Справа № 461/5574/15 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/5536/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О.&nbsp; В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області

в складі: головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення витрат за надані послуги та відшкодування витрат за використане пальне при виконанні службових обов»язків,-

в с т а н о в и л а :

15 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», в якому просив стягнути з відповідача оплату за надані позивачем послуги регіонального директора, згідно відомості від 15 липня 2014 року в сумі 13293 грн., та 4400 грн. на відшкодування витрат за використане пальне при виконанні службових обов'язків регіонального директора, а також стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати та витрати, пов'язані з наданням йому правової допомоги. В обгрунтування позову зазначав, що 03 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання послуг регіонального директора на строк до 30 квітня 2014 року. Відповідно до договору позивач зобов'язувався надавати послуги відповідачу по стягненню заборгованості за кредитними договорами з позивальників, боржників, в т.ч. і шляхом виїзду до них, а також представляти інтереси відповідача перед підприємствами, установами, організаціями в судових та правоохоронних органах, а відповідач зобов'язувався оплачувати надані позивачем послуги у розмірі 3500 грн. за місяць. 05 травня 2014 року цей договір між ними був пролонгований. В підтвердження пролонгації даного договору свідчить, видана йому 05 травня 2014 року за № 101/51609 довіреність, яка підтверджує його повноваження регіонального директора до 31 грудня 2014 року. 14 липня 2014 року даний договір між ними був безмотивно, без попередження, по вольовому рішенню припинений з ініціативи відповідача та представник відповідача заявив , що йому буде нарахована і виплачена оплата за виконану роботу за червень місяць 2014 року. Оскільки, згідно відомості від 15 липня 2014 року, йому відповідачем була нарахована, але не виплачена оплата за надані послуги, позивач електронною поштою відправив 01 жовтня 2014 року відповідачу заяву про виплату йому розрахунку за надані послуги, але по даний час він ні відповіді на заяву, ні розрахунку не отримав.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду від 04 червня 2015 року, позивач ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача на його користь судові витрати, покликаючись на те, що він дійсно отримував винагороду згідно актів прийому наданих послуг: від 16 червня 2014 року на суму 6849 грн; від 27 червня 2014 року на суму 3500 грн; від 27 червня 2014 року на суму 1620 грн; 16 липня 2014 року на суму 895 грн; 31 липня 2014 року на суму 1673 грн., однак в позовній заяві він просив суд стягнути з відповідача невиплачену йому винагороду за надані послуги в сумі 13 293 грн. за червень місяць 2014 року, згідно відомості від 15 липня 2014 року. Відповідач повинен був скласти акт прийому наданих послуг і по розрахунковому листу виплатити йому винагороду в сумі 13293 грн., однак ним цього зроблено не було, і не представлено суду акту прийому наданих послуг за червень місяць 2014 року на суму 13293 грн. та розрахунковий лист, який би підтвердив отримання ним цієї суми. Крім цього, суд зовсім не обгрунтував своєї відмови щодо стягнення на користь позивача витрат за використання пального при виконанні службових обов'язків, а відтак суд поверхово розглянув справу і постановив незаконне рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги та пояснення представника відповідача на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних мотивів.

Позивач стверджував, що відповідач не виконав умов договору від 03 лютого 2014 року, укладеного до 30 квітня 2014 року та пролонгованого довіреністю від 05 травня 2014 року терміном дії до 31 грудня 2014 року, про надання позивачем послуг регіонального директора, припиненого (договору) вольовим рішенням відповідача 14 липня 2014 року, внаслідок чого позивачеві не була здійснена оплата за надані послуги в сумі 13293 грн згідно відомості від 15.07.2015 року та не виплачено відшкодування за використане пальне в сумі 4400 грн.

В підтвердження позовних вимог позивач надав: копію договору від 03 лютого 2014 року, копію довіреності від 05 травня 2014 року та роздруківку якоїсь таблиці без зазначення: назви цієї таблиці, періоду якого вона стосується, і без зазначення будь-яких ідентифікуючих ознак установи, якої ця роздруківка стосується.

У відповідності до першого речення ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідач в запереченні на позов визнав, що 14.07.2014 року сторони договору домовилися про його припинення. Згідно п. 3 умов договору оплата за виконану роботу була обумовлена в розмірі 3500 гривень за один місяць та в залежності від обсягу, якості та обумовлених сторонами строків надання послуг може виплачуватися і в іншому розмір на підставі акту прийому наданих послуг , оплата яких проводиться по факту надання акту прийому наданих послуг. Згідно наданих актів прийому наданих послуг: від 16 червня 2014 року, 27 червня 2014 року, 27 червня 2014 року відповідно на суму: 6849 грн, 3500 грн, 1620 грн за виконану позивачем у червні 2014 року відповідачем виплачено 11969 грн (з вирахуванням відповідних податків та зборів 9909 грн.). Згідно актів прийому наданих послуг: від 16 липня 2014 на суму895 грн 20 коп та від 31 липня 2014 року на суму 1673 грн 91 коп за липень 2014 року впозивачеві виплачено відповідачем 2569 грн 11 коп (з вирахуванням відповідних податків та зборів -2126 грн 96 коп.). Тобто відповідачем було доведено факт отримання позивачем 9909 грн за роботу виконану в червні та - 2126 грн 96 грн за період роботи з 01.07.2014 року по 14.07.2014 року, в розмірах, що перевищували місячний розмір оплати (3500 грн) обумовлений п. 3 договору.

Факт отримання від відповідача вищезазначених сум, згідно вищеперелічених актів, позивач визнав як у апеляційній скарзі, так і в судовому засіданні апеляційного суду , однак вважав оскаржуване рішення незаконним, із-за того, що відповідачем не було здійснено оплати за роботу виконану в червні 2014 розмірі 13293 грн на підставі відомості від 15 липня 2014 року

Колегія суддів вважає, що на противагу відповідачеві, який письмовими доказами довів належне виконання ним умов договору від 03 лютого 2014 року, позивачем не було доведено належними і допустимими доказами факту надання ним у червні 2014 року відповідачеві послуг в більшому на 13293 грн розмірі, ніж той розмір, який був зазначений в актах прийому наданих послуг від червня 2014 року, відтак позивачем не було доведено підставності заявлених ним позовних вимог про стягнення з відповідача суми 13293 грн, тому оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 13293 грн є правильним.

Оскільки позивачем не було надано доказів, якими було б доведено його право на одержання від відповідача грошового відшкодування, за використане позивачем пальне, у сумі 4400 грн, то колегія суддів вважає, правильним оскаржуване рішення і в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 4400 грн.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги законності і обґрунтованості оскаржуваного рішення не спростовують, відтак апеляційну скаргу належить відхилити, оскаржуване рішення - залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 314, ч. ч. 1, 2 ст. 315, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді Приколота Т.І.

Федоришин А.В.