АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/52/15 Справа № 205/6317/13 Головуючий у 1 й інстанції - Таус М.М. Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2015 м. Дніпропетровськ 28 січня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року, по справі за позовом Приватної науково-виробничої фірми «Радуга» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Блок», ОСОБА_2, Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

ПНВФ «Радуга» у липні 2013 року звернулася до суду з позовом до ТОВ «НВФ «Блок», ОСОБА_2, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради та після уточнення позовних вимог просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, скасувати свідоцтво про право власності та визнати за ними право власності на промисловий майданчик, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 22.01.2004 року ПНВФ «Радуга» придбала промисловий майданчик, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «НВФ «Блок» від 10.03.2006 року ПНВФ «Радуга» та ОСОБА_2 виступили засновниками ТОВ «НВФ «Блок».

Для забезпечення діяльності товариства за рахунок внесків учасників сформовано статутний капітал (фонд) у розмірі 70000 грн., який розподілений між учасниками в наступному співвідношенні: ОСОБА_2 - 35000 грн., ПНВФ «Радуга» - 35000 грн.

ПНВФ «Радуга» в рахунок своєї частки внесла до статутного капіталу товариства будівлі промислового майданчика, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, загальною вартістю 35000 грн.,що у відповідності до п.3.1 Статуту перейшло у власність товариства.

19.09.2006 року власник ПНВФ «Радуга» подав заяву про вихід зі складу учасників ТОВ «НВФ «Блок», свій внесок до статутного капіталу товариства просив повернути майном. Незважаючи на це 15.02.2007 року між ТОВ «НВФ «Блок» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу будівель та споруд розташованих за адресою АДРЕСА_1 /а.с. 2-4, 135-137, 153/.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2014 року позовні вимоги було задоволено в повному обсязі, вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 180-187/.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_2 і звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким відмовити ПНВФ «Радуга» у задоволенні позовних вимог / а.с. 191-198/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно вимог ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 22.01.2004 року на підставі протоколу № 01-К конкурсної комісії у справі № Б24/222/02 про банкрутство ДП ВАТ «Дніпропетровськпромбуд» «Промбут», посвідченого Головою комітету кредиторів ОСОБА_3 09.01.2004 року, ПНВФ «Радуга» придбала промисловий майданчик, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 який складається з А-1 будівельна майстерня площею 654,8 кв. метри; Б-1 склад площею 201,3 кв. метри; В-1 склад площею 97,8 кв. метри; Г-1 гараж площею 46,4 кв. метри; Д-1 склад площею 31,6 кв. метри; Е-1 склад площею 23,2 кв. метри, що підтверджується свідоцтвом про придбання нерухомого майна у формі конкурсу та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, реєстровий № 77 /а.с. 7/.

Відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «НВФ «Блок» від 10.03.2006 року ПНВФ «Радуга» та ОСОБА_2 виступили засновниками ТОВ «НВФ «Блок» /а.с. 8/.

Для забезпечення діяльності товариства за рахунок внесків учасників формується статутний капітал (фонд) у розмірі 70000 грн., який розподілений між учасниками в наступному співвідношенні: ОСОБА_2 - 35000 грн., ПНВФ «Радуга» - 35000 грн. Статутний фонд товариства сформовано в повному обсязі наступним чином. Внеском ОСОБА_2 є грошові кошти в сумі 35000 грн., ПНВФ «Радуга» в рахунок своєї частки вносить будівлі промислового майданчика, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, загальною вартістю 35000 грн., що у відповідності до п.3.1 Статуту переходить у власність товариства.

19.09.2006 року власник ПНВФ «Радуга» подав заяву про вихід зі складу учасників ТОВ «НВФ «Блок», свій внесок до статутного капіталу товариства простив повернути майном /а.с. 28/.

28.12.2006 року проведено державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ «НВФ «Блок», відповідно до п.1.2 нової редакції Статуту його учасниками стали ОСОБА_2 та ОСОБА_4 /а.с. 29-48/.

Відповідно до підпункту «н», п. 10.5 цього Статуту товариства до компетенції загальних зборів учасників товариства належить надання згоди на підписання генеральним директором договорів (угод), укладених на суму, що перевищує еквівалент 20 000 грн.

На загальних зборах учасників ТОВ «НВФ «Блок» від 14.02.2007 року було вирішено продати нерухоме майно, яке розташовано за адресою АДРЕСА_1, та належить підприємству. Право підпису цього договору надано виконавчому директору ОСОБА_5 /а.с. 159/.

15.02.2007 року між ТОВ «НВФ «Блок» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу будівель та споруд розташованих за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Черкаська 22, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу /а.с. 49/.

Отже спільне рішення було прийнято загальними зборами в межах їх компетенції і у судовому порядку не скасовано.

У липні 2013 року ПНВФ «Радуга» звернулась до суду з позовом до ТОВ «НВФ «Блок» та ОСОБА_2 в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу промислового майданчика посилаючись на ч.1 ст. 215 ЦК України, та визнати право власності за ПНВФ «Радуга» на цей майданчик.

За таких обставин суд першої інстанції, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 15.02.2007 року був вчинений під впливом помилки, а саме, що при укладенні вказаного правочину сторони помилялися щодо обставин, що мають істотне значення, а саме право продавця відчужувати вказане нерухоме майно, що це майно безпідставно перебувало у володінні продавця на день укладення правочину і повинно бути повернуто позивачу як його внесок до статутного фонду ТОВ «НВФ «Блок», прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Але з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставини, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття стороною суб'єкту, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинули на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була укладена.

Постановляючи рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.02.2007 року суд послався на те, що майно безпідставно перебувало у володінні продавця на день укладення правочину і повинно бути повернуто позивачу як його внесок до статутного фонду ТОВ «НВФ «Блок».

Але з таким висновком також погодитися не можна.

Відповідно до ч.2 ст. 148 ЦК України учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства.

За домовленістю між учасником та товариством виплати вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі.

Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди.

Але з матеріалів справи вбачається, що ПНВФ «Радуга» передала у власність, а не у користування ТОВ «НВФ «Блок» промисловий майданчик, у якості статутного капіталу, що підтверджується п.3.1 Статуту.

Крім того, відповідно до п. 6.2 Статуту ТОВ «НВФ «Блок» вихід учасника - юридичної особи відбувається на підставі рішення вищого органу управління цієї юридичної особи або іншого органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань.

Рішення про вихід учасника - юридичної особи оформляється протоколом (витягом) або іншим належним розпорядчим документом, підписаним відповідними посадовими особами, підписи яких завірені печаткою юридичної особи.

В матеріалах справи такі рішення відсутні.

Відповідно до п. 6.4 цього Статуту у випадку виходу учасника зі складу учасників товариства, йому повністю сплачується вартість його внеску в Статутний капітал і отримана на нього частина прибутку за період до моменту виходу учасника, а також відповідна доля майна товариства на момент виходу з його складу. Виплата робиться після затвердження звіту за рік, в якому учасник вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся з заявою про вихід зі складу учасників ТОВ «НВФ «Блок» 19.09.2006 року, договір купівлі-продажу був укладений 15.03.2007 року, а до суду про визнання цього договору недійсним позивач звернувся тільки у липні 2013 року.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Будь-яких заяв про поновлення цього строку з зазначенням поважних причин позивачем заявлено не було.

Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу промислового майданчика.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності перервано, що підтверджується листом від 18.05.2011 року ТОВ «НВФ «Блок» яким та вважає за можливе повернення ПНВФ «Радуга» частки у статутному капіталі в натурі строком до 31.12.2011 року /а.с. 174/, так як ці питання підсудні господарському суду.

Крім того, п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочини, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визначення правочину недійсним.

Позов про визнання такого правочину недійсним може бути задоволений лише на вимогу сторони, яка діяла під впливом помилки.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «НВФ «Блок» у 2012 році зверталося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будівель та споруд розташованих за адресою АДРЕСА_1, укладений 15.02.2007 року та визнання права власності, але рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області їм у цьому було відмовлено /а.с. 110/.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ПНВФ «Радуга» не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню.

Також колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності, оскільки позовна давність застосовується у разі обґрунтованості позовних вимог, а у випадках, коли суд, на підставі досліджених доказів, встановить що позовні вимоги задоволенню не підлягають, ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року - скасувати.

Приватній науково-виробничій фірмі «Радуга» в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.