Номер провадження: 22-ц/785/648/15
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Комаровська Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого - Комаровської Н.В.,

Суддів -Гончаренко В.М., Калараша А.А.,

З участю секретаря - Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуном , за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуном за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_5 ,поданої через представника ОСОБА_6,на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14.11.2014р.,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2012р. ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуном.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те,що відповідач ОСОБА_3 був чоловіком його доньки ОСОБА_7 з 06.10.2006р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась дочка - ОСОБА_8.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати дитини померла.

Батько дитини не приймає участь у вихованні та утриманні своєї малолітньої доньки, внаслідок зловживання алкогольними напоями та наркотичними речовинами та згідно інформації УІАЗ ГУМВС України в Одеській області перебуває на обліку як людина, що схильна до вживання наркотиків.

Враховуючи позитивний висновок органу опіки та піклування,позивач ОСОБА_2 просив позбавити ОСОБА_3є батьківських прав та призначити його опікуном його онучки- ОСОБА_8.

В грудні 2013р. ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав,який доповнила вимогами про призначення її опікуном.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те,що що з 2012 р. дитина проживає в її сім'ї, знаходиться на її забезпеченні, отримує виховання, турботу та любов за згодою на це батька дитини. Батько також надав згоду на усиновлення ними дитини, про що свідчить нотаріально посвідчена заява.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 09.04.2014 р. справи об*єднані в одне провадження.

Третя особа ОСОБА_5 позов ОСОБА_2 підтримала,пояснивши,що вона є бабусею ОСОБА_8,вважає,що батько дитини повинен бути позбавлений батьківських прав,а дідусь ОСОБА_2 разом із нею,як кровні родичі дитини,які виховували онучку з малолітства, забезпечать дитині турботу та любов, створять комфортні та належні умови для її проживання та виховання. Заперечувала проти позову ОСОБА_4,зазначають,що вона є сторонньою для дитини людиною,яка виконувала обов*язки няні за трудовим договором із ОСОБА_9

Третя особа ОСОБА_9 погодився з позовом ОСОБА_4,вказуючи,що проживав разом із ОСОБА_4,з якою займається вихованням ОСОБА_8, ОСОБА_4 має намір удочерити племінницю.

Представники Приморської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування та Служби у справах дітей Одеської міської ради вважають можливим позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої ОСОБА_8 та з урахуванням висновків просили суд розглянути питання встановлення подвійної опіки.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14.11.2014р. позов ОСОБА_4 задоволений,в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_5 просять про скасування рішення,мотивуючи тим,що суд порушив норми матеріального та процесуального права,що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,доводи апеляційної скарги та заперечення на неї,розглянувши матеріали справи,перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та заявлених вимог,колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Позбавляючи ОСОБА_3 батьківських прав та призначаючи опікуном ОСОБА_4,суд вважав встановленим ухилення ОСОБА_3 від батьківських обов*язків та доводеним ті обставини,які,на думку суду,свідчать про відповідність інтересам дитини призначення опікуном саме ОСОБА_4

З таким висновком погодитись неможна,оскільки суд дійшов до нього всупереч нормам матеріального права та доказам,наданим сторонами.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року ( далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 164 СК Українипідставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"ро*яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов*язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, обєктивного зясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов*язками.

При розгляді справи судом встановлено,що відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували в шлюбі з 2006 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в подружжя народилась дочка ОСОБА_8.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати дитини померла.

Після смерті матері дитина проживала з батьком ОСОБА_3, який займався її вихованням разом із дідусем та бабусею - ОСОБА_2 та ОСОБА_5

В зв*язку із характером роботи ( моряк закордонного плавання - т.1.а.с.135-138),пов*язаним із тривалою відсутністю,ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 та ОСОБА_9 так званий "трудовий договір" від 14.08.2012р.,за умовами якого він "наймав вказаних осіб як няню" для своєї неповнолітньої дочки - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. ( т.1.а.с.41).

Мета договору - догляд за дитиною ( п.2.2. договору).

За умовами вказаної договору місце знаходження дитини визначено за месцем проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_9 з виконанням всіх функцій,притаманних особам,які доглядають за дитиною,а ОСОБА_3 прийняв

на себе обов*язок сплачувати заробітну плату,надавати матеріальне забезпечення дитині та виконувати інші обов*язки,визначені договором.

Строк договору - 1 рік, з пролонгацією ще на рік,тобто до 14.03.2014р.

Поясненнями ОСОБА_4 та представника ОСОБА_3 підтверджено,що ОСОБА_4 належним чином виконувала свої забов*язання няні,в зв*язку з чим сторони не вимагали розірвання договору,пролонгували його не невизначений строк.

З пояснень самої ОСОБА_4 ,наданих судові колегії,вбачається,що батько дитини піклувався про її фізичний та духовний розвиток,часто навідував дитину,дарував дарунки,виконував свої забов*язання за " трудовим договором".

Наявність укладеного ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_9 договору про виконання останніми функцій няні,який викликаний життєвими обставинами та характером роботи ОСОБА_3 свідчить про те,що батько дитини виконував і виконує батьківські функції у відношенні дитини,і усвідомлюючи,що дитина залишилась без матері,а він цілодобово не має можливості виховувати дочку,ОСОБА_3 у встановлений законом спосіб запросив ОСОБА_4 та ОСОБА_9 доглядати за дитиною.

Згідно із ч. 4 ст. 19 СК участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов'язковою.

Відповідно до положень ст. 19 СК орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Приморською райадміністрацією Одеської міськради як органом опіки та піклування наданий висновок від 10.06.2013р. про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав та призначення опікуном неповнолітньої ОСОБА_8 ОСОБА_2 - дідуся дитини ( т.2,а.с.65).

Приморською райадміністрацією Одеської міськради як органом опіки та піклування наданий висновок від 16.10.2014р. про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав та призначення опікуном неповнолітньої ОСОБА_8 ОСОБА_4 ( т.5,а.с.4).

В засіданні судової колегії представник органу опіки та піклування Приморської райадміністрації Одеської міськради підтримав висновок щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та призначення опікуном неповнолітньої ОСОБА_8 ОСОБА_2 - дідуся дитини .

Аналізуючи вищезазначені висновки та думку представника органу опіки та піклування,судова колегія зазначає, з тексту вказаних висновків вбачається,що органу опіки та піклування не був відомий факт укладення ОСОБА_3 договору на догляд за дитиною з ОСОБА_4 та ОСОБА_9 від 14.08.2012р., тому він не знайшов свого відображення у висновках від10.06.2013р. та 16.10.2014р..

Матеріалами справи не підтверджений задовільний майновий стан та постійний дохід ОСОБА_4,яка визнала в засіданні судової колегії про те,що працювала підприємцем,однак в теперішній час не займається такою діяльністю.

Крім того,вищевказані висновки не містять викладення встановлених органом опіки та піклування підстав,передбачених статтею 164 СК України,для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Посилання ОСОБА_4на те,що ОСОБА_3 21.10.2013р. дав згоду на удочеріння ОСОБА_8,не можуть вважатись доказом ухилення ОСОБА_3 від батьківських обов*язків,оскільки обставини такої згоди судом не досліджувались в рамках цієї справи. і сам по собі факт надання згоди на удочеріння не є підставою для позбавлення батьківських прав за вимогами,передбаченими статтею 164 СК України.

При таких обставинах висновок суду першої інстанції про те,що ОСОБА_3 ухилявся від виконання батьківських обов*язків,не відповідає ст.164 СК України та доказам,наданим сторонами.

Крім того,при розгляді справи суд не врахував вимоги статті 165 СК України,якою визначено перелік осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Такими особами є один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років.

ОСОБА_4,яка виконувала обов*язки няні у відношенні неповнолітньої ОСОБА_8, ще до спливу пролонгованого строку договору від 14.08.2012р.,а саме в грудні 2013року, звернулась з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав та призначення її опікуном дитини ОСОБА_8.

Враховуючи умови договору про догляд за дитиною від 14.08.2012 р.,яким ОСОБА_3 , як вказано в договорі "найняв" ОСОБА_4 доглядати за дитиною із дозволом знаходження дитини за месцем проживання ОСОБА_4, судова колегія вважає,що ОСОБА_4 не є особою,в сім*ї якої проживає неповнолітня дитина в сенсі ст.165 СК України, тому вона не має права порушувати питання про позбавлення батьківських прав особи, з якою перебуває у договірних відносинах по догляду за дитиною,тобто є неналежним позивачем за цими вимогами.

Враховуючи вищевикладене,судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3,а отже,призначення опікуна неповнолітній ОСОБА_8,тому в позовах ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повинно бути відмовлено.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення чи неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи,що суд неправильно застосував норми матеріального права,які регулюють виникші по справі правовідносини, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи,рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 та позову ОСОБА_4 на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1.п.1,308 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_5 ,поданої через представника ОСОБА_6, задовільнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14.11.2014р. скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуном

відмовити.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуном відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Н.В.Комаровська

Судді: В.М.Гончаренко

А.А.Калараш