У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів:Леванчука А.О.,Мазур Л.М., Маляренка А.В.,Нагорняка В.А.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державного підприємства «Одеська залізниця», транспортного республіканського унітарного підприємства «Гомельське відділення Білоруської залізниці», треті особи: закрите акціонерне товариство «TACK», начальник поїзду № 396 транспортного республіканського унітарного підприємства Гомельське відділення Білоруської залізниці Мейлахов Леонід Григорович, про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою транспортного республіканського унітарного підприємства «Гомельське відділення Білоруської залізниці», подану представником Дубодєловим С.Є., на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2013 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 22 серпня 2002 року на залізничній станції м. Миколаєва Одеської залізниці з нею стався нещасний випадок, спричинений джерелом підвищеної небезпеки, в результаті якого вона отримала тілесні ушкодження. Власником джерела підвищеної небезпеки, тепловозу, який двигав пасажирський потяг № 396 є Одеська залізниця. Акт про нещасний випадок було складено 22 серпня 2002 року, в якому зазначено, що вона, як пасажир поїзда № 396, що відправлявся, при спробі сісти у вагон № 9, зірвалася з поручня та потрапила під колеса вагону № 10, в результаті чого отримала травми.

За висновками МРЕК від 10 грудня 2002 року внаслідок нещасного випадку вона визнана інвалідом 2 групи з втратою 80% професійної працездатності; повторним медичним оглядом від 27 грудня 2005 року вона визнана інвалідом 2 групи з втратою 70% професійної працездатності безстроково. Внаслідок ушкодження здоров'я вона понесла матеріальні збитки на лікування, операції, протезування, санаторно-курортне лікування, придбання спеціалізованого транспортного засобу, тощо. За проведення операції з протезування нею було сплачено 17 352 грн. В якості реабілітації у 2006 році та в 2009 році їй проводилось протезування, вартість якого станом 17 серпня 2006 року становила 43 050 грн., а на період 29 жовтня 2009 року - 52 445 грн.

Крім того, для проведення необхідних реабілітації та санаторно-курортного лікування нею були придбані путівки, вартість яких становила 14 192 грн. У вартість шкоди завданої здоров'ю входить також і відшкодування втраченої заробітної плати за період з 1 грудня 2002 року до 1 листопада 2010 року у розмірі 14 823 грн. Таким чином вартість завданої їй матеріальної шкоди, яку вона просила відшкодувати, становить 141 862 грн. Позивач також стверджувала, що крім майнової шкоди, їй також завдані фізичні та моральні страждання, які вона оцінила у 50 000 грн., і про відшкодування яких просила у позові.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2013 року позов ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто на її користь з транспортного республіканського унітарного підприємства «Гомельське відділення Білоруської залізниці» 141 862 грн. на відшкодування шкоди завданої здоров'ю та 35 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. У задоволенні позовних вимог до державного підприємства «Одеська залізниця» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2013 року рішення районного суду змінено та виключено із його мотивувальної частини в якості правової підстави обґрунтування, посилання на ст. 450 ЦК УРСР щодо покладення на транспортне республіканське унітарне підприємство «Гомельське відділення Білоруської залізниці» відшкодування матеріальної шкоди, як на володільця джерела підвищеної небезпеки. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі та доповненнях до неї заявник порушує питання про скасування ухвалених у справі судових рішень, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 серпня 2002 року співробітниками станції Миколаїв Одеської залізниці був складений акт службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті України, в якому було зафіксовано, що потерпіла ОСОБА_6 22 серпня 2002 року о 20 год. 06 хв. на третій колії станції Миколаїв, при спробі сісти у вагон поїзда, що відправлявся, впала під колеса вагона, у результаті чого отримала тяжкі поранення, а саме: травматичну ампутацію правого стегна, рублену рану в області колінного суглоба, забій голови, ссадно посттравматичний неврит променевого нерва справа, травматичний шок 3-4 ступеню (а.с. 29, т. 1). Причинами нещасного випадку вказана особиста необережність потерпілої; порушення вимог п. 3.4. ЦЛ-0016 провідниками поїзду № 396, п. 4.18. ЦЗ-І-І3 начальником пасажирського поїзду № 396.

Аналогічні висновки були викладені в протоколі оперативної наради при в. о. начальника станції Миколаїв Одеської залізниці від 26 серпня 2002 року № 12 (а. с. 31-32, т. 2).

Також 22 серпня 2002 року був складений акт № 2 про нещасний випадок на транспорті, в якому зазначено, що ОСОБА_6, яка була пасажиром поїзду № 396 сполученням Гомель-Сімферополь, на залізничному вокзалі м. Миколаїв, 22 серпня 2002 року о 20 год. 06 хв., при спробі сісти у вагон № 9 поїзда № 396, що відправлявся, зірвалася з поручня та потрапила під колеса вагону № 10. Поїзд був зупинений зривом стоп-крану провідників вагонів № 6, 9, 10 (а. с. 30, т. 1).

Згідно проїзного документа БШ № 679924 ОСОБА_6 була пасажиром поїзду № 396 сполученням Гомель-Сімферополь, який відправлявся 22 серпня 2002 року та мав прибути до м. Сімферополя 23 серпня 2002 року (а. с. 31, т. 1).

За висновком МРЕК від 10 грудня 2002 року, внаслідок нещасного випадку, позивач визнана інвалідом 2 групи з втратою 80 % професійної працездатності, повторним медичним оглядом від 27 грудня 2005 року вона визнана інвалідом 2 групи з втратою 70 % професійної працездатності безстроково ( а. с. 5, т. 1).

Відповідно до ст. 450 ЦК УРСР організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспорті організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Платіжним дорученням від 6 вересня 2007 року № 142 підтверджується сплата ОСОБА_6 рахунку від 14 серпня 2007 року № 244 за путівку у санаторій «Красная Талка» м. Геленджик у розмірі 35 700 російських рублів (а. с. 27, т. 1).

З копії чеку, виданого ОСОБА_6 ТОВ «Вакации», вбачається, що вона 24 серпня 2010 року сплатила 2 756 190 білоруських рублів за перебування у санаторії «Самшитовая роща», м. Піцунда, Абхазія (а. с. 21, т. 1).

З урахуванням наданих позивачем доказів на підтвердження понесених нею витрат на санаторно-курортне лікування, розмір її витрат у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України становить 14 192 грн.

Згідно платіжного доручення від 12 листопада 2004 року № 98, ОСОБА_6 сплатила на рахунок Федерального наукового-практичного центру медико-соціальної експертизи та реабілітації інвалідів грошові кошти за проведену операцію, медичні послуги та ліки у розмірі 93 620 російських рублів. Також нею було оплачено кошти за протезування стегна на суму 133 069 російських рублів згідно рахунку від 17 серпня 2006 року № 163, що підтверджується платіжним дорученням № 113 від 30 вересня 2006 року (а.с. 35, т. 1) та вузол 3R60 на суму 24 414 російських рублів, згідно товарного чеку від 22 грудня 2006 року (а. с. 36, т. 1). Крім того, позивачем був оплачений модульний протез стегна, що підтверджується платіжним дорученням від 17 листопада 2009 року № 225 на суму 184 891 російських рублів (а.с. 37, т. 1).

З урахуванням вказаних вище доказів, загальний розмір витрат, понесених позивачем на придбання необхідних лікарських засобів, у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України становить 112 847 грн.

Також судом було встановлено, що згідно з трудовою книжкою позивача та копією наказу від 13 серпня 2002 року № 725, вона з 19 серпня 2002 року працювала на посаді інженера з маркетингу відділу маркетингу Гомельського заводу станочних узлів з посадовим окладом 96 460 білоруських рублів, тому сума втраченого заробітку в результаті ушкодження здоров'я, із ступенем втрати працездатності 80% та 70%, за період з 1 грудня 2002 року по 1 листопада 2010 року становить 5634509 білоруських рублів, що у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України становить 14 823 грн.

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати право України, оскільки шкода позивачу була завдана на території України, а також норми ст. ст. 440-1, 450 ЦК УРСР, які діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Разом з цим, правильно надавши оцінку всім зібраним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення обов'язку щодо відшкодування шкоди, завданої здоров'ю позивача у розмірі 141 862 грн. та моральної шкоди у розмірі 35 000 грн. на транспортне республіканське унітарне підприємство «Гомельське відділення Білоруської залізниці», як на володільця джерела підвищеної небезпеки - пасажирського поїзда № 396 сполученням Гомель-Сімферополь. При цьому суд виходив із того, що останнє уклало з позивачем договір перевезення, що підтверджується видачею ОСОБА_6 проїзного документа БШ № 679924 та формувало склад поїзду № 396 сполученням Гомель-Сімферополь з належних йому пасажирських вагонів, його співробітники обслуговували пасажирські вагони і його співробітник був начальником поїзда та поїзд знаходився під його керівництвом.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду в частині визначення розміру відшкодування шкоди та покладення обов'язку щодо її відшкодування на транспортне республіканське унітарне підприємство «Гомельське відділення Білоруської залізниці», а також з тим, що підстав для покладення обов'язку щодо відшкодування шкоди на державне підприємство «Одеська залізниця» не має.

Разом з цим, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про виключення з мотивувальної частини рішення місцевого суду, в якому в якості підстави обґрунтування містилося посилання на ст. 450 ЦК УРСР щодо покладення на транспортне республіканське унітарне підприємство «Гомельське відділення Білоруської залізниці» відповідальності по відшкодуванню матеріальної шкоди, як на володільця джерела підвищеної небезпеки. При цьому, апеляційний суд посилався на те, що транспортне республіканське унітарне підприємство «Гомельське відділення Білоруської залізниці» в даному випадку не є володільцем джерела підвищеної небезпеки, а має відповідати за шкоду потерпілій, як роботодавець, вина працівників якого у порушенні посадових обов'язків і правил безпеки, що призвело до нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті, встановлена і не спростована належними доказами.

Однак такий висновок апеляційного суду не відповідає обставинам справи, вимогам Закону та не ґрунтується на доказах, яким судом першої інстанції було надано правильну оцінку.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу транспортного республіканського унітарного підприємства «Гомельське відділення Білоруської залізниці», подану представником Дубодєловим С.Є., задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2013 року скасувати, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк