АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/362/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 640/8844/14-ц Діденко С.А.
Категорія: житлові Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Малінської С.М.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.1997 року та свідоцтва про право на спадщину, виданого 8-ю Харківською державною нотаріальною конторою 13.11.1997 року, вона є власницею двокімнатної квартири АДРЕСА_1, в якій разом із нею зареєстровані: її онука - третя особа по справі ОСОБА_4 та її неповнолітні діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивачка проживає у вказаній квартирі з 1997 року, тобто з моменту набуття її у власність.

У 2007 році ОСОБА_4 - онука позивачки разом зі своїми дітьми та чоловіком - відповідачем по справі ОСОБА_7 вселились у належну їй квартиру, пояснивши це необхідністю вирішення їх житлового питання, яке може зайняти декілька місяців. Проти вселення онуки разом з дітьми у її квартиру позивачка не заперечувала, проте згоди на вселення відповідача ОСОБА_7 вона не надавала, тобто останній вселився в належну їй квартиру без її дозволу.

Вказана квартира складається з двох кімнат житловою площею 17,3 кв.м. та 9,8 кв.м.

На даний час відповідач ОСОБА_7 його дружина ОСОБА_4 - онука позивачки та двоє їх дітей займають кімнату площею 17,3 кв.м., яку вони зайняли самоуправно, без дозволу та згоди позивачки, яка вимушена мешкати в іншій кімнаті, площею 9,8 кв.м.

З моменту вселення між позивачкою та відповідачем ОСОБА_7 постійно виникають сварки та скандали з приводу користування належною їй квартирою, у зв'язку з чим вона - людина похилого віку, пенсіонерка вимушена терпіти щоденні образи з боку відповідача та висловлювання нецензурною лайкою на свою адресу. З цього приводу вона неодноразово зверталась до районного відділення міліції, працівниками якого зроблено висновки, що сварки виникають на побутовому підґрунті, підстав для порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_7 не має, та рекомендовано позивачці звернутися за захистом своїх прав до суду.

Крім того, кімната, яку відповідач займає разом із сім'єю, на теперішній час знаходиться в занедбаному стані, здійснювати у ній ремонт та полагодити зіпсовані меблі останній відмовляється, за весь час проживання в квартирі ним жодного разу не було сплачено комунальних платежів та платежів за користування житлом, у зв'язку з чим весь тягар по утриманню житла лежить на позивачці.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що її неодноразові звернення до відповідача добровільно звільнити належну їй квартиру залишаються без реагування та поза його увагою, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 321, 391 ЦК України та ст. 116 ЖК України з метою захисту її права власності на житло усунути перешкоди з боку відповідача ОСОБА_7 у користуванні нею своєю квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення останнього з цього житлового приміщення.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник підтримали заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_7 заявлених до нього вимог не визнав, посилаючись на те, що в 2006 році він разом з дружиною та їхніми дітьми вселились в квартиру позивачки за її згодою. Будь-яких перешкод у користуванні позивачкою належною їй квартирою він не чинить. Квартира, дійсно занедбана, проте позивачка не дає їм з дружиною проводити ремонт у житлі, посилаючись на те, що вона є його власницею.

Третя особа по справі - ОСОБА_4 проти задоволення заявленого ОСОБА_2 позову заперечувала, підтвердивши, що в 2006 році разом із своїм чоловіком та їхніми дітьми вони поселились в квартиру її бабусі за згодою останньої без будь-яких заперечень. Проте в подальшому стосунки її родини з бабусею погіршилися, в зв'язку з чим остання почала вимагати, щоб вони з відповідачем покинули належне їй житло.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за їх недоведеністю.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що відмовляючи у задоволенні її позовних вимог суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_7 та третя особа ОСОБА_4 вселились до спірного житла за згодою позивачки, проте, дозволу на вселення саме ОСОБА_7 вона не надавала, а відтак останній самоправно зайняв належне їй житло, договору щодо користування спірною квартирою між нею та відповідачем або третьою особою не укладалось.

З моменту вселення між нею та відповідачем ОСОБА_7 постійно виникають сварки та скандали щодо користування належною їй квартирою, в зв'язку з чим вона хвора людина похилого віку вимушена терпіти щоденні образи з боку відповідача та нецензурну лайку в свою адресу. З цього приводу вона неодноразово зверталась до районного відділення міліції щодо неправомірних дій відповідача та за її зверненням проводилися відповідні перевірки з наданням певних висновків.

Однак, суд першої інстанції на вказані обставини, належної уваги не звернув, у зв'язку з чим не застосувавши до спірних правовідносин ст.ст. 157, 116 ЖК України, безпідставно відмовив у задоволенні заявлених нею позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в оскаржуваній його частині у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Право громадян на житло передбачено ст. 1 Житлового кодексу УРСР (далі: ЖК України).

Коментована стаття відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України закріпляє право громадян на житло, як найважливіше соціально-економічне право.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ч. 1 ст. 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені законодавцем у ст. 383 ЦК України.

Відповідно до частини першої вказаної правової норми власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї так інших осіб.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту.

Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до ст. 157 ЖК України, на яку посилалась позивачка ОСОБА_2 в обґрунтування своїх позовних вимог, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК України, на яку також посилалась позивачка ОСОБА_2, обґрунтовуючи свої вимоги, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення.

Як встановлено по справі, позивачка ОСОБА_2 є власницею двокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1.

По справі також встановлено, й ця обставина сторонами спору не заперечується, що в 2007 році в зазначену квартиру вселились і з того часу постійно проживають ОСОБА_4 (онука позивачки), її неповнолітні діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (правнуки позивачки), які ще до цього були зареєстровані в указаній квартирі, а також чоловік онуки ОСОБА_4 - відповідач ОСОБА_3

При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_3 самоправно вселився в належну їй квартиру без її дозволу та згоди, позивачка ОСОБА_2 до суду не представила, а її доводи про протилежне спростовуються в тому числі й тим фактом, що протягом тривалого часу, а саме: більш ніж п'яти років вона ніяких претензій до останнього щодо проживання в належному їй житлі та користування ним не пред'являла.

Крім того, по справі встановлено, що 26 березня 2013 року, а також 10 квітня 2014 року позивачка ОСОБА_2, дійсно зверталася до Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з заявами про те, що між нею та її зятем - відповідачем ОСОБА_3 18 березня 2013 року та 10 квітня 2014 року мали місце конфлікти, в ході яких останній висловлювався по відношенню до неї нецензурною лайкою в грубій формі та погрожував фізичною розправою.

Проте, як вбачається з висновків дільничного інспектора МВМ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області по результатам проведеної перевірки зазначених обставин, факти, викладені в заявах позивачки ОСОБА_2 щодо неправомірної поведінки до неї з боку відповідача ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження, між сторонами мали місце сварки на побутовому підґрунті, при цьому ініціатора цих сварок не встановлено.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, а також те, що позивачкою ОСОБА_2 не представлено реальних та об'єктивних доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, для виселення відповідача ОСОБА_3 з належної їй квартири АДРЕСА_1, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачкою вимог за їх недоведеністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2, наведених на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та суб'єктивної його переоцінки, то ці доводи апелянта у даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: