Справа № 369/1538/14 Головуючий у І інстанції Усатов Д.Д.
Провадження № 22-ц/780/1371/15 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 47 22.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Мережко М.В., Данілова О.М.,

при секретарі: Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

17.02.2014 року позивач звернувся з названим позовом до відповідача, та просив суд поділити спільне набуте нерухоме майно, а саме двохкімнатну квартиру № АДРЕСА_3, визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири, а за відповідачем визнати право власності на 1/3 частину вказаної квартири. Зазначаючи що 14.02.2004 року між ними відділом РАЦС Святошинського РУЮ у м. Києві, був зареєстрований шлюб.

Від спільного шлюбу подружжя має доньку, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована з позивачем в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1, крім того за цією ж адресою зареєстровані мати позивача - ОСОБА_5 та син позивача від іншого шлюбу ОСОБА_6 1992 року народження.

На ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 18.08.2008 року був виданий ордер на заселення у трикімнатну квартиру АДРЕСА_2. Вказана квартира була приватизована та отримано 17.11.2008 року свідоцтво про право власності.

Згодом за домовленістю між членами родини позивача квартира АДРЕСА_2, 09.04.2009 року була продана на підставі договору купівлі-продажу, у якому продавцями були: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, а покупцем ОСОБА_10 Ціну договору сторони визначили, як 120000 доларів США. Після продажу вказаної квартири сестра позивача ОСОБА_7 передала позивачу 50 % від суми отриманих коштів від продажу квартири АДРЕСА_2.

Позивач зазначав, що його дружина ОСОБА_2 на той час фактично не працювала, а тому і не мала грошових коштів на купівлю квартири.

ОСОБА_3 вказував, що з метою придбання житла він вирішив за грошові кошти отримані від сестри придбати двокімнатну квартиру за інвестиційним договором в ТОВ «ЕКОБуд». Оскільки, позивач фактично працював то оформлення документів на придбання вказаної квартири він доручив своїй дружині. Так, 28.04.2009 року ОСОБА_2 уклала договір резервування житла.

Після здачі будинку в експлуатацію відповідач оформила право власності на придбану квартиру за інвестиційним договором у ТОВ «ЕКОБуд» на себе та отримала свідоцтво на право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_3 від 31.08.2010 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя було задоволено.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини квартири № АДРЕСА_3, загальною площею 73,2 кв. м., житловою площею 34,4 кв.м.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири № АДРЕСА_3, загальною площею 73,2 кв. м., житловою площею 34,4 кв.м.

Не погоджуючись з висновком, наведеним у рішенні суду, апелянт подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлено дійсні обставини по справі, натомість зроблені протилежні висновки та не застосовано законодавство, яке регламентує правовідносини, що виникли між сторонами.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач та відповідач 14.02.2004 року зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Святошинського РУЮ у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 14.02.2004 року.

Від спільного шлюбу подружжя має доньку, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 видане відділом РАЦС Святошинського РУЮ у м. Києві 08.04.2005 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27.02.2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

28.04.2009 року ОСОБА_2 за дорученням позивача уклала договір резервування приміщення № 2-П/253 між відповідачем по справі та ТОВ «ЕКОБуд». Предметом договору є зобов'язання забудовника, за умови належного виконання покупцем (відповідач) своїх зобов'язань закріпити та передати покупцю приміщення № АДРЕСА_3, з метою погашення облігацій після введення в експлуатацію житлового будинку, а покупець зобов'язується придбати Лот (пакет облігацій), здійснити необхідні зі свого боку дії для погашення Лоту та отримати приміщення №253. Ціна договору була визначена у розмірі 485355,00 грн.

31.08.2010 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру № 253, загальною площею 73,2 кв.м., житлова площа 34,4 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_3.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п. п. 23 та 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом першої інстанції був встановлений обсяг спільно нажитого майна подружжя на час припинення спільного ведення господарства також з'ясовано джерело і час його придбання.

Колегія суддів встановила, що 10/100 кв. 7, кімн. 13-5/100, кімн. 16-5/100 по АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, яке видане 14.09.2007 року відділом приватизації державного житла Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації.

Позивачем не заявлялись позовні вимоги щодо поділу 10/100 кв. 7, кімн. 13-5/100, кімн. 16-5/100 по АДРЕСА_4, які передбачено до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції був зроблений помилковий висновок, про право позивача на збільшення його частики у спільній квартирі № АДРЕСА_3, оскільки ОСОБА_2 14.09.2007 року стала власником ще й 10/100 кв. 7, кімн. 13-5/100, кімн. 16-5/100 по АДРЕСА_4, що фактично є спільною власністю позивача та відповідача.

Під час розгляду справи в судових засіданнях були опитані в якості свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12.

До показів свідків, як до доказів колегія суддів ставиться критично, оскільки як ОСОБА_7, так і ОСОБА_11 мали різні ступені спорідненості із сторонами по справі, а тому об'єктивно висвітлити події та факти не могли.

Суд першої інстанції при винесенні рішення безпідставно та без належних доказів посилається лише на покази свідків та не надав оцінки договору позики та розписки, на підставі яких відповідачка позичила частину коштів на придбання спірної квартири.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Спосіб захисту, при порушенні прав та охоронюваних інтересів позивача, передбачений вимогами ст. 16 ЦПК України, оскільки дана норма закону надає право кожній особі на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання та визначає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Виходячи із вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також; достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

На підставі наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки рішення суду є незаконним та необґрунтований, а викладені в ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи, то воно повинно бути скасоване з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2014 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: