АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 644/8535/14-ц Головуючий 1 інст. - Маслов М.І.
Провадження № 22ц/790/1225/15 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: інші справи
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ХТЗ ім. С. Орджонікідзе» про зобов'язання вчинити певні дії, -

встановила:

26 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Харківський тракторний завод ім. С. Орджонікідзе» про зобов'язання вчинити певні дії.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що позивач має професійне захворювання, є інвалідом 2-ї групи, перебуває на обліку та отримує пенсію за інвалідністю внаслідок Чорнобилської катастрофи в Управлінні пенсійного фонду України в Орджонікізевському районі м. Харкова. В довідці № 233 від 02.12.2008 року, виданою ПАТ «ХТЗ ім. С. Орджонікідзе», розрахунок проведений в одинарному розмірі. Висновком судово-економічної експертизи № 3217, було встановлено, що довідка № 233 від 02.12.2008 року - розрахована невірно. Просив суд врахувати Постанову Кабінету Міністрів України від 23.1.2011 року № 1210, положення Конституції України. На підставі зазначеного позивач просив суд зобов'язати відповідача видати йому довідку за формою Ф-3 про доходи за період роботи з 09 серпня 1988 року по 27 жовтня 1988 року по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС; визнати недійсною довідку про доходи № 233 від 02.12.2008 року.

Представник відповідача 27.10.2014 року надав через канцелярію суду письмові заперечення (а.с. 29-32), в яких проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На обґрунтування зазначеного, вказував, що позивач вже звергався до суду з аналогічними вимогами до відповідача, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.08.2014 року по справі №644/7329/14-ц, яке набрало законної сили, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Харківський тракторний завод ім. С. Орджонікідзе» про зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено в повному обсязі. Даним судовим рішенням було встановлено факт правомірності розрахунку у довідці про доходи № 233 від 02.12.2008 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Харківький тракторний завод ім. С. Орджонікідзе» про зобов'язання вчинити певні дії відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову, посилаючись на те, що суд безпідставно не узяв до уваги висновок експертів про те, що довідка про заробітну плату не відповідає діючому законодавству.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст.ст. 57, 58, 64, 66, 179, 212, ч. 1 ст. 213, п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», передбачено, що структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 зазначеного закону та ч. 2 ст. 97 Кодексу законів про працю України, форми і системи оплати праці, норми праці,розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Вирішуючи позов про нарахування та виплату премії, передбаченої умовами колективного договору, судам слід також враховувати положення колективного договору, щодо порядку преміювання та критерії визначення для цього підстав.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 2, п. 4, п. 6, п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з ч.2 ст.124 Конституції України, суди вирішують будь-які індивідуальні трудові спори щодо оплати праці в порядку, передбаченому гл. XV Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), за вибором працівника безпосередньо або після попереднього розгляду в комісії по трудових спорах (далі - КТС).

При розгляді справ про оплату праці осіб, які працюють за трудовим договором, судам слід відмежовувати сферу державного регулювання оплати праці від сфери її договірного регулювання. Державне регулювання оплати праці полягає, зокрема, у встановленні розміру мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, а також умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету (статті 8, 12 Закону "Про оплату праці" (108/95-ВР). (Далі - Закон). За цими межами здійснюється договірне регулювання оплати праці на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону "Про колективні договори і угоди" (3356-12). Згідно зі ст.21 КЗпП, ст.20 Закону оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.

Судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Оскільки відповідно до ст.97 КЗпП, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Слід також враховувати, що умови та розмір оплати праці працівників установ і організацій, які фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг визначене ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Згідно зі ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 р.р., у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством.

Обчислення і призначення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи із заробітку за межами зони відчуження призначається на загальних підставах відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільних прав залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Суд має визначити факти, які необхідно встановити для вирішення спору, та з'ясувати, які докази подані чи подаються кожною стороною для обґрунтування своїх доводів чи заперечень, а також з яких правовідносин виник спір, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК України, має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

Позивач перебуває на обліку та отримує пенсію за інвалідністю внаслідок Чорнобилської катастрофи в Управлінні пенсійного фонду України в Орджонікізевському районі м. Харкова.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.08.2014 року по справі № 644/7329/14-ц, яке набрало законної сили, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства № Харківський тракторний завод ім. С. Орджонікідзе» про зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено в повному обсязі (а.с. 31).

Вказаним встановлено факт правомірності розрахунку у довідці про доходи № 233 від 02.12.2008 року.

Відповідно до довідки № 233 від 02 грудня 2008 року, виданої ВАТ «Харківський тракторний завод», за час участі позивача у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС йому було проведено нарахування заробітної плати у відповідності до законодавства про оплату праці, діючого на час участі позивача у цих роботах, а саме: до положень абз. 2 п.п. «б» п. 1 Постанови ЦК КГІРС, Ради Міністрів СРСР та ВЦРГІС «Про умови оплати праці та пільгах для робітників, зайнятих на експлуатації Чорнобильської АЕС і ліквідації наслідків аварії в зоні відселення» № 1497-378 від 29 грудня 1987 року, згідно якого військовозобов'язаним, призваним на збори і безпосередньо зайнятим, на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і в зоні відселення, понад збереженої середньої заробітної плати за основним, місцем роботи виплачується тарифна ставка (посадовий оклад) в одинарному розмірі.

Суд не прийняв до уваги висновок судово-економічної експертизи № 3217 від 15 квітня 2014 року про необхідність застосування при проведенні розрахунку заробітної плати позивача за час його участі в роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС положень ст. 36 Закону України «Про статус та соціальних захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХП від 28 лютого 1991 року (в редакції Закону від 28 лютого 1991 року) і необхідність збільшення тарифної ставки позивача у 1,35 рази, оскільки цього нормативно-правового акту на час участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС не існувало, його було прийнято пізніше, на теперішній час вже не існує, і, відповідно до положень ст. 58 Конституції України, його положення не можуть бути розповсюджені на правовідносини, які мали місце до його прийняття.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач з позовом про стягнення зарплати або з адміністративним позовом про призначення або перерахунок пенсії не звертався, а звернувся до суду з позовом в якому просив зобов'язати видати довідку з зазначеними ним змінами на підставі висновків експертизи.

Оскільки юридичним актом, який може бути оспорений в судовому порядку є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу (посадової особи), виданий в межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин, має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин, поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб'єктів, а відповідно до ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ст. 64 ЦПК України довідка є одним з видів доказів в цивільній справі який суд згідно зі ст. 212 ЦПК України оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні та не є актом державного чи іншого органу, який може бути оспорено окремо. За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що зазначений позов про визнання неправомірними дій та зобов'язання видати довідку, задоволенню не підлягає.

Судова колегія вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: -