У Х В А Л А

23 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів: Григор'євої Л.І.,

Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Зарічненської селищної ради Рівненської області, ОСОБА_4, відділу Держземагенства у Зарічненському районі Рівненської області, реєстраційної служби Зарічненського районного управління юстиції Рівненської області про визнання недійсними рішень та договору оренди, скасування відомостей, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним рішення Зарічненської селищної ради Рівненської області від 3 грудня 20143 року № 723; скасувати внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 1440043 про право власності територіальної громади смт Зарічне в особі Зарічненської селищної ради Рівненської області на спірну земельну ділянку; визнати недійсним договір оренди на тимчасове користування спірною земельною ділянкою, укладений Зарічненською селищною радою Рівненської області та ОСОБА_4; усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов'язання ОСОБА_4 знести за власний рахунок тимчасову споруду - торгівельний кіоск.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2014 року залишено без змін.

20 квітня 2015 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року.

У заяві ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року та ухвалити судове рішення про задоволення позову з підстав, передбачених пунктами 1, 4 ст. 355 ЦПК України.

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме ч. 5 ст. 116, ч. 2 ст. 149 ЗК України, заявник зазначає ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року, 17 квітня 2013 року та від 18 березня 2015 року, та ухвали Верховного Суду України від 5 грудня 2007 року, від 11 березня 2009 року, від 16 вересня 2009 року та від 29 вересня 2010 року, в яких, на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме пункту 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", заявник зазначає постанову Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-31цс12.

Ухвалюючи рішення у справі, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої та апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 виходив з того, що позивачем не надано правовстановлюючих документів на право власності або користування спірною земельною ділянкою, в той час як належними доказами доведений факт передачі спірної земельної ділянки іншій особі за його, як попереднього користувача, згодою.

У той самий час зміст наданих для порівняння ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року, 17 квітня 2013 року та від 18 березня 2015 року, та ухвал Верховного Суду України від 5 грудня 2007 року, від 11 березня 2009 року, від 16 вересня 2009 року та від 29 вересня 2010 року не свідчить про ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки в них містяться висновки про незаконність надання земельних ділянок іншим особам без згоди попередніх законних власників чи землекористувачів на їх вилучення.

Крім того, доводи заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України в частині посилання ОСОБА_3 на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року є необґрунтованим, оскільки Верховний Суд України у зазначеній постанові, посилаючись на пункт 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок" дійшов висновку про те, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку визначені ст. 23 ЗК України. Проте дію зазначеної статті зупинено стосовно власників земельних ділянок, визначених п. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок".

Отже, виходячи із доводів заяви, змісту судового рішення касаційного суду, що переглядається, підстави, які б свідчили про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України, відсутні

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_3 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а тому у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_3 до Зарічненської селищної ради Рівненської області, ОСОБА_4, відділу Держземагенства у Зарічненському районі Рівненської області, реєстраційної служби Зарічненського районного управління юстиції Рівненської області про визнання недійсними рішень та договору оренди, скасування відомостей, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за заявою ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук