Провадження № 2/127/49/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання письмової згоди як іншого з подружжя та договору купівлі-продажу об`єкта житлової нерухомості недійсними,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання письмової згоди як іншого з подружжя та договору купівлі-продажу об`єкта житлової нерухомості недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.11.2011 року, який в послідуючому на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2014 року було розірвано.

В період шлюбу подружжям була придбана у спільну сумісну власність квартира, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Ю. Смирнова, буд.23/АДРЕСА_1, загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 18 кв.м., право власності на яку було зареєстровано за чоловіком ОСОБА_4

Після розірвання шлюбу, 14.01.2014 року, протиправно під погрозами, примусом та психологічним впливом чоловіка відповідача по справі ОСОБА_4 позивач надала заяву (дозвіл) відповідачу ОСОБА_4 на продаж вищезазначеної квартири, набутої у шлюбі. І, як наслідок, остання 16.04.2014 року була відчужена колишнім чоловіком відповідачем по справі ОСОБА_4 його зведеному брату відповідачу ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №365.

Позивач стверджує, що її волевиявлення як співвласника квартири на відчуження квартири не було вільним, а було вчинено під примусом та психологічним тиском чоловіка, який погрожував їй фізичною розправою та насильством. Окрім того, під час надання згоди на відчуження квартири позивач перебувала під впливом тяжкої обставини, так як вона не працювала, доглядала малолітню дитину, колишній чоловік допомоги на утримання дитини не надавав, іншого власного житла не мала тощо.

В даний час, позивачу невідомо за яку суму вчинено продаж квартири, як і підстави укладення даного правочину без її присутності та згоди як іншого співвласника цієї квартири на момент вчинення правочину. Жодних коштів від продажу даної квартири позивач від відповідача не отримувала.

Вважає, що відчуження квартири було вчинено відповідачем ОСОБА_4 з метою уникнути поділу останньої та усунути позивача від права на частку квартири, тому вищевикладені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому просила визнати її письмову згоду як іншого з подружжя та договір купівлі-продажу обєкта житлової нерухомості за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Ю. Смирнова, буд.23/АДРЕСА_1, укладений 16.04.2014 року між відповідачами по справі, недійсними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представники за довіреностями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали та просили останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_5 до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи Вінницького міського суду Вінницької області №127/21086/14-ц за заявою ОСОБА_1 про забезпечення доказів до предявлення позову, цивільної справи №127/5955/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом вселення, висновок ВМВ УМВС України у Вінницькій області №5310 про результати розгляду матеріалів по факту заяви гр. ОСОБА_1, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні обєктивно встановлено, що 04.11.2011 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 у В ДРАЦС Чернівецького РУЮ Вінницької області було зареєстровано шлюб, актовий запис №28, який в послідуючому на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.01.2014 року у цивільній справі №127/30471/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, було розірвано (а.с.39).

Зі змісту вищезазначеного рішення суду встановлено, що від спільного шлюбу у сторін є син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що сторонами не заперечується.

В період шлюбу подружжям була придбана квартира, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Ю. Смирнова, буд. 23/АДРЕСА_1, загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 18 кв.м., право власності на яку було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим державним реєстратором Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області ОСОБА_9 02.04.2013 року за індексним №1920914 (а.с.77) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №20584344 від 16.04.2014 року, наданим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 (а.с.78).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вищезазначена норма також кореспондується із положеннями ст.368 ЦК України, відповідно до зі змісту якої спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, квартира, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Ю. Смирнова, буд.23/АДРЕСА_1, загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 18 кв.м., являється спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана останнім за час шлюбу.

А тому, твердження відповідача ОСОБА_4 про те, що дана квартира придбана ним за власні кошти, суд не бере до уваги, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про зазначене.

Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласником виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ч.2 ст.68 СК України).

А тому, 14.01.2014 року позивач надала заяву про надання згоди відповідачу ОСОБА_4 на продаж набутої в зареєстрованому шлюбі квартири, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Ю. Смирнова, буд.23/АДРЕСА_1, на умовах та за ціну на його розсуд, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстровану в реєстрі за №155 (а.с.80).

Окрім того, зі змісту вищезазначеної заяви вбачається, що позивач з діями відповідача ОСОБА_4, які відповідають інтересам їхньої сімї, повністю згідна і не має заперечень проти оформлення вищевказаного правочину. Зміст ст.ст.60, 65, 74 Сімейного кодексу України позивачу нотаріусом розяснено.

Однак, позивач стверджує, що її волевиявлення як співвласника квартири на відчуження квартири не було вільним, а було вчинено під примусом та психологічним тиском чоловіка, який погрожував їй фізичною розправою та насильством.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Так, як вбачається з матеріалів висновку ВМВ УМВС України у Вінницькій області №5310 про результати розгляду матеріалів по факту заяви гр. ОСОБА_1 (а.с.81-82), встановлено, що 25.03.2014 року до Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області з письмовою заявою звернулась позивач ОСОБА_1, в якій просила прийняти міри до її колишнього чоловіка відповідача по справі ОСОБА_4, який не дає змоги проживати у спільному житлі з малолітнім сином ОСОБА_8

Будучи опитаною працівниками міліції ОСОБА_1 пояснила наступне, що вона з ОСОБА_4 розлучилась та на даний час проживає окремо з малолітнім сином у своїх батьків. Висловлює побоювання за своє та сина життя і здоровя, оскільки її колишній чоловік погрожує фізичною розправою та відмовляється їй надавати для проживання спільне помешкання. Тому, написана нею згода на продаж квартири здійснена нею під фізичним та психологічним тиском.

Натомість, будучи допитаним працівниками міліції ОСОБА_4 пояснив, що дружина разом з сином проживає у своїх батьків з листопада 2013 року з власної ініціативи. Помешкання, де родина проживала разом придбана ними за його власні кошти. Після розлучення подружжя ОСОБА_1 написала заяву в нотаріальній конторі щодо надання згоди на продаж набутої в зареєстрованому шлюбі квартири, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Ю. Смирнова, буд.23/АДРЕСА_1, на умовах та за ціну на його розсуд. Дії колишньої дружини були за особистою її згодою в присутності працівників нотаріальної контори, будь-яких заходів психологічного та фізичного тиску ОСОБА_4 до неї не застосовував.

А тому, у відповідності до ст.40 Конституції України, ст.15 Закону України «Про звернення громадян», наказу МВС України від 10.10.2004 року №1177 Про затвердження Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 рекомендовано звернутись до суду щодо вирішення питання.

Зокрема, суд звертає увагу, що оскаржуваний односторонній правочин було вчинено позивачем 14.01.2014 року, натомість із відповідною заявою до органів внутрішніх справ позивач звернулась лише 25.03.2014 року, тобто після спливу більш, ніж 2 місяці.

Таким чином, за результатами розгляду ВМВ УМВС України у Вінницькій області матеріалів по факту заяви позивача та в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження обставини щодо здійснення відповідачем ОСОБА_4 відносно позивача фізичного та психологічного тиску під час її волевиявлення як співвласника квартири на відчуження останньої.

Окрім того, твердження позивача, що вищезазначений односторонній правочин був вчинений нею під впливом тяжкої обставини, оскількипід час надання згоди на відчуження квартири позивач не працювала, доглядала малолітню дитину, колишній чоловік допомоги на утримання дитини не надавав, іншого власного житла не мала тощо, є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу з наступних міркувань.

Згідно ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно розяснень у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

А тому, не є у розумінні статті 233 ЦК України тяжкими обставинами те, що позивач на момент вчинення правочину не працювала, доглядала малолітню дитину, колишній чоловік допомоги на утримання дитини не надавав, іншого власного житла не мала тощо, оскільки відсутні достатні підстави вважати, що для усунення або зменшення таких обставин необхідно було укласти даний правочин. До того ж, з переліку вищезазначених обставин не вбачається, що за відсутності останніх оскаржуваний односторонній правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Окрім того, суд звертає увагу, що позивач звернулась до суду із позовом про визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст.231 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства) та на підставі ч.1 ст.233 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини), що є неприпустимим, оскільки як уже було зазначено вище, однією з підстав для визнання договору, вчиненого під впливом тяжкої обставини, недійсним є вчинення особою правочину добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки (п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9).

Таким чином, вчинення правочину під впливом насильства виключає вчинення такого правочину під впливом тяжкої обставини і навпаки.

З огляду на вище наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що волевиявлення позивача як співвласника квартири на відчуження останньої було вільним та відповідало її внутрішній волі, а відтак даний односторонній правочин є дійсним.

А тому, як наслідок, відповідачем ОСОБА_4 16.04.2014 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №365, було відчужено квартиру, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Ю. Смирнова, буд.23/АДРЕСА_1, відповідачу ОСОБА_5 за згодою позивача ОСОБА_1, про що й зазначено нотаріусом у п.3.1 оскаржуваного договору (а.с.74-76).

Про відчуження вищезазначеного нерухомого майна також свідчить ОСОБА_6 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №20586091 від 16.04.2014 року, наданий приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7, відповідно до якого відповідач ОСОБА_5 являється власником квартири що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Ю. Смирнова, буд.23/АДРЕСА_1 (а.с.38).

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Таким чином, в судому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_4 продав належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Ю. Смирнова, буд.23/АДРЕСА_1, відповідачу ОСОБА_5, а дружина продавця позивач у справі ОСОБА_1, надала свою згоду на вчинення відповідного правочину, про що свідчить її нотаріальна заява, при цьому зареєстрованих осіб, в тому числі дітей, по місцю знаходження відчужуваної квартири не було, про що свідчить довідка ОСББ «Смирнова 23» вих.№33 від 11.04.2014 року (а.с.79).

А відтак, твердження позивача та її представників в судовому засіданні, що під час укладення спірного договору купівлі-продажу умови останнього з позивачем ніхто не погоджував, її волевиявлення на момент вчинення спірного правочину ніхто не встановлював, як на підтвердження свої вимог про задоволення позову, суд не приймає до уваги у звязку з безпідставністю.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.

Проте, суд вважає за можливе розяснити позивачу, що вона не позбавлена права на звернення до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за частку в спільному майні подружжя, на що позивачу уже звертав увагу Вінницький міський суд Вінницької області у своїй ухвалі від 13.05.2014 року під час розгляду цивільної справи №127/5955/14-ц за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом вселення (а.с.29).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.60, 65, 68, 74 СК України, ст.ст.203, 231, 233, 368 ЦК України, ст.ст.10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання письмової згоди як іншого з подружжя та договору купівлі-продажу об`єкта житлової нерухомості недійсними відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: