АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 жовтня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

за участю секретаря Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Колорит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року,

у с т а н о в и в :

У квітні 2014 року ТОВ «Торговий дім«Колорит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями ОСОБА_6 у розмірі 74 219,51 грн. відповідно до вимог ст. 1282 ЦК України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ТОВ «Торговий дім «Колорит» та дворовим кооперативом «Центр» в особі голови кооперативу ОСОБА_6 було підписано договір оренди приміщення, предметом якого був капітальний цегляний гараж НОМЕР_1 загальною площею 24 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 що передавався в оренду ТОВ «Торговий дім «Колорит» для зберігання оптових партій алкогольних товарів. Другою Деснянською філією ТОВ «Торговий дім «Колорит» в особі директора ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_6 було видано довіреності на представництво довірителя у всіх підприємствах, установах та організаціях з питань господарської діяльності довірителя. ОСОБА_6, отримавши алкогольну продукцію на підставі виданих йому довіреностей, не передав її законному власнику, та неправомірно зберігав її без будь-яких правових підстав, що призвело до заподіяння шкоди в розмірі 74 219,51 гривень.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер, а тому у відповідності до ст. 1282 ЦК України обов'язок задовольнити вимоги кредитора покладається на його спадкоємців.

________________________________________________________

Справа № 761/11546/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/8347/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Маліновська В.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

В процесі розгляду справи позивач уточнив правові підстави для задоволення позову.

Зазначив, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_6, який не повернув товар його власнику, останньому було спричинено матеріальну шкоду, яка підлягає відшкодуванню у відповідності до вимог ст. ст. 1166, 1212 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Торговий дім «Колорит» у відшкодування матеріальної шкоди 74 219,51 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, зазначив, що висновок суду про вчинення ОСОБА_6 ряду дій, які свідчать про отримання ним від позивача товарно-матеріальних цінностей, вчинення дій щодо їх зберігання, про обов'язок передачі ключів від приміщення представнику позивача та повернення товару ґрунтується на припущеннях, неналежних та недопустимих доказах.

Судом також не взято до уваги обставини справи, встановлені рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про стягнення боргу, які мають преюдиційне значення.

Оспорюване рішення також не містить жодного розрахунку розміру відшкодування шкоди.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подану ним апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представники ТОВ «Торговий дім «Колорит» - ОСОБА_7, Бабін О.О., Кравець Р.Ю. у задоволенні апеляційної скарги просили відмовити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, допитавши свідка ОСОБА_7, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її задоволення виходячи з таких підстав.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи позов частково, суд керувався положеннями статей 22, 257, 1166, 1212, 1218, 1282 ЦК України та виходив з того, що між ОСОБА_6 та ТОВ «Торговий дім «Колорит» було встановлено наявність цивільно-правових відносин, які випливають з договору доручення (ст. 1006 - 1010 ЦК України), зокрема необхідність виконання обов'язку повіреного, передбаченого ст. 1006 ЦК України, негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення, а також з того, що отримавши товарно-матеріальні цінності, належні ТОВ «Торговий дім «Колорит», ОСОБА_6 повинен був повернути цьому товариству, проте в результаті його неправомірних дій щодо зберігання товару у неналежному приміщенні (необумовленому домовленістю гаражі) та неповерненні ключів представнику товариства з вини ОСОБА_6 позивачу було завдано майнової шкоди у розмірі 74 219,51 грн.

Оскільки ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а його єдиною спадкоємицею є ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з огляду на положення ст. 1282 ЦК України.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, ухвалене у справі судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник ОСОБА_2 не заперечував ту обставину, ОСОБА_6 лише приймав участь в організації процесу перевезення товару від виробників до складського приміщення та у подальшій інвентаризації продукції вже за місцезнаходженням орендованого позивачем приміщення.

Разом з тим заперечував проти того, що ОСОБА_6 взяв на себе зобов'язання з отримання належної позивачу продукції, її перевезення у визначене позивачем приміщення, забезпечення її збереження на правах завідуючого складом та наступною передачею усього отриманого.

Надані позивачем копії довіреностей від 18 листопада 2009 року та від 14 грудня 2009 року, акт інвентаризації від 14 грудня 2009 року, акт інвентаризації від 16 грудня 2009 року, акт № 07660 відбору зразків (проб) від 22 грудня 2009 року не є належними та допустимими доказами отримання ОСОБА_6 товарно-матеріальних цінностей від ТОВ «Торговий дім «Колорит» та існування між сторонами майнових зобов'язань.

До показів свідка ОСОБА_7, який підтвердив обставини викладені в позовній заяві, колегія суддів відноситься критично, оскільки він є директором ТОВ «Торговий дім «Колорит», та зацікавлений в результатах розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

За правилом ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до ч. 3-4 ст. 250 ЦК України представник не може відмовитися від вчинення дій, які були визначені довіреністю, якщо ці дії були невідкладними або такими, що спрямовані на запобігання завданню збитків особі, яку він представляє, чи іншим особам. Представник відповідає перед особою, яка видала довіреність, за завдані їй збитки у разі недодержання ним вимог, встановлених частинами другою та третьою цієї статті.

Разом з тим, відповідно до ст. 611, 1006 ЦК України у виданих довіреностях не передбачалася матеріальна відповідальність ОСОБА_6 (повіреного) за можливе знищення чи розкрадання отриманого на підставі довіреності майна.

При цьому у довіреності передбачалося укладення окремого договору, однак суду не було надано таких договорів (зберігання, матеріальної відповідальності а.с.9 т.1).

Як підтвердив у суді апеляційної інстанції директор ТОВ «Торговий дім «Колорит» - ОСОБА_7, ОСОБА_6 з ТОВ «Торговий дім «Колорит» в трудових стосунках не перебував.

Крім того, між ТОВ «Торговий дім «Колорит» та ОСОБА_6 договір про матеріальну відповідальність не укладався.

Відповідно до п. 5.1.6. договору оренди приміщення від 15 жовтня 2009 року, орендар зобов'язаний самостійно нести ризики та витрати у випадку загибелі, втрати, крадіжки свого майна, що знаходиться в орендованому приміщенні.

Згідно схем розташування гаражних боксів (том І, а. с. 115-116) та довідок Київського БТІ від 5 лютого 2010 року № 1968 (И-2010) та від 2 серпня 2011 року № 37166 (И-2011) гаражний бокс під НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, - відсутній.

Враховуючи викладене, передача товару алкогольної продукції ТОВ «Торговий дім «Колорит» по довіреності ОСОБА_6 для зберігання в гаражному боксі, без перевірки та укладання відповідних договорів була безвідповідальною та поміщалася туди на свій ризик.

За таких обставин висновок суду, що ОСОБА_6 повинен нести відповідальність за викрадення та знищення алкогольної продукції (товару) є припущенням.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, колегія суддів також не вважає належними та допустимими доказами, посилання суду першої інстанції на лист слідчого СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Сороки Д.І. від 21 квітня 2015 року (том ІІ, а. с. 15), в якому слідчий робить висновок, що 24 грудня 2009 року ОСОБА_6 отримав партію алкогольної продукції з Білгород-Дністровського винконсервного заводу, особисто прийняв та перерахував алкогольну продукцію із заводу для зберігання у гаражу НОМЕР_1, розташованому по АДРЕСА_1, оскільки слідчий вийшов за межі своєї компетенції та дав юридичну оцінку цивільним правовідносинам.

Також безпідставно суд першої інстанції вважав належним доказом постанову прокурора прокуратури Шевченківського району м. Києва Кім М.О. від 11 березня 2013 року про закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 192 КК України, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України (том І, а. с. 99-100), оскільки ОСОБА_6 не оголошувалася підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 192 КК України, і його вину у завданні майнової шкоди ТОВ «Торговий дім «Колорит» в особі ОСОБА_7 не встановлено.

Згідно з роз'ясненнями п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 квітня 2013 року у справі за позовом ТОВ «Торговий дім «Колорит» до ОСОБА_7 про стягнення боргу, не має преюдиційного значення для встановлення обставин отримання ОСОБА_6 товарно-матеріальних цінностей, оскільки ні ОСОБА_6, ні його правонаступники (спадкоємці), не приймали участі в справі.

Крім того, суд в порушення чинного законодавства втрутився і вдався в оцінку обставин інших правовідносин, які не мають жодного відношення до предмету позову, який ним розглядався.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Разом з тим, суд безпідставно не взяв до уваги рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, змінене рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2013 року, яким було досліджено та надана правова оцінка доказам і зроблений висновок про відсутність цивільно-правових та зобов'язальних відносин між ОСОБА_6 та ТОВ «Торговий дім «Колорит».

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В той же час позивачем, з чим погодився суд першої інстанції, допущено припущення при встановленні розміру майнової шкоди, завданої ТОВ «ТД «Колорит», оскільки розмір такої шкоди не був визнаний відповідачами, а позивачем в порушення встановленого ч. 1 ст. 60 ЦПК України обов'язку не було надано належних та допустимих доказів на його підтвердження.

При цьому судом помилково взято до уваги акти інвентаризації, накладні, які приблизно доводять наявність певного об'єму продукції на складі станом на конкретну дату, визначену у актах, а не розмір (кількість, вартість) викраденого та/або знищеного товару в результаті крадіжки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Аналіз положень ст. 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинно-наслідковий зв'язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

За обставин, що вина ОСОБА_6 не доведена, тобто відсутня одна з умов, передбачених ст. 1166 ЦК України - вина, то і відсутні підстави для задоволення вимог з цих підстав.

Посилання суду першої інстанції одночасно на положення ст. 1166 ЦК України, якою передбачено загальні підстави відшкодування завданої шкоди, та положення ст. 1212 ЦК України, якою передбачено обов'язок особи, яка набула майно, або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому таке майно, як на підставу задоволення позову, є помилковим, оскільки такі підстави є взаємовиключними, а суд, здійснюючи правосуддя, має захищати права та інтереси юридичної особи у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (том І, а. с. 16). Єдиним спадкоємцем майна померлого є його дружина ОСОБА_2, оскільки діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовилися від отримання спадщини на користь матері.

Про вказану обставину позивачу стало відомо в цей же день.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Враховуючи ту обставину, що кредитор пред'явив вимогу до спадкоємця через три роки від дня, коли він дізнався про відкриття спадщини, правові підстави для задоволення позову відповідно до ст. 1282 ЦК України також були відсутні.

Таким чином, рішення суду назвати законним та обґрунтованим не можна, а тому воно підлягає скасуванню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Колорит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Г.М. Кирилюк

М.М. Панченко