Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30.01.2015 м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до Ужгородської міської ради Закарпатської області та Комунального підприємства «Міськсвітло» про визнання права землекористування, усунення перешкод у його здійсненні, визнання недійсними рішень, державного акту та зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Ужгородської міської ради на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 березня 2013 р., -

в с т а н о в и л а :

28.10.2010 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Ужгородської міськради, КП «РУМБ» і КП «Міськсвітло», ДП «Теплокомуненерго» про захист порушених земельних прав, визнання недійсними рішень, Державного акту на право постійного користування землею та зобов'язання вчинити дії. Позивачі неодноразово змінювали, уточнювали обґрунтування позову, позовні вимоги до різних відповідачів і заявою від 28.02.2013 (а.с. 5-9 т. 2) остаточно пред'явили до відповідачів Ужгородської міськради та КП «Міськсвітло» вимоги про:

визнання за позивачами права користування земельною ділянкою АДРЕСА_1;

усунення їм перешкод у користуванні указаною земельною ділянкою шляхом зобов'язання Ужгородської міськради та КП «Міськсвітло» знести металевий навіс і вбиральню, що самовільно встановлені на цій ділянці;

визнання недійсним акту встановлення (відновлення) на місцевості (в натурі) і погодження меж земельної ділянки та плану меж земельної ділянки від 23.02.2006 в АДРЕСА_2 у частині включення до акту земельної ділянки площею 871 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1;

визнання недійсними та скасування:

рішення L сесії IV скликання Ужгородської міськради від 28.02.2006 № 846 у частині передачі в постійне користування КП «Міськсвітло» земельної ділянки площею 0,3130 га у межах згідно з планом у АДРЕСА_2 для обслуговування адмінбудівель та виробничих споруд;

Державного акту серії ЯЯ № 9098387 від 30.03.2006 на право постійного користування земельною ділянкою, виданого КП «Міськсвітло» на земельну ділянку площею 0,3130 га у межах згідно з планом у АДРЕСА_2 для обслуговування адмінбудівель та виробничих споруд;

реєстрації Державного акту серії ЯЯ № 9098387 від 30.03.2006 за № 23 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі;

зобов'язання:

КП «Міськсвітло» повернути до архіву Ужгородського міського відділу земельних ресурсів Державний акт серії ЯЯ № 9098387 від 30.03.2006 на право постійного користування земельною ділянкою;

Ужгородської міськради запобігти вчиненню з боку КП «Міськсвітло» протиправних дій, що порушують права позивачів щодо землекористування та землеволодіння та у набутті ними права на земельну ділянку АДРЕСА_1.

Уточнений позов мотивувався таким. Позивач ОСОБА_3 з 1976 р. є власником 1/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1. У 2002 р. у порядку приватизації державного житлового фонду позивачам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 передано у власність решту 3/4 частини указаного будинку, розташованого на земельній ділянці площею 1336 кв. м, призначеній для обслуговування будинку та господарських споруд.

У кінці квітня 2010 р. з копії акту дотримання вимог земельного законодавства від 14.04.2010 позивачам стало відомо, що 23.02.2006 службовими особами КП «Міськсвітло», КП «РУМБ», Ужгородського відділу земельних ресурсів нібито в присутності всіх суміжних землекористувачів був складений акт встановлення на місцевості та погодження меж земельної ділянки в АДРЕСА_2. Утім, хоча позивачі є суміжними землекористувачами щодо даної ділянки, їх не зазначено в акті, не вказано на суміжне землекористування за адресою АДРЕСА_1, про його складення та фіксацію відповідних дій їм не було відомо. Акт суперечить вимогам земельного законодавства щодо порядку його складення. На підставі незаконного акту L сесія IV скликання Ужгородської міськради 28.02.2006 прийняла рішення № 846 про передачу КП «Міськсвітло» у постійне користування земельної ділянки площею 0,3130 га, що розташована в АДРЕСА_2 і захоплює частину земельної ділянки площею 871 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1. Вже 30.03.2006 КП «Міськсвітло» отримало Державний акт серії ЯЯ № 9098387 на право постійного користування земельною ділянкою. Між тим, у позивачів не вилучалася установленим законом порядком із землекористування частина земельної ділянки, належної до домоволодіння АДРЕСА_1. На цій частині ділянки самовільно були встановлені металевий навіс та вбиральня, що належать Ужгородській міськраді.

Отже, право землекористування позивачів порушене та підлягає захисту в обраний ними спосіб, що випливає з положень ст. 14 Конституції України, ст.ст. 120, 149, 152, 154, 155 ЗК України, ст.ст. 177, 181, 377 ЦК України.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20.03.2013 позов задоволено частково: визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 право користування земельною ділянкою площею 1336 кв. м по АДРЕСА_1;

скасовано рішення L сесії IV скликання Ужгородської міськради від 28.02.2006 № 846 у частині передачі в постійне користування КП «Міськсвітло» земельної ділянки площею 0,3130 га в межах згідно з планом у АДРЕСА_2 для обслуговування адмінбудівель та виробничих споруд;

визнано недійсним Державний акт серії ЯЯ № 9098387 від 30.03.2006 на право постійного користування земельною ділянкою, виданий КП «Міськсвітло» на земельну ділянку площею 0,3130 га в межах згідно з планом у АДРЕСА_2 для обслуговування адмінбудівель та виробничих споруд і скасовано його державну реєстрацію;

усунуто позивачам перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 1336 кв. м по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання КП «Міськсвітло» перенести металевий навіс та вбиральню за межі земельної ділянки, право на користування якою мають ОСОБА_3 і ОСОБА_4;

у решті позову відмовлено, стягнуто з КП «Міськсвітло» на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_4 по 85,50 грн у відшкодування судових витрат.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 21.05.2013 у задоволенні заяви Ужгородської міськради про перегляд заочного рішення відмовлено.

Ужгородська міськрада оскаржила рішення суду про задоволення позову, ставить питання про його скасування та повну відмову в позові. Вказує, зокрема, що спірна частина земельної ділянки задовго до прийняття оспореного рішення та видачі Державного акту вибула з користування позивачів і перебувала в користуванні КП «Міськсвітло», так само у комунальній власності перебували спірні споруди, а до домоволодіння позивачів ще у 2001 р. належала земельна ділянка площею 457 кв. м, що стверджується матеріалами інвентарних справ. Ці обставини були відомі позивачам, які у 2002 р. приватизували будинок без тієї частини земельної ділянки, про яку вони ставлять питання зараз. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта ОСОБА_6, який скаргу підтримав, позивача ОСОБА_3, яка одночасно є представником позивача ОСОБА_4, представника позивачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_7, які апеляцію не визнали, розглянувши після відновлення провадження справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали інвентаризаційних справ № 5441 (будинок АДРЕСА_1) і № 6620 (будинок АДРЕСА_2), обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності пред'явлених вимог у відповідній частині. Однак, висновки суду помилкові, суд їх дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права і погодитись з ними не можна.

Спірні правовідносини регулюються нормами законодавства щодо права власності на землю та права землекористування в редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів. У справі встановлені такі факти і обставини.

Рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської Ради депутатів трудящих від 24.08.1954 № 666 «б» зареєстровано за землекористувачем будівельного кварталу № 182 ОСОБА_8, АДРЕСА_3, площу земельної ділянки у 1336 кв. м (а.с. 22, 148-149 т. 1). Як випливає з відмітки від 22.09.1954 на схемі земельної ділянки від 19.03.1954, ОСОБА_8 належала частка розміром 5/20 у домоволодінні, частка у 12/20 належала ОСОБА_9, частка у 3/20 належала Домоуправлінню № 2 (а.с. 23 т. 1). Ухвалою Народного суду 2-ї дільниці м. Ужгорода від 31.05.1956 встановлено, що 1/4 будинку АДРЕСА_3 належить ОСОБА_8 на праві особистої власності (а.с. 33 і.с. № 5441). Генеральними планами (схемами) земельної ділянки по АДРЕСА_3 від 19.03.1954 і від 25.10.1966 (а.с. 23 і.с. № 5441) зафіксована загальна площа земельної ділянки, що перебувала в користуванні у власників будинку і становила 1336 кв. м, за даними інвентаризаційної справи щонайменше з липня 1957 р. фіксується зміна нумерації будинку з № 53 на № 51.

Рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської Ради депутатів трудящих від 16.06.1961 № 258 прийнято на баланс комунального відділу міськвиконкому 3/4 частини домоволодіння в м. Ужгороді по АДРЕСА_1 (а.с. 35 т. 2, а.с. 70 і.с. № 5441).

ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 і є донькою ОСОБА_8 (а.с. 25, 26 т. 1). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер (а.с. 24 т. 1). 17.06.1976 держнотаріусом Першої Ужгородської держнотконтори за реєстровим № 11263 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом у рівних частках спадкоємцям ОСОБА_8 - ОСОБА_12 (дружині спадкодавця) і ОСОБА_3 (доньці спадкодавця), які проживають в м. Ужгороді по АДРЕСА_1, на спадкове майно, яке складається з 1/4 частини вищезгаданого житлового будинку з надвірними спорудами (а.с. 77 і.с. № 5441). На підставі договору, посвідченого 11.08.1976 держнотаріусом Першої Ужгородської держнотконтори за реєстровим № 16093, ОСОБА_12 подарувала доньці ОСОБА_3 належну їй 1/8 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами, в договорі зафіксовано, що будинок знаходиться на земельній ділянці площею 1336 кв. м (а.с. 11-13 т. 1, а.с. 83-84 і.с. № 5441). ОСОБА_4 народилася 07.04.1979 і є донькою ОСОБА_3

Станом на 30.06.1988 довідкою БТІ, виданою ОСОБА_3, фіксується за будинком АДРЕСА_1 земельна ділянка площею 1336 кв. м (а.с. 99 і.с. № 5441). В рішенні Виконкому Ужгородської міськради від 21.10.1988 № 210 «Про виділення земельних ділянок під будівництво, затвердження оціночного акту, будівництво дачних будиночків в урочищі «Шахта»» йдеться про виділення тресту «Закарпатбуд» земельної ділянки площею 1336 кв. м за рахунок домоволодіння по АДРЕСА_1 та про компенсацію ОСОБА_3 за знесення будинку (а.с. 84-87 т. 2), це рішення не було реалізоване. Після указаної дати в справі немає документів, які б фіксували розмір земельної ділянки у 1336 кв. м.

Генеральним планом (схемою) від 18.06.1991 земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_2, актом поточних змін від 18.06.1991 зафіксовано, що будинок та інші споруди, які знаходяться за указаною адресою, розміщені на ділянці площею 3162 кв. м (а.с. 28, 29 і.с. № 6620). З матеріалів справи (а.с. 68-71, 168, 172, 173 т. 1 та ін.), з матеріалів інвентарних справ убачається, а висновками судової будівельно-технічної експертизи від 25.12.2012 № 0008/2012 (а.с. 234-244 т. 1) і від 05.12.2014 № 0014/2014 (а.с. 151-180 т. 2) встановлено, що земельні ділянки за адресами АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 розташовані на паралельних вулицях практично навпроти одна одної і у внутрішній стосовно відповідних вулиць частині ділянок (в глибині двору) межують між собою.

За даними, встановленими під час проведення судової будівельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою апеляційного суду від 04.02.2014 (а.с. 121-124 т. 2) (висновок від 05.12.2014 № 0014/2014):

в межах існуючих огорож безперешкодне користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 складає 0,0520 га, по АДРЕСА_2 - 0,28 га; межа між цими ділянками проходить по фактичній огорожі;

за даними інвентаризаційної справи № 5441, станом на 24.12.2001 загальна площа ділянки по АДРЕСА_1 зменшилася на 879 кв. м і становить 457 кв. м;

на день складання експертного висновку фактичне користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 не відповідає встановленому рішенням виконкому від 24.08.1954 № 666 «б» і є меншим на 816 кв. м (1336 - 520 = 816);

частина земельної ділянки, яка була закріплена за будинком АДРЕСА_1, відсутня в кресленнях станом на 24.12.2001, проте, ця ж частина земельної ділянки наявна в кресленнях щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2 станом на 18.06.1991; за наявними даними площа ділянки, закріпленої за будинком АДРЕСА_1, була зменшена 18.06.1991 на 0,0816 га; при цьому, частина земельної ділянки площею 0,003 га, що за Державним актом серії ЯЯ № 9098387 від 30.03.2006 на право постійного користування земельною ділянкою входить до площі і меж земельної ділянки виданого КП «Міськсвітло», відповідно до фактичного землекористування знаходиться в межах ділянки, розташованої по АДРЕСА_1; на спірній частині земельної ділянки (0,0816 га) розташований «навіс металевий» (споруда без фундаменту), дату спорудження якого встановити неможливо;

за встановленими висновком параметрами, частина земельної ділянки площею 0,0816 га трапецієвидної форми завширшки в середньому близько 11 м розташована практично посередині земельної ділянки по АДРЕСА_2 і розділяє її по всій довжині з глибини двору до АДРЕСА_2, утворюючи (умовно, у випадку фактичного вилучення її в натурі зі складу земельної ділянки по АДРЕСА_2) три земельні ділянки, дві з яких (обабіч вилученої) не межують між собою, що виключає цілісність земельної ділянки як єдиного об'єкта та унеможливлює її використання як такого за призначенням для обслуговування адмінбудівель, виробничих споруд і здійснення господарської діяльності. У судовому засіданні експерт Павлич О.В. підтвердив та роз'яснив свій висновок.

У матеріалах інвентаризаційної справи № 6620 зафіксовані дані про те, що підприємство (або установа, організація) з назвою «Горсвет» знаходилося за адресою АДРЕСА_2 і використовувало відповідні будівлі та споруди за цією адресою щонайменше починаючи з 18.08.1975 (а.с. 15 та ін. і.с. № 6620).

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 додали до позовної заяви довідку Ужгородського БТІ від 25.12.2001 № 9142, в якій зазначено, що будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_3 (1/4) і за Ужгородською міською радою (3/4), земельна ділянка по фактичному користуванню складає 457 кв. м, довідку доповнено записом про те, що згідно рішення № 666 «б» ділянка складає 1336 кв. м (а.с. 20 т. 1). Копія довідки з оригіналами підписів, що залишилася в справах БТІ, знаходиться на а.с. 105 і.с. № 5441 і оглядалася апеляційним судом.

На підставі рішення органу приватизації від 25.09.2002 № 328 Виконком Ужгородської міськради 25.09.2002 видав ОСОБА_3 та її доньці ОСОБА_4 Свідоцтво про право власності на житло в порядку приватизації державного житлового фонду, яким засвідчено факт приватизації цими особами 3/4 частин будинку АДРЕСА_1 (а.с. 15-16 т. 1, а.с. 111 і.с. № 5441). Право спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на 3/4 частини будинку зареєстроване 16.09.2009, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП «БТІ м. Ужгорода» цього дня за № 23861079 (а.с. 120 і.с. № 5441). Право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/8 частину будинку зареєстроване 12.12.2009 на підставі дублікату договору дарування від 11.08.1976, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП «БТІ м. Ужгорода» цього дня за № 24766849, і дублікатом договору дарування (а.с. 129-131 і.с. № 5441).

26.12.2005 Ужгородська міська рада прийняла рішення № 766, яким дала дозвіл КП «Міськсвітло» на підготовку матеріалів інвентаризації земельної ділянки площею 3130 кв. м по АДРЕСА_2 під адмінбудівлею та виробничими приміщеннями (а.с. 58 т. 1). КП «Румб» виготовило для КП «Міськсвітло» «Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування на земельну ділянку та видачі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою» (а.с. 49-74 т. 1), з якої вбачається, що згадана земельна ділянка належить до комунальної власності Ужгородської міської ради (а.с. 61, 62 та ін. т. 1). Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.12.1992, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.11.2005 стверджується, що власником будівель літ. А, Б, Г по АДРЕСА_2 є Ужгородська міська рада (а.с. 70, 71 і.с. № 6620).

Апеляційним судом одержано рішення L сесії IV скликання Ужгородської міської ради від 28.02.2006 № 846 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок», пункт 1.18. якого передбачає надання КП «Міськсвітло» в постійне користування земельної ділянки площею 3130 кв. м по АДРЕСА_2 під адмінбудівлею та виробничими приміщеннями з наступною видачею державного акту. На підставі цього рішення КП «Міськсвітло» був 30.03.2006 виданий Державний акт серії ЯЯ № 098387 на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,3130 га, розташованою в АДРЕСА_2 і призначеною для обслуговування адмінбудівель та виробничих споруд, акт зареєстровано за № 23 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (а.с. 103 т. 2).

Поряд із цим, у справі наявне рішення ХХІ сесії IV скликання Ужгородської міської ради від 26.09.2003 № 116 «Про надання та приватизацію земельних ділянок», яким припинено користування КП «Міськсвітло» земельною ділянкою площею 0,0033 га по АДРЕСА_2 і цю ділянку передано в постійне користування КП «Ужгородтеплокомуненерго» для будівництва автоматизованої котельні, на підставі цього рішення підприємству видано 03.12.2004 Державний акт серії ЯЯ № 091309 на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,0033 га, розташованою в АДРЕСА_2 (а.с. 102, 104 т. 2).

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 14.04.2010 (а.с. 28 т. 1), проведеної за зверненням ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с. 27 т. 1), встановлено, що КП «Міськсвітло» використовує земельну ділянку площею 0,3130 га для обслуговування адмінбудівель та виробничих споруд в АДРЕСА_2 згідно Державного акту серії ЯЯ № 098387 на право постійного користування земельною ділянкою від 30.03.2006, на ділянці розташоване нерухоме майно, що належить Ужгородській міській раді, конфігурація та розміри ділянки відповідають правовстановлюючим документам, ділянка використовується за цільовим призначенням, фактів самовільного зайняття земельної ділянки, якою користуються заявники по АДРЕСА_1, не встановлено.

Земельний кодекс Української РСР (1970 р.) передбачав, що надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37 - 41 цього Кодексу (ст. 16 ч. 3); права землекористувачів охороняються законом; припинення права користування земельною ділянкою або зменшення її розмірів може мати місце лише у випадках, прямо передбачених законом; порушені права землекористувачів підлягають відновленню судом (ст. 25); право громадян на користування наданою земельною ділянкою підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадку, зокрема, виникнення необхідності вилучення земельної ділянки для державних або громадських потреб; припинення права користування землею у випадку, передбаченому п. 6 ст. 36 Кодексу, провадиться за рішенням (постановою) органів, які мають право вилучати земельні ділянки (ст. 36 ч. 1 п. 6, ч. 3); вилучення земельної ділянки чи її частини для державних або громадських потреб провадиться на підставі, зокрема, рішення виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів у порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і цим Кодексом (ст. 37).

Земельний кодекс Української РСР (1990 р.), що був уведений в дію з 15.03.1991, у редакції, яка була чинною станом на 18.06.1991, передбачав аналогічні положення щодо захисту прав землекористувачів, зокрема, про припинення права користування земельними ділянками, надання іншому землекористувачеві лише після вилучення у попереднього користувача, їх вилучення за рішеннями відповідних рад народних депутатів, у місті - за рішенням міської ради, поновлення порушених прав судом (ст. 5 ч. 1, ст. 19, ст. 27 ч. 1 п. 9, ч. 6, ст.ст. 31, 43, 44).

З 15.04.1991 був уведений в дію Закон України «Про власність», за приписами якого право власності охороняється законом (ст. 2 ч. 2); держава забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності; положення щодо захисту права власності поширюються також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на підставі, передбаченій законом чи договором; ця особа має право на захист свого володіння також від власника (ст. 48 ч.ч. 1, 5).

За обставинами справи слід визнати встановленим, що фактичне припинення користування спірною частиною земельної ділянки, яка була закріплена за будинком АДРЕСА_1 24.08.1954, відбулося у проміжок часу між 21.10.1988 і 18.06.1991. У справі немає рішення уповноваженого органу, залежно від моменту, коли відбулося припинення користування частиною ділянки - Ужгородської міської ради чи її виконавчого комітету, про припинення користування частиною раніше закріпленої за будинком земельної ділянки чи про її вилучення, даних, які б вказували на дату прийняття відповідного рішення, внаслідок чого немає можливості встановити точну дату припинення користування землею. Між тим, право користування спірною частиною ділянки було припинено фактично, наслідком чого стало включення цієї землі до складу земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2, що нею користувалося підприємство (установа або організація) з назвою «Горсвет» («Міськсвітло»).

На час фактичного вилучення частини земельної ділянки уся ділянка належала державі в особі Ужгородської міської ради, належать до комунальної власності м. Ужгорода обидві ділянки по АДРЕСА_1 і по АДРЕСА_2 і зараз (ст. 3 ЗК УРСР (1970 р.), ст. 1 ЗК УРСР (1990 р.), ст.ст. 78, 79, 83 ЗК України (2001 р.)). На цей час Ужгородська міськрада була власником і 3/4 частин будинку АДРЕСА_1. Власник землі в особі уповноваженого органу мав право розпорядитися земельною ділянкою, її частиною, в т.ч., припинити право користування землею іншими особами, вилучити землю, передати її іншому землекористувачу, однак, зобов'язаний був дотриматися відповідної процедури, в основі якої лежить рішення про припинення права користування землею попереднім користувачем. Припиняючи право іншої особи на користування землею, власник землі повинен був діяти відповідно до закону, у спосіб, що забезпечує дотримання передбачених законом прав попереднього землекористувача.

Ужгородська міська рада не надала суду доказів, які б підтверджували факт прийняття у період з 21.10.1988 по 18.06.1991 рішення про припинення права користування частиною земельної ділянки, що за будинком АДРЕСА_1 була закріплена на підставі рішення Виконкому Ужгородської міської Ради депутатів трудящих від 24.08.1954 № 666 «б». Позаяк відповідного рішення у справі немає, доводи позивачів про те, що їхнє право землекористування було порушене міською радою і було припинене незаконно, вірні як такі.

Водночас твердження позивачів про те, що про порушення права їм стало відомо лише у квітні 2010 р. суперечать дійсним обставинам справи. З наявних матеріалів випливає і ніким не спростовано, що частина земельної ділянки, про яку йдеться, була вилучена із землекористування мешканців будинку АДРЕСА_1, передана іншому землекористувачу, який її використовував у межах загальної виробничої території, а, отже, була фізично відокремлена від решти земельної ділянки, що залишилася за будинком, щонайпізніше 18.06.1991. Враховуючи, що відповідна схема фіксувала вже результат формування земельної ділянки по АДРЕСА_2, фактичні дії з вилучення та відокремлення відповідної частини ділянки мали місце раніше.

Позивачам, які проживали в будинку АДРЕСА_1, було одразу і достеменно відомо про цей факт, для врахування доводів про протилежне підстав немає. Тобто, принаймні з 18.06.1991 інший землекористувач відкрито, за згодою власника землі користується частиною земельної ділянки, яка раніше була закріплена за помешканням позивачів. У зв'язку з підготовкою до приватизації 3/4 частин будинку АДРЕСА_1 був 24.12.2001 виготовлений генеральний план (схема) земельної ділянки по АДРЕСА_1 та експлікація будівель і споруд, розташованих на ній, з яких вбачається, що загальна площа земельної ділянки, фактично належної до будинку, складала 457 кв. м, з яких під будівлями і спорудами 94 кв. м, під двором 363 кв. м (а.с. 102 і.с. № 5441). Відповідні дані були зазначені у виданій БТІ наступного дня (25.12.2001) та необхідній для приватизації будинку довідці № 9142, посилання в апеляційному суді на необізнаність із якою не заслуговують на увагу. ОСОБА_3 і ОСОБА_4 реалізуючи своє право на приватизацію державного житлового фонду набули у власність у відповідних частках увесь будинок, розташований на земельній ділянці в тих межах, що фактично існували на момент набуття у власність будинку, тобто, свідомо набули майно у тому вигляді і із тими параметрами, в яких воно було наявне, заперечень щодо цього - не мали.

В силу положень ст. 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст. 48 ч.ч. 2, 5 Закону України «Про власність», вищенаведених норм ЗК Української РСР (1990 р.), землекористувач може вимагати захисту свого права, в т.ч., шляхом пред'явлення негаторного позову до особи, яка безпосередньо перешкоджає землекористувачу у здійсненні його права, може вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням користування землею. З огляду на правову природу такого позову, спір щодо права позивача на користування відповідною земельною ділянкою відсутній, проте наявні перешкоди з боку певної особи у здійсненні цього безспірного права землекористування, триваючий характер такого правопорушення зумовлює наявність порушення в момент подачі позову та фактичне непоширення на вимоги за негаторним позовом позовної давності.

Позивачі були позбавлені права користування спірною частиною земельної ділянки, як право, так і можливість користування землею були припинені фактично, тому про захист права користування земельною ділянкою шляхом подачі негаторного позову не йдеться. На вимоги про захист відповідного права в інший спосіб (визнання права, визнання протиправними рішення, дій щодо припинення права користування земельною ділянкою тощо) поширюються загальні правила про позовну давність, яка за приписами ст. 71, 75, 80 ЦК Української РСР (1963 р.) становить три роки, підлягає обов'язковому застосуванню незалежно від заяви сторін, а закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до встановлених під час апеляційного розгляду справи фактів та з урахуванням положень ст. 76 ЦК Української РСР (1963 р.), трирічний строк позовної давності за вимогами про захист порушеного права землекористування для ОСОБА_3 сплив 18.06.1994. Позивач ОСОБА_4 на момент порушення права була неповнолітньою і не мала частки у праві власності на будинок, в її інтересах мати ОСОБА_3 не зверталася до суду з відповідним позовом у межах строку позовної давності. ЦК Української РСР (1963 р.) не передбачав інституту початку перебігу позовної давності у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи від дня досягнення нею повноліття (ст. 261 ч. 4 ЦК України (2003 р.)), утім, і по досягненню повноліття (07.04.1997) ОСОБА_4 не зверталася до суду з позовом про захист права землекористування. Будучи задовго до приватизації частини будинку обізнаними із дійсними обставинами щодо користування належною до нього земельною ділянкою, позивачі 25.12.2001 отримали і документальне підтвердження щодо її площі.

Позов, який пред'явили ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до Ужгородської міськради та КП «Міськсвітло», теж не є негаторним, оскільки має місце спір про право користування земельною ділянкою, пред'явлена вимога передусім про визнання за позивачами права користування земельною ділянкою АДРЕСА_1, а також пред'явлені вимоги про визнання недійсними та скасування рішення Ужгородської міськради, Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, виданого КП «Міськсвітло», реєстрації акту. Вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та про зобов'язання вчинити дії є похідними від основних вимог та залежать від їх вирішення. Тож позов пред'явлено про визнання права позивачів за рахунок позбавлення відповідного права іншого землекористувача, взаємопов'язані вимоги пред'явлені про визнання недійсними документів, що встановлюють і посвідчують право, позов пред'явлено не лише до особи, яка наразі користується спірною частиною земельної ділянки, але і до власника, який розпорядився землею. Позивачі, по суті, визнали відсутність у них відповідного права. Пред'явивши відповідний позов з наведених вище підстав, позивачі питання, пов'язані з проходженням межі між земельними ділянками по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, не ставили.

На час прийняття 28.02.2006 Ужгородською міськрадою рішення № 846 і на час видачі КП «Міськсвітло» 30.03.2006 Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою трирічний строк позовної давності для захисту позивачами порушеного у період з 21.10.1988 по 18.06.1991 права сплив. Позивачі подали позов 28.10.2010, тобто, щонайменше через 19 років після порушення права, що в дійсності мало місце, і про поновлення строку позовної давності з метою захисту порушеного відповідними реальними діями права позивачі питання не ставили. Своїми цивільними і процесуальними правами позивачі розпорядилися на власний розсуд. ОСОБА_4 до 2009 р. не мала належно оформленого та зареєстрованого права власності на частку в будинку.

З огляду на фактичне землекористування, що за тривалий час склалося в м. Ужгороді по АДРЕСА_1 і по АДРЕСА_2, та на позицію позивачів протягом цього часу, Ужгородська міська рада не мала підстав вважати про наявність перешкод з боку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 для надання земельної ділянки в постійне користування КП «Міськсвітло» та для видачі відповідного Державного акту, про порушення цими діями права землекористування позивачів, що на відповідну частину земельної ділянки припинилося задовго до 2006 р. Оспореними позивачами рішенням міськради та Державним актом легітимізоване землекористування КП «Міськсвітло», що фактично існувало до цього. Відповідні обставини підтверджуються дослідженими апеляційним судом доказами, документами, матеріалами справи, в т.ч., тими, які позивачі подали на обґрунтування своїх вимог.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України). На час пред'явлення вимог позивачі у дійсності не мали стосунку до спірної земельної ділянки, їх право було порушене діями, що їх вони не оспорювали, натомість, таке право не було порушене вищезгаданими рішенням міськради та Державним актом, зокрема, не було порушене право на користування земельною ділянкою, належною до приватизованого будинку. Власне, і самі позивачі визнають, що вони є суміжними землекористувачами щодо ділянки по АДРЕСА_2. Позивачі вже не мали права на позов, який пред'явили. Колегія суддів констатує також, що у справі відсутні дані, які б, на відміну наявності даних щодо відповідача, свідчили про вчинення позивачами за час користування земельною ділянкою дій, необхідних для оформлення прав на неї, виготовлення відповідної технічної, землевпорядної документації тощо.

На переконання колегії суддів, за наведених вище обставин суд першої інстанції не мав належних підстав для часткового задоволення позову із застосуванням до спірних правовідносин положень ст.ст. 120, 149, 152, 154, 155 ЗК України (2001 р.), ст.ст. 177, 181, 377 ЦК України (2003 р.). Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України), беручи до уваги обставини, що мають істотне значення в справі, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позову, пред'явленого з підстав, визначених позивачами, рішення суду в оскарженій частині не відповідає вимогам ст.ст. 57-60, 212-215 ЦПК України.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України, апеляцію, доводи якої заслуговують на увагу, слід задовольнити, заочне рішення суду про часткове задоволення позову скасувати та відмовити в позові повністю.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 315, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради Закарпатської області задовольнити, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 березня 2013 р. в частині задоволення вимог позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до Ужгородської міської ради та Комунального підприємства «Міськсвітло» про визнання за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 права користування земельною ділянкою, скасування рішення Ужгородської міськради, визнання недійсним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою та скасування його державної реєстрації, усунення позивачам перешкод у користуванні земельною ділянкою скасувати, у позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді