У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Красноармійського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 19 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

На обґрунтування вимог позивач ОСОБА_6 посилалася на те, що ОСОБА_7 є її онуком. Позивачу на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1

12 березня 2010 року на прохання онука, відповідача по справі, який запевняв її, що буде довічно піклуватися про неї, позивач ОСОБА_6 переоформила на нього вказаний будинок, однак відповідач не піклується про неї, у зв'язку з чим вона вважає, що під час укладення договору була введена в оману щодо умов, які мають істотне значення. Відповідач погрожує позивачу виселенням, пояснюючи, що він є власником житлового будинку.

У серпні 2013 року позивач ОСОБА_6 дізналася про те, що замість оформлення з онуком договору довічного утримання уклала з ним договір купівлі-продажу будинку, однак ніяких коштів від онука не отримувала. У зв'язку з тим що у неї похилий вік, вона себе погано почуває, а також у зв'язку з відсутністю коштів для сплати судового збору вважала, що строк звернення до суду пропущено нею з поважних причин та підлягає поновленню.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити його, визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено.

Поновлено ОСОБА_6 строк звернення до суду з указаним позовом.

Визнано договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладений 12 березня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, недійсним. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 19 червня 2014 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 березня 2014 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладений 12 березня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 12 березня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, відповідно до умов якого продавець ОСОБА_6 передала, а покупець ОСОБА_7 прийняв у власність вказаний житловий будинок з надвірними спорудами та побудовами.

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу житловий будинок, що відчужується, належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 18 грудня 2009 року Виконавчим комітетом Красноармійської міської ради та зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» м. Красноармійськ за номером 4405 в Книзі 14.

Згідно з п. 4 договору продаж, що є дійсним наміром сторін, вчинено за 57 031 грн, які покупець сплатив, а продавець отримав повністю готівкою ще до підписання цього договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями ст. ст. 203, 215, 232 ЦК України та виходив з того, що умови договору купівлі-продажу з боку відповідача не були виконані, гроші не були передані, при цьому суд послався на те, що на час укладення договору купівлі-продажу позивач перебував на обліку у лікаря терапевта, є особою похилого віку, тому не міг розуміти та достовірно знати наслідки укладення договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції керувався положеннями ст. 229 ЦК України та виходив з того, що помилка позивача щодо правочину була обумовлена обманом з боку відповідача, а тому вважав, що вчинений ним правочин не відповідає його волевиявленню.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_7 посилалася на те, що відповідач ввів її в оману відносно умов, які мають істотне значення (а. с. 2).

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу житловий будинок, що відчужується, належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 18 грудня 2009 року Виконавчим комітетом Красноармійської міської ради та зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» м. Красноармійськ за номером 4405 в Книзі 14.

Згідно з п. 4 договору продаж, що є дійсним наміром сторін, вчинено за 57 031 грн, які покупець сплатив, а продавець отримав повністю готівкою ще до підписання цього договору. Своїм підписом під цим договором продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Відповідно до п. 10 договору сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови зрозумілі і відповідають реальній домовленості стороні, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому (а. с. 4, 5).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Із роз'яснень, які викладені у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд, з урахуванням змісту договору купівлі-продажу, в якому сторонам роз'яснено правові наслідки його вчинення, не звернув уваги на те, що всупереч положенням ч. 1 ст. 229 ЦК України матеріали справи не містить переконливих доказів про наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення та які існували на час укладення оспорюваного договору, і що така помилка має істотне значення, зокрема щодо того, що позивач погоджувавася на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_7 лише за умови довічного утримання, та укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем. При цьому суд не врахував, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Разом з цим за змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Покладаючи в основу свого рішення висновок про те, що помилка позивача щодо правочину обумовлена обманом з боку відповідача, та вважаючи, що у такому випадку вчинений правочин не відповідає його волевиявленню, суд апеляційної інстанції на порушення положень ст. ст. 3, 10, 11, 303, 316 ЦПК України не врахував, що правові підстави для визнання недійсним правочину, який вчинено під впливом помилки, та правові підстави для визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом обману, за своє правовою природою є самостійними підставами позову, тобто є взаємовиключними.

Оскільки допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Виходячи з розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2014 року № 2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ», виданого відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», підсудність справи визначено апеляційному суду Запорізької області.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 19 червня 2014 року скасувати, справу передати на новий судовий розгляд до апеляційного суду Запорізької області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук