АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1330/15 Головуючий 1 інст. - Шевченко Г.С.
Справа № 645/5583/14-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» січня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3. В обґрунтування свого позову посилався на те, що 27.06.2012 року між його дружиною ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики на суму 26160,00 грн. Зазначив, що про зазначений договір він дізнався на початку вересня 2013 року. Вказав, що укладення договору позики на суму 26160,00 грн. виходить за межі дрібного побутового, тому на укладення такого договору необхідна була його письмова згода, але договір був укладений без його відома. Просив визнати недійсним договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3 27.06.2012 року.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2014 року залучено ОСОБА_4 до участі у справі як співвідповідача.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2014 року залучено ОСОБА_5 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення - скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому посилався на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір позики не є правочином щодо розпорядження майном, належним позичальнику, тому не потребує згоди чоловіка або дружини на його укладання.

Згідно ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 червня 2012 року під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, ОСОБА_5 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2, ОСОБА_5 прийняли грошові кошти в сумі 26160,00 грн., що є еквівалентом 3210,00 доларів США строком до 27 червня 2013 року у порядку та строки, визначені цим договором.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із матеріалів справи вбачається, що документом, який посвідчує передання ОСОБА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 26160,00 грн., є вищевказаний договір позики, посвідчений нотаріусом, в якому зазначено, що боржники отримали грошові кошти до підписання цього договору, (а. с. 3,4).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Доказів того, що спірний договір позики укладено з порушенням вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України на момент вчинення правочину, матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

Виходячи з наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив, що спірний договір позики, який був нотаріально засвідчений, не є правочином щодо розпорядження майном, належним позичальнику, тому посилання позивача на порушення норм ст. 65 СК України є необґрунтованими. До даних правовідносин стаття 65 СК України не може бути застосована, та незгода чоловіка не може вплинути на дійсність договору позики, який був укладений між сторонами. Укладання договору позики не потребує згоди чоловіка або дружини на його укладання.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою в п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до якого при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого.

Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

У зв'язку з чим висновок суду стосовно того, що нотаріально посвідчений договір позики не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, та укладений між ними правочин вчинено з додержанням вимог закону є законним та обґрунтованим. Матеріали справи не свідчать про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним не зверталися.

Оскільки висновок суду відповідає зазначеним вище обставинам справи, наявним у справі доказам, зроблений відповідно до норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що підстав для його зміни або скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії