Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Санаторій «Берізка», Прилуцької міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 16 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Санаторій «Берізка» (далі - КП «Санаторій «Берізка»), Прилуцької міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що з серпня 2010 року до червня 2012 року виконував обов'язки директора КП «Санаторій «Берізка», проте за цей період йому не виплачувалася заробітна плата.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 16 вересня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_1, оскільки позивач виконував обов'язки директора КП «Санаторій «Берізка» згідно розпорядження Прилуцького міського голови, яким не було визначено умови оплати праці й позивач з такими умовами погодився.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін або таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Судом установлено, що відповідно до розпорядження Прилуцького міського голови № 109 від 29 липня 2008 року ОСОБА_1 працював на посаді директора комунального підприємства «Міськсвітло» (далі - КП «Міськсвітло») за контрактом до 11 вересня 2013 року включно.

Розпорядженням Прилуцького міського голови № 109 від 31 серпня 2010 року на ОСОБА_1 було покладено виконання обов'язків директора КП «Санаторій «Берізка».

Згідно розпорядження Прилуцького міського голови № 45-ОС від 24 травня 2012 року ОСОБА_1 звільнено від виконання обов'язків директора КП «Санаторій «Берізка» з 01 червня 2012 року, відповідно до поданої заяви.

У відповідності до ст. 94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена у ст. 2 Закону України «Про оплату праці».

Так, основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

До складових заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За правилами ст. 102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні вимоги містить ст. 19 Закону України «Про оплату праці»

Згідно зі ст. 105 КЗпП України суміщення професій (посад) передбачає виконання працівником поряд зі своєю основною роботою, передбаченою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) і виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи на одному і тому самому підприємстві за згодою працівника протягом встановленої законодавством тривалості робочого дня.

Головною передумовою суміщення професій (посад) є наявність вакансії суміщуваної професії (посади) в штатному розписі.

При виконанні робіт за суміщенням працівникові встановлюються доплати до основної заробітної плати.

Системний аналіз ст. ст. 21, 102-1 та 235 КЗпП України, дає підстави дійти до висновку, що чинне законодавство про працю не містить будь-яких обмежень чи інших правил стосовно виплати заробітної плати особам, які працюють за сумісництвом та виплати їм середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, на позивача, який працював директором КП «Міськсвітло» було покладено ще виконання обов'язків директора КП «Санаторій «Берізка».

Проте, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірили, не дослідили посадові обов'язки позивача як директора КП «Міськсвітло» так і директора КП «Санаторій «Берізка», не з'ясували статусу санаторію й його підпорядкованість, унаслідок чого не визначилися з тим чи працював ОСОБА_1 за суміщенням професій (посад), чи за сумісництвом та не зазначили, яким чином мала проводитися оплата праці позивача, який додатково виконував обов'язки директора КП «Санаторій «Берізка», що підтверджується належними доказами та не заперечується сторонами, та дійшли передчасних висновків про відсутність правових підстав для задоволенні позову.

З огляду на викладене, погодитись із ухваленими у справі судовими рішеннями неможливо.

За таких обставин, ухвалені у справі судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, оскільки судами при їх ухваленні допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи й є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 16 вересня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко