Справа №591/7695/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Мальована-Когер В. В.
Номер провадження 22-ц/788/888/15 Суддя-доповідач - Гагін М. В.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

27 квітня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Гагіна М. В.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Рибалки В. Г. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 26 березня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Сумської міської ради, треті особи: ОСОБА_5, Управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради, Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання недійсною приватизації та свідоцтва про право власності на житло, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 26 березня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

При цьому доводить, що при здійсненні приватизації квартири АДРЕСА_1 у 2011 році вона помилялася щодо природи правочину, а також щодо прав та обов'язків сторін правочину.

Вказує, що приватизація житлового приміщення призвела до погіршення її права на житло і до звуження обсягу її житлових прав та чоловіка ОСОБА_5

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3 та її адвоката Гаврилюк Н.М., ОСОБА_5, які підтримали доводи апеляційної скарги, представника виконавчого комітету Сумської міської ради - Чумакової О.О., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Інші особи, які брали участь у розгляді справи, належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, проте своїм процесуальним правом на участь у ньому не скористалися, їх неявка не є перешкодою для розгляду справи.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надано належних доказів щодо відсутності її волевиявлення та помилки при набутті у власність житла в порядку приватизації житлового фонду, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки суд дійшов цих висновків повно і всебічно з'ясував обставини справи, вірно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував відповідні їм норми матеріального права.

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно відомостей Сумського ордена Леніна виробничого об'єднання «Хімпром», повідомлення №367 від 29 листопада 1990 року, ОСОБА_3 в порядку компенсації за частину (15 кв.м) у домоволодінні АДРЕСА_3 об'єднання надало на склад сім'ї 3 осіб: ОСОБА_3 (позивач у справі), її чоловіку ОСОБА_9 та дочці ОСОБА_10 двокімнатну квартиру, житловою площею 28,71 кв.м по АДРЕСА_1 (а.с.25, 30-32, 94).

З 14 травня 1983 року по 08 квітня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.21, 23).

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_4, на даний час яка має прізвище ОСОБА_4.

Сім'я з чотирьох осіб проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

14 квітня 1999 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 змінивши прізвище на «ОСОБА_3» (а.с.22).

З 29 жовтня 2008 року ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

На час приватизації спірної квартири і ній були зареєстровані чотири особи: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та її син ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.24, 93).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 березня 2011 року, виданого виконавчим комітетом Сумської міської ради на підставі подання управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради від 22 березня 2011 року №120, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_13 (а.с.26, 27, 92, 95).

Встановлені судом зазначені фактичні обставини справи сторонами не заперечується.

Звертаючись із зазначеним позовом позивач свої вимоги обґрунтовувала помилкою набуття у власність шляхом приватизації спірної квартири саме трьома особами - нею, дочкою та онуком, оскільки уважала, отримавши у квітні 1986 року квартиру в рахунок знесення будинку, в якому вона мала частку, приватизовує її одноосібно, відтак і відсутності волі на вчинення такого правочину.

Проте, зазначенні доводи як позову, так і апеляційної скарги не ґрунтуються на законі та фактичних обставинах справи.

Так, як убачається зі змісту заяви від 14 березня 2011 року, підписаної ОСОБА_3 та ОСОБА_4, адресованої керівнику управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради, заявники просили оформити передачу у спільну сумісну власність, в тому числі і малолітнього ОСОБА_13, квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку з чим з їх житлових чеків приватизаційними платіжними дорученнями №№549, 550, 551 від 21 квітня 2011 року були перераховані кошти до позабюджетного приватизаційного фонду Сумської міської ради, що свідчить про волевиявлення заявників, у тому числі і позивача, на отримання у власність трьох осіб, а не одноособово, спірної квартири (а.с.94, 95).

Доводи апеляційної скарги щодо поведінки ОСОБА_4 після оформлення правоустановчих документів на квартиру не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.229 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 26 березня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -