Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1117/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Панфілова А. В.
Доповідач Суржик М. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

23.04.2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

головуючого : судді Суржика М.М.,

суддів : Авраменко Т.М., Кіселика С.А.,

при секретарі Кравченко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 24 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 треті особи: ОСОБА_6, законним представником якої є ОСОБА_4, служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним майном чоловіка та жінки, що проживали однією сім"єю, визнання права власності на майно; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4, діючої як законний представник малолітньої ОСОБА_6, служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, державний нотаріус Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №1 Биков С.Є про визнання майна особистою приватною власністю; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4, діючої як законний представник малолітньої ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання за нею права на частину будинку,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним майном чоловіка та жінки, що проживали однією сім'єю та визнання права власності на майно.

Зазначила, що в період з 13 жовтня 2001 року по 01 жовтня 2011року вона та ОСОБА_8 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в будинку АДРЕСА_3, вели разом спільно господарство, мали взаємні права та обов'язки. За період проживання однією сім'єю було усиновлено доньку ОСОБА_6.

01.02.2012 року зареєстрували шлюб.

За період проживання однією сім'єю до часу реєстрації шлюбу ними було придбано майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер і за життя заповіту не склав. Після його смерті відкрилась спадщина. Спадкоємцями першої черги, крім позивача, є: донька ОСОБА_6, сини спадкодавця від першого шлюбу - відповідачі, між якими у неї виник спір щодо майна.

Позивач вважає, що за час спільного проживання та за рахунок сімейного бюджету набуте наступне майно : квартира АДРЕСА_1 (далі спірна квартира), автомобіль TOYOTA Rav 4, 2005 року випуску, автомобіль TOYOTA Rav 4 (V=2000), 1999 року випуску, та 1324910 акцій Приватного акціонерного товариства «Весна» () загальною номінальною вартістю 132491,0 грн. (частка у статутному капіталі 79,6536 %), що обліковуються на рахунку у цінних паперах № НОМЕР_4 в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Хрещатик»» (МФО 300670, вул. Хрещатик, 8а, м. Київ, 01001), який відкрито на ім'я ОСОБА_8. Крім того, ОСОБА_8, як акціонеру ПрАТ «Весна» за життя нараховано дивіденди на суму 64600,00 грн..

ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_4 із зустрічним позовом, у якому просив визнати особистою приватною власністю ОСОБА_8 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_3, спірну квартиру, автомобіль TOYOTA Rav 4, 2005 року випуску, автомобіль TOYOTA Rav 4, 1999 року випуску, грошові кошти, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 у Кіровоградській філії АБ «Південний», грошові кошти, що знаходяться на картковому рахунку № НОМЕР_2 в ПАТ КБ «Хрещатик» м. Київ; грошові кошти, що знаходяться на вкладному (депозитному) рахунку № НОМЕР_3 в ПАТ КБ «Хрещатик» м. Київ; 1 324 910 шт. акцій ПрАТ «Весна» () загальною номінальною вартістю 132 491грн. що складає 79,6536 % статутного фонду ПАТ «Весна», які обліковуються на рахунку в цінних паперах № НОМЕР_4 в ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» ; 64600грн. дивідендів від діяльності ПрАТ «Весна».

ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_4 із зустрічним позовом про визнання права власності на майно, що є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_8, а саме : 1/2 частини будинку по вул..Комунальна в м.Кіровограді та акції ЗАТ «Весна» в кількості 494501 шт., що станом на 28.06.1996 року становить 66,64 % статутного фонду акціонерного товариства.

Рішенням суду первісний позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 13 жовтня 2001 року по 01 жовтня 2011 року.

Визнано спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_8, як чоловіка та жінки, які проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою , автомобіль TOYOTA Rav 4, 2005 року випуску, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку автомобіля TOYOTA Rav 4, 2005року випуску, в іншій частині в позові відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 задоволено частково, визнано особистим майном ОСОБА_8 спірну квартиру, автомобіль TOYOTA Rav 4 (V=2000), 1999 року випуску, 1324910 шт. акцій Приватного акціонерного товариства «Весна» загальною номінальною вартістю 132 491грн. що складає 79,6536 % статутного фонду ПрАТ «Весна» (далі акції), 64600грн. дивідендів від діяльності ПрАТ «Весна», в іншій частині вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в скарзі ОСОБА_2 зазначив, що при постановленні рішення судом порушені норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_4 скасувати та в позові відмовити, його зустрічний позов задовольнити повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду в скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, зазначив, що при постановленні рішення судом порушені норми матеріального права. Просив рішення суду змінити, її позов задовольнити.

Не погоджуючись з рішенням суду в скарзі ОСОБА_4 зазначила, що при постановленні рішення судом порушені норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Просила рішення суду скасувати, її позов задовольнити повністю.

В судове засідання, будучи належним чином повідомлені, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2 не з'явились. Прибувши в судове засідання ОСОБА_9 надав суду довіреність на представництво інтересів ОСОБА_2, однак допущений до участі в справі колегією суддів не був, оскільки строк довіреності сплив 17 квітня 2015 року, іншої належної довіреності представник не мав. Інші учасники по справі повідомлені належним чином, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила слухати справу за такої явки.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Колегія суддів вважає, що судом 1-ої інстанції, на підставі досліджених доказів, правильно встановлено, що в 1980 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 розірвано, після чого ОСОБА_3 проживала окремо.

Крім того, суд дійшов правильного висновку, що з 13 жовтня 2001 року по 01 жовтня 2011 року ОСОБА_8 проживав однією сім'єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу в будинку АДРЕСА_3, вели разом спільно господарство, мали взаємні права та обов'язки. За період проживання однією сім'єю було усиновлено доньку ОСОБА_6, в свідоцтві про народження якої батьком неможливо було зазначити ОСОБА_8 у зв'язку з його віком.

01.02.2012 року зареєстрували шлюб.

За період проживання однією сім'єю до часу реєстрації шлюбу ними було придбано майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер і за життя заповіту не склав. Після його смерті відкрилась спадщина. Спадкоємцями першої черги, крім позивача, є: донька ОСОБА_6, сини спадкодавця від першого шлюбу

ОСОБА_5 надав нотаріусу заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 існували товариські відносини, але не такі, які можна було б вважати, як подружні, спростовуються наданими позивачкою доказами, які суд прийняв до уваги, як належні, і дав їм правильну правову оцінку.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду щодо відмови в позові ОСОБА_4 з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 27 березня 2003 року ОСОБА_8 придбано автомобіль Toyota Rav 4, (V=2000), 1999 року випуску, тобто, до набрання чинності СК України, а тому правовідносини щодо права власності на автомобіль регулюються КпШС України.

Суд зазначив, що, як позивач, так і свідок ОСОБА_10 стверджували в судовому засіданні, що автомобіль вони їздили спільно купувати до м. Одеси і автомобіль був подарунком ОСОБА_4 від ОСОБА_8.

Відмовляючи у цій частині у позові, суд послався на роз'яснення, які містяться в Постанові Верховного Суду України у справі №6-135цс13 від 25.12.2013 року, та вважав, що, оскільки жодного доказу суду , що дане майно придбане сторонами внаслідок спільної праці, не надано, то автомобіль Toyota Rav 4 не може бути визнано спільним майном.

Колегія суддів вважає, що, оскільки правовідносини стосовно придбання автомобіля виникли до 01 січня 2004 року, тобто, до набрання чинності Сімейного Кодексу України (далі СК України), то ці правовідносини регулюються КпШС України ( Кодекс про шлюб та сім*ю) . Цілком правильним є посилання суду на Постанову Верховного Суду України у справі №6-135цс13 від 25.12.2013 року, в якому надано роз'яснення стосовно застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору про поділ майна між особами, які перебували у цивільному шлюбі.

Однак колегія суддів вважає, що суд не звернув увагу на те, що спірні правовідносини також регулюються Законом України *Про власність*.

Так, відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, спільною сумісною власністю визнавалось майно, що набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, таке майно є об'єктом їх спільної сумісної власності, якщо воно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні чи особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); або інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід встановити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не може бути підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, ; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі ; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір ; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачці необхідно довести, що автомобіль придбаний в результаті її індивідуальних трудових зусиль і за власні кошти.

Колегія суддів вважає, що позивачкою беззаперечних доказів того, що автомобіль придбано, в тому числі, і за кошти позивачки, суду не надано.

Суд правильно зважив також на покази, як самої позивачки, так і на покази свідка ОСОБА_10 про те, що автомобіль є подарунком ОСОБА_4 від ОСОБА_8.

Факт наявності в реєстраційних документах відмітки про те, що ОСОБА_4 має право на керування автомобілем, сам по собі не підтверджує факту придбання автомобіля за спільні кошти.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо недоведеності ОСОБА_4 позову в цій частині.

27 серпня 2005 року ОСОБА_8 придбано автомобіль Toyota Rav 4, 2005 року випуску, тобто, в період спільного проживання однією сім'єю. В реєстраційних документах ОСОБА_4 вказано як особу, що має право керування цим транспортним засобом. Суд дійшов правильного висновку, що авто придбано за спільні кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_8.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що 22.02.2008 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений нотаріально. Продаж вчинено за 16888.00грн..

Суд 1-ої інстанції встановив, що квартира придбана за час спільного проживання позивача та ОСОБА_8 однією сім'єю без шлюбу і цей висновок відповідає обставинам справи.

Відмовляючи в позові про визнання за позивачкою права власності на квартиру суд зазначив, що договір укладено в присутності позивача і сама позивачка зазначала, що квартира купувалася для сина ОСОБА_8 - ОСОБА_5, який і проживає в цій квартирі.

Суд послався на пункт 16 договору, де зазначено, що покупець (ОСОБА_8.) у шлюбі не перебуває, і грошові кошти, що витрачаються покупцем на придбання квартири за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти ( чи їх частку) , витрачені на купівлю квартири, у тому числі й відповідно до ст.ст. 65,74 та 97 СК України відсутні ( а.с. 126-127 т.2). На думку суду це свідчить про те, що квартира купувалася за власні кошти ОСОБА_8 та спростовує твердження позивача про те, що квартира є спільним майном подружжя.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути відповідно до ч.1 ст.61 СК України будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними ; на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Суд, встановивши факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 13 жовтня 2001 року по 01 жовтня 2011 року, тобто, в тому числі, і на час укладення договору купівлі-продажу квартири, повинен був застосувати норми права, які передбачені главою 8 СК України.

Дійсно, в п.16 договору є посилання на те, що ОСОБА_8 заявив при укладанні договору, що в зареєстрованому шлюбі не перебуває, що і відповідало дійсним обставинам на час укладення договору. Наявність зареєстрованого шлюбу зобов'язувала б ОСОБА_8 надати нотаріусу письмовий дозвіл дружини згідно з вимогами ч.3 ст.65 СК України. Однак, в розумінні вищезазначених норм права, позивач має право, як співвласник квартири, на розпорядження спільно набутим майном, в тому числі, і в наданні права користування квартирою відповідачу ОСОБА_2 Однак ОСОБА_8 нотаріусу про те, що він проживає з позивачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу не заявляв.

Твердження суду про те, що квартира була придбана для сина ОСОБА_8 - ОСОБА_5 є помилковим, оскільки відповідачем доказів того, що квартира була подарована ОСОБА_5 за життя ОСОБА_8, не надано. Як пояснила позивача, про надання права ОСОБА_5 на проживання із сім'єю в квартирі, дійсно приймалось нею разом із ОСОБА_8.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що позивач довела, що вона є співвласницею квартири.

Колегія також не може повністю погодитись з висновками суду щодо відмови позивачці в позові про визнання права власності на акції.

Так, судом також встановлено, що 26.04.2006 року на ім'я ОСОБА_8 видано сертифікат акцій в кількості 921324 простих іменних акцій на підставі реєстрації свідоцтва про реєстрацію випуску акцій №4/11/1/06 від 26 квітня 2006 року. Сумарна кількість акцій, зареєстрованих свідоцтвом складала 966 840 штук.

На час передачі реєстру власників іменних цінних паперів від ЗАТ «Цукорагрореєстр» до Кіровоградської філії ЗАТ «Приватбанк» 15 лютого 2007 року кількість акцій у ОСОБА_8 складала 1321141 штук..

14 січня 2009 року за посередництвом торговця цінними паперами ПАТ «Хрещатик» згідно договору доручення про надання послуг з купівлі цінних паперів №2-Б/09 від 14 січня 2009 року ОСОБА_8 придбав ще 3769 акцій, внаслідок чого кількість акцій ЗАТ «Весна» (ПрАТ «Весна»), що зареєстровані за ОСОБА_8 склала 1324910 штук.

Після переведення 05 травня 2009 року акцій ЗАТ «Весна» з документарної форми існування в бездокументарну форму ведення системи реєстру акціонерів ЗАТ «Весна» було передане від реєстратора ЗАТ «Приватбанк» до зберігача цінних паперів ВАТ «Хрещатик».

Суд дійшов висновку, що розмір акцій, придбаних ОСОБА_8 до 2001 року становить 399817 шт., що становить 24,0370%, і які є його особистою власністю, а акції, придбані в 2006 році, - за власні кошти ОСОБА_8, оскільки позивачем не надано доказів її участі у придбанні акцій власними коштами чи працею.

З висновком суду щодо належності акцій в кількості 399817 шт. ОСОБА_8 придбаних до 2001 року, колегія суддів погоджується.

Однак, відповідно до наведених вище положень ст.ст.60,61,63,74 СК України слідує, що позивачка має право спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу.

Тому придбані акції в розмірі 925093 шт. номінальною вартістю 0,1грн. за шт. : 1324910 шт. ( кількість акцій на час смерті ОСОБА_8.) - 399817 шт. ( кількість акцій, придбаних до 2001 року) є спільною сумісною власністю позивача в розмірі ? частки.

Саме з цих підстав колегія суддів вважає доведеним позов і щодо дивідендів від діяльності ПрАТ «Весна», нарахованих на ім'я ОСОБА_8, оскільки ця вимога є похідною від вимоги про визнання права власності за позивачем на акції.

Крім того, позивачкою на підтвердження своєї участі у придбанні квартири, хоча цього і не вимагає СК України, надано докази отримання доходів за період спільного проживання із ОСОБА_8. Тлумачення судом норм СК України про необхідність доведення позивачкою використання особистих коштів на придбання акцій є помилковим.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на необґрунтованість відмови в позові щодо визнання особистою власністю ОСОБА_8 грошових коштів на банківських рахунках, просить задовольнити позов.

Колегія суддів вважає, що суд, відмовляючи в позові про визнання особистою власністю ОСОБА_8 грошових коштів, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 у Кіровоградській філії АБ «Південний», грошових коштів, що знаходяться на картковому рахунку № НОМЕР_2 в ПАТ КБ «Хрещатик» м. Київ, грошових коштів, що знаходяться на вкладному (депозитному) рахунку № НОМЕР_3 в ПАТ КБ «Хрещатик» м. Київ, дійшов правильного висновку, однак колегія суддів не погоджується з обґрунтуванням відмови в позові.

Суд зазначив, що ОСОБА_4 не ставить вимогу щодо визнання зазначених грошових коштів спільним майном подружжя, а тому ОСОБА_12 невірно обрав спосіб захисту своїх прав.

Колегія суддів вважає, що судом не взято до уваги, що кошти, які знаходяться на зазначених банківських рахунках, були розміщені в період спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_4 та під час перебування в шлюбі, а тому ці кошти є спільною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_4, і підстави визнати кошти особистою власністю ОСОБА_8 відсутні.

Зазначене вище апеляційним судом обґрунтування спростовує доводи апелянта та є підставою для відхилення апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині вимог про відмову в позові ОСОБА_4 повністю.

В скарзі ОСОБА_4 не погоджується з висновком суду, а саме, що, відмовляючи в позові ОСОБА_13 суд в рішенні зазначив, що в судовому засіданні доведено і підтверджується відміткою в договорі міни, що спірний будинок придбано під час проживання спільно без реєстрації шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_3. Відповідно до технічної документації та показів свідків з боку відповідачів підтверджувався факт, що ними проводились роботи по реконструкції даного будинку до 1999року , тобто, до часу виїзду ОСОБА_3 до Ізраїлю. Також встановлено, що за час спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_4 продовжувалася реконструкція даного будинку. Але даним обставинам суд не дає оцінку, оскільки відповідно до технічного паспорту будинку (а.с. 15-17 т. 6) та висновку ОКП «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» про узаконення самовільного будівництва, зазначений будинок визнано самовільним будівництвом ( а.с. 234 т. 6). У зв'язку з цим не може бути предметом розгляду у суді і не підлягає розподілу у спосіб , визначений ОСОБА_3.

Апеляційним судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 розірвано 24 квітня 1980 року. Беззаперечних доказів того, що з цього часу вони продовжували спільне проживання однією сім'єю ОСОБА_3 не надано, а тому колегія суддів вважає, що суд вірно відмовив їй в позові за необгрунтованістю.

Посилання суду на відмітку в договорі міни на те, що будинок придбано під час проживання спільно без реєстрації шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_3 є безпідставним, оскільки така відмітка в договорі відсутня, і вимога про встановлення факту проживання без реєстрації шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 заявлена не була і не є предметом розгляду в суді. А тому це посилання суду підлягає виключенню із мотивувальної частини рішення, оскільки такий висновок не відповідає обставинам справи.

Оскільки судом відмовлено по суті позовної вимоги, то абсолютно правильним є висновок суду щодо відсутності необхідності застосовувати строк позовної давності, як на тому наполягає ОСОБА_4, оскільки застосування такої підстави, як сплив строку позовної давності, можливо за умов задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла переконання, що рішення суду в зазначеній частині підлягає скасуванню.

На підставі ст.ст.60,61,63,74 СК України, 16, 17 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України, керуючись ст.ст.303,307, 309,313,314,316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

В задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, та ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 24 березня 2015 року в частині відмови в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності, за винятком вимоги щодо автомобіля TOYOTA Rav 4 (V=2000), 1999 року випуску, та в частині зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 скасувати.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати спільним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_8, як чоловіка та жінки, які проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою, а саме:

квартиру АДРЕСА_2 ;

925093 (дев'ятсот двадцять п'ять тисяч дев'яносто три) акції Приватного акціонерного товариства «Весна» () загальною номінальною вартістю 925093 (дев'ятсот двадцять п'ять тисяч дев'яносто три) грн., що обліковуються на рахунку у цінних паперах № НОМЕР_4 в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Хрещатик»» (МФО 300670, вул. Хрещатик, 8а, м. Київ, 01001), який відкрито на ім'я ОСОБА_8 ;

нараховані ОСОБА_8, як акціонеру ПрАТ «Весна», дивіденди в сумі 64600грн..

Визнати за ОСОБА_4 право власності на:

? (одну другу) частку квартири АДРЕСА_2;

462546 ( чотириста шістдесят дві тисячі п'ятсот сорок шість ) шт. акцій Приватного акціонерного товариства «Весна» () загальною номінальною вартістю 462546 ( чотириста шістдесят дві тисячі п'ятсот сорок шість )грн.;

? частину нарахованих ОСОБА_8, як акціонеру ПрАТ «Весна», дивідендів на суму 32300грн..

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати особистим майном ОСОБА_8 :

339817 (триста тридцять дев'ять тисяч вісімсот сімнадцять) шт. акцій Приватного акціонерного товариства «Весна» () загальною номінальною вартістю 339817 (триста тридцять дев'ять тисяч вісімсот сімнадцять) грн.00коп., що обліковуються на рахунку у цінних паперах № НОМЕР_4 в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Хрещатик»» (МФО 300670, вул. Хрещатик, 8а, м. Київ, 01001), який відкрито на ім'я ОСОБА_8.

В задоволенні позову про визнання особистим майном ОСОБА_8 нарахованих ОСОБА_8, як акціонеру ПрАТ «Весна», дивідендів, квартири АДРЕСА_2 та грошових вкладів відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді