АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа 214/683/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження 22ц/774/682/К/15 інстанції - Ан О.В.
Категорія 20 ( 1 ) Доповідач - Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

22 квітня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участю - позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 (третя особа - Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Борисенко С.М.) про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на спільне майно та виділ частки , -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа - Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Борисенко С.М., про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 2002 року знайомий з відповідачем ОСОБА_9, коли вони разом працювали в профілакторії "Джерело" ВАТ "Міттал Стіл Кривий Ріг". Відповідач ОСОБА_4 проживала разом із своїми дітьми, дочкою ОСОБА_7 та сином ОСОБА_11, у своїй власній квартирі за адресою: АДРЕСА_7. З листопада 2002 року відповідач та позивач стали проживати разом в квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_8, з цього часу вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. Згодом позивач продав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8, оскільки вона не подобалась ОСОБА_4, та придбав за власні кошти квартиру АДРЕСА_1, в якій сторони проживали разом до 2010 року, часу розриву стосунків між ними. В 2007 році ОСОБА_4 запропонувала йому продати квартиру АДРЕСА_1, а для подальшого її швидшого перепродажу запропонувала оформити квартиру на неї, у зв'язку з чим 23 серпня 2007 року він на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Борисенком С.М., продав ОСОБА_4 зазначену в договорі квартиру, однак коштів в сумі 11 464 грн.(вартість квартири) не отримав, при цьому сплатив кошти за оформлення цього договору. З 01 травня 2010 року відносини між ним та ОСОБА_4 припинились, однак він продовжував проживати в квартирі АДРЕСА_1 та сплачувати комунальні послуги. 25 березня 2010 року він дізнався, що ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_7, уклавши відповідний договір дарування вказаної квартири. Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_4 ввела його в оману, уклавши з ним фіктивний договір купівлі - продажу квартири від 23.08.2007 року. На даний час він продовжує мешкати в спірній квартирі, ОСОБА_4 не вимагає від нього звільнити квартиру, дочка відповідача ОСОБА_7 не вступила у права володіння та користування вказаною квартирою, а отже, враховуючи, що договір купівлі - продажу квартири від 23.08.2007 року укладений під час проживання його з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на думку позивача, є формальним, оскільки коштів за квартиру він так і не отримав. У зв'язку з цим, після уточнення позовних вимог, просив суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_4 з листопада 2002 року по 01 травня 2010 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю його та відповідача ОСОБА_4, визнати, що частки його та відповідача ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності цієї квартири є рівними - по 1/2 кожному.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції у вступній частині рішення суду зазначено, що справа розглянута при заочному розгляді, що не відповідає дійсності, що в описовій частині рішення суду помилково зазначена дата припинення відносин між ним та відповідачем ОСОБА_4 - 01 травня 2005 року, що також не відповідає дійсності, а також невірно викладено пояснення свідка ОСОБА_12, який в дійсності не свідчив про те, що у позивача були відсутні гроші. Крім того, судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про дослідження в судовому засіданні звукозапису розмов між ним та відповідачем, які підтверджують факт спільного сумісного проживання як чоловіка та дружини позивача та відповідача ОСОБА_4 Також вважає, що останньою не надано доказів, що при укладанні з ним договору купівлі-продажу квартири нею було передано позивачу три та п`ять тисяч доларів США в рахунок оплати квартири.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 23 серпня 2007 року згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованому у реєстрі права власності на нерухоме майно 05 жовтня 2007 року, ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 належну йому кватиру АДРЕСА_1 (а.с.15), яку в подальшому 23 березня 2010 року ОСОБА_4 подарувала за договором дарування своїй дочці ОСОБА_7, за якою на цей час і зареєстровано право власності на спірну кватиру.

Оспорюючи договір купівлі-продажу від 23 серпня 2007 року, позивач ОСОБА_2 звертався до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним з підстав його укладення від впливом обману та помилки.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 04 липня 2011 року його позовні вимоги були задоволені, проте рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2012 року зазначене рішення суду було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У березні 2012 року ОСОБА_2 знов звернувся до суду із позовом до відповідачів про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним з підстав його фіктивності, витребування спірної кватири від набувача ОСОБА_7

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 вересня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено в повному обсязі, проте рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2013 року зазначене рішення скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2, посилаючись на ті ж обставини, що викладені ним у попередньому позові, просив задовольнити його вимоги на підставі ст.. 74 Сімейного кодексу України, оскільки вважав, що квартира придбана ОСОБА_4 за час спільного проживання його та відповідача, як чоловіка та жінки, що проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому має належати їм на праві спільної сумісної власності в рівних частках.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що договором купівлі-продажу спірної квартири від 23 серпня 2007 року сторони чітко визначили свої правові позиції як продавця і покупця, підтвердили, що договір не носить формального та удаваного характеру, та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Враховуючи положення зазначеної статті, особі, яка звертається до суду, необхідно довести в першу чергу те, що вона проживала однією сім'єю з іншою особою, та що майно, яке вона просить поділити, належить їй та іншій особі на праві спільної сумісної власності. З цією метою необхідно встановити час, з якого особи перебувають у цивільному шлюбі, тобто проживають чи проживали однією сім'єю (спільне проживання).

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 не визнала факт спільного проживання її з позивачем, як чоловіка та жінки, однією сім'єю без реєстрації шлюбу, позивач має довести цей факт належними та допустимими доказами.

На підтвердження своїх вимог позивач посилався, як на доказ у справі, на пояснення свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, які підтвердили зазначений факт, а також на письмові докази: акт від 13 січня 2012 року, складений сусідами по присадній ділянці позивача у садовому товаристві "Радист", листівки, записки, розписки, довідки, квитанції.

Оцінивши у сукупності усі наявні у справі докази, взявши до уваги довідку з місця проживання, згідно якої сторони - і позивач ОСОБА_2, і відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7, зареєстровані в спірній квартирі АДРЕСА_1, колегія суддів приходить до висновку про достатність підстав вважати, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на момент укладення договору купівлі-продажу цієї квартири проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу.

Проте, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю його та відповідача ОСОБА_4, на думку колегії суддів, не можуть бути задоволені з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 УК України (у редакції, яка діяла на момент укладення сторонами договору купівлі-продажу) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як убачається із договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири від 23 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, за цим договором продавець (ОСОБА_2) зобов'язується передати майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, у власність покупця (ОСОБА_4), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму.

Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 11464,00 грн., які продавець (ОСОБА_2) одержав від покупця (ОСОБА_4) до підписання цього договору (п.2.1 договору).

Згідно п. 2.2 договору сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.

У пункті 4.3 договору купівлі-продажу зазначено, що сторонам зміст договору зрозумілий, відповідає їх волі, договір не носить фіктивного та удаваного характеру, ні одна із сторін навмисно не ввела другу сторону в оману щодо обставин правочину. Підстави щодо визнання угоди недійсною нотаріусом сторонам роз'яснено(а.с.8).

Як убачається із рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2013 року, відповідач ОСОБА_4 зареєструвала право власності на спірне майно в органах державної технічної інвентаризації 05 жовтня 2007 року, а 25 березня 2010 року за договором дарування подарувала спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_7, яка, у свою чергу, зареєструвала своє право власності у Єдиному державному реєстрі речових прав.

Зазначені факти свідчать про те, що відповідач ОСОБА_4 під час спільного проживання з позивачем однією сім'єю придбала спірну квартиру, належну останньому, на підставі укладеного між ними письмового договору, який за формою і змістом відповідає вимогам діючого законодавства.

Згідно цього договору зазначена квартира перейшла в особисту власність ОСОБА_4, і цей договір є реальним, оскільки він зареєстрований у встановленому законом порядку.

Крім того, сам позивач ОСОБА_2 суду апеляційної інстанції пояснив, що перед укладанням спірного договору купівлі-продажу неодноразово відвідував нотаріуса та консультувався з ним з приводу того, яким чином переоформити належну йому квартиру на відповідача ОСОБА_4, щоб у подальшому у неї не виникало проблем. Із декількох запропонованих нотаріусом варіантів (купівля-продаж, дарування) він обрав саме купівлю-продаж, що і було здійснено 23 серпня 2007 року.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що підстави для визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4, відсутні, у зв'язку з чим остаточний висновок суду про відмову в задоволенні позову є правильним.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для її задоволення.

Так, посилання ОСОБА_2 на помилкове зазначення у вступній частині рішення суду про те, що справа розглянута при заочному розгляді, що не відповідає дійсності, а в описовій частині рішення суду помилково зазначена дата припинення відносин між ним та відповідачем ОСОБА_4 - 01 травня 2005 року, що також не відповідає дійсності, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки такі помилки не впливають на правильність судового рішення і можуть бути усунені судом першої інстанції в порядку ст.. 219 ЦПК України.

Також не можуть бути взятими до уваги посилання ОСОБА_2 на те, що судом першої інстанції невірно викладено пояснення свідка ОСОБА_12, який в дійсності не свідчив про те, що у позивача були відсутні гроші, оскільки пояснення цього свідка, так само як і наявність у позивача коштів, не має вирішального значення для даної справи.

Не можуть бути взятими до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не надано доказів передачі йому в рахунок оплати квартири при укладанні з ним договору купівлі-продажу коштів у сумі три та п`ять тисяч доларів США, оскільки, як зазначалось вище, сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру, про що зазначили в п. 2.2 договору купівлі-продажу від 23 серпня 2008 року, а належних та допустимих доказів, які б спростовували цей факт, позивачем не надано.

Відмова суду першої інстанції в задоволенні клопотання про дослідження звукозапису розмов між позивачем та відповідачем ОСОБА_4, на що позивач посилається в апеляційній скарзі як на підставу для скасування рішення суду, на думку колегії суддів, не призвела до неправильного вирішення справи.

Дослідивши зазначений звукозапис в суді апеляційної інстанції, колегія суддів не знаходить підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_4, оскільки він не містить доказів на підтвердження відсутності у позивача наміру передати ОСОБА_4 право власності на спірну квартиру за договором купівлі-продажу на момент укладення цього договору.

На думку колегії суддів, пояснені ОСОБА_2 мотиви, за яких він уклав зазначений договір купівлі-продажу, а саме пришвидшення її продажу з метою придбання для сім'ї іншої квартири, не є переконливими, оскільки для цієї мети позивач міг видати відповідачу довіреність, не позбавляючи себе права власності.

Що стосується позовних вимог щодо встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без укладення шлюбу, то вони не можуть бути задоволені, оскільки згідно положень ст.. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, а сам по собі зазначений факт не тягне за собою правових наслідків для позивача ОСОБА_2 через недоведеність ним позовних вимог стосовно визнання квартири спільним сумісним майном сторін.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування судового рішення, передбачені ст.309 ЦПК України колегія, відсутні, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 лютого 2015 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

Л.В.Михайлів