Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Ступак О.В.,

Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Лізинг ІТ» про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 серпня 2014 року

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 18 листопада 2013 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та зарахована на посаду економіста з фінансової роботи зі строком випробування у три місяці.

Після її успішного проходження строку випробування на вказану вище посаду відповідач відмовився приймати позивача на роботу у зв'язку з її вагітністю.

Посилаючись на наведене, просила зобов'язати відповідача оформити її на посаду економіста з фінансової роботи, стягнути з відповідача заробітну плату за строк випробування у розмірі 3611 грн 40 коп., визнати незаконною відмову відповідача у прийнятті на роботу після успішного проходження строку випробування, зобов'язати відповідача прийняти позивача та допустити її до роботи з 18 лютого 2014 року, стягнути з відповідача заробітну плату за дні вимушеного прогулу в розмірі 6 тис. грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

27 серпня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що 18 листопада 2013 року остання не зверталась до відповідача із заявою про прийняття її на роботу зі строком випробування, не надала відповідачу необхідних для оформлення документів, а також посилався на відсутність відповідної спеціалізації, досвіду для роботи та на відсутність факту відмови позивачу в працевлаштуванні у зв'язку із її вагітністю.

Однак висновки судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам матеріального закону та зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи.

Судами встановлено, що наказу (розпорядження) про прийняття на роботу позивача зі строком випробування відповідачем не видавалося, незважаючи на те, що 17 лютого 2014 року ним були отримані від позивача необхідні документи для прийняття на роботу.

Відповідно до частин 1, 3 та 4 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суди першої та апеляційної інстанцій посилались на те, що оскільки позивач

18 листопада 2013 року не зверталась до відповідача із заявою про прийняття її на роботу зі строком випробування, то відсутня найважливіша умова, яка повинна бути зазначена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

У статті 28 КЗпП України визначено, що коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах.

Якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

Тобто при випробуванні працівник вважається прийнятим на роботу, але з умовою, що укладений з ним трудовий договір буде розірвано,

якщо він не витримає випробування.

Тому, відповідно до ст. 28 КЗпП України розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу та даючи згоду фактично дає згоду на випробування і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято.

Судом першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, було встановлено, що з позивачем не було укладено трудового договору зі строком випробування.

Однак, судами не було з'ясовано причини неналежного оформлення ОСОБА_3 на строк випробування, адже це є обов'язком відповідача, несплати позивачу заробітної плати за вказаний строк випробування, відмови у прийнятті на вказану посаду, якщо судами встановлено, що ОСОБА_3 успішно пройшла строк випробування і наступне розірвання трудового договору допускається на загальних підставах.

Вказані норми закону та сукупність встановлених фактів свідчать, що ОСОБА_3, як працівник ПАТ «Лізинг ІТ», з відома та згоди останнього перебувала у трудових відносинах і проходила навчання з подальшим працевлаштуванням у нього, а в подальшому їй було відмовлено у прийнятті на роботу на посаду економіста та запропоновано іншу посаду, що вказує на характер трудових відносин.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, у порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували тривалість строку випробування позивача, як працівника ПАТ «Лізінг ІТ», мети проходження цього строку випробування (підвищення кваліфікації або для подальшого працевлаштування), а також не з'ясували чи була остання допущена до роботи на посаду економіста у відповідача після цього строку.

Крім того, ОСОБА_3 зазначала, що 18 листопада 2013 року

вона була прийнята на строк випробування, про що не заперечував в судовому засіданні виконуючий обов'язки генерального директора відповідача - Фрідман Д.А., а також пояснив, що остання проходила навчання у ПАТ «Лізинг ІТ» і підставою відмови у прийнятті її на роботу стали невідповідність кваліфікації та неможливість виконання нею обов'язків економіста з фінансової роботи, крім цього, вказав, що їй пропонувалась інша робота, від якої вона відмовилась.

Згідно зі ст. 5№ КЗпП України Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, безоплатне навчання безробітних нових професій, підготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України встановлено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Таким чином, судоми першої та апеляційної інстанцій не було з'ясовано чи надавалось позивачу направлення для підвищення кваліфікації, чи мало вказане підприємство дозвіл на здійснення діяльності з підвищення кваліфікації інших осіб, крім робітників підприємства, чи було воно оплачуваним або безкоштовним.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій на порушення вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 137 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та допустили порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до викладених обставин судові рішення не можуть залишатися в силі, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до вірного вирішення справи, а тому згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасування з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 серпня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун І.К. Парінова О.В. Ступак С.П. Штелик