його робочого місця у м. Одесі.

На підставі вказаної заяви, наказом № 942-К від 24 жовтня 2011 року ОСОБА_3 переведено з 26 жовтня 2011 року на посаду начальника управління безпеки судноплавства без зміни найменування посади, зі збереженням посадового окладу та режиму роботи до м. Одеси, й з 27 жовтня 2011 року допущено до виконання обов'язків.

14 листопада 2011 року ДП «Дельта-Лоцман» направило в бюро пропусків за місцем роботи позивача документи, необхідні для видачі йому перепустки (а.с. 130).

Відповідачем не приймалось рішення про відсторонення ОСОБА_3 від роботи та не вчинялось дій щодо недопуску останнього до роботи.

Не зважаючи на викладене, ОСОБА_3, починаючи з 21 листопада 2011 року, на робочому місці у м. Одесі не з'являвся, перепусток не отримував, про причини відсутності на роботі ДП «Дельта-Лоцман» не повідомляв.

Вказані обставини встановлені рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2012 року та рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 березня 2013 року, ухвалених у справі за позовом ОСОБА_3 до ДП «Дельта-Лоцман» про визнання незаконним наказу та відсторонення від роботи, стягнення заборгованості із заробітної плати, витрат на відрядження, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (а.с. 81- 93).

Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України зазначені обставини є преюдиційними фактами, а тому суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що такі обставини не підлягають доказуванню при розгляді інших справ за участю тих самих сторін.

2 липня 2013 року позивача повідомлено про наступне звільнення з 1 жовтня 2013 року за скороченням чисельності штату підприємства.

Наказом № 727-к від 25 липня 2013 року ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за прогули без поважних причин, допущені 9 та 10 липня 2013 року.

31 липня 2013 року роботодавцем виявлено чергове порушення трудової дисципліни ОСОБА_3, що полягало у його прогулі без поважних причин, яке допущене ним цього ж дня.

Вчинення ОСОБА_3 прогулів без поважних причин 9, 10 та

31 липня 2013 року підтверджується матеріалами справи, зокрема табелем використання робочого часу за липень 2013 року, актами від 10 липня

2013 року та від 31 липня 2013 року щодо відсутності відповідача на роботі у м. Одесі, актами від 10 та від 31 липня 2013 року, складеними за місцем проживання ОСОБА_3, щодо відмови в наданні пояснень про відсутність на роботі.

15 серпня 2013 року рішенням профспілкового комітету ДП «Дельта-Лоцман» відмовлено адміністрації підприємства у наданні дозволу на розірвання трудового договору із ОСОБА_3

Вказане рішення вмотивовано тим, що прогул був вимушений, позивач був відсутній на роботі саме з вини адміністрації підприємства, якому не було видано відповідної перепустки, без якої він був позбавлений можливості потрапити на робоче місце. При цьому адміністрації підприємства було запропоновано відновити конституційне право

ОСОБА_3 на працю та здійснити йому виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Суди як першої так і апеляційної інстанції вважали таке рішення необґрунтованим, оскільки з наданих сторонами доказів не вбачається та профспілковим органом не встановлено, що до серпня 2013 року, тобто до вчинення проступку, ОСОБА_3 звертався до бюро перепусток порту за отриманням перепустки, йому в цьому було відмовлено та неотримання перепустки перешкоджало позивачеві знаходитись на роботі.

Наказом № 743-к від 29 серпня 2013 року позивача звільнено з роботи з 30 серпня 2013 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, допущений 31 липня 2013 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обґрунтовуючи рішення, суди, крім іншого, зазначали про те, що на порушення вимог вказаної статті позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність причин його відсутності на роботі, а також те, що ДП «Дельта-Лоцман» вчинялись дії щодо фактичного недопуску ОСОБА_3 на робоче місце у м. Одесі, а позивачем вчинялись дії, спрямовані на отримання перепустки.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, оскільки такі висновки судів є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення відповідають вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 січня

2014 року, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 січня

2014 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 2 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

В.І. Мартинюк