Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/3299/15-ц
Провадження № 2/553/1240/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.10.2015 рокум. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді - Парахіної Є.В.,

при секретарі - Бутенко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів. В обґрунтування позову позовних вимог представник позивача посилається на те, що ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 01.10.2013 року визнано мирову угоду від 01.10.2013 року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, за якою позивач 02.07.2009 року шляхом переказу коштів з власного рахунку № 150- на рахунок № 95 надала відповідачкам грошову позику у сумі 16000,00 ОСОБА_5, що за курсом НБУ на той час склало 172298 грн. 22 коп., строк повернення якої був визначений до 02.07.2010 року. Відповідно до п. 4 мирової угоди відповідачі зобов'язалися повернути грошову позику в сумі 14000,00 ОСОБА_5 або в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату повернення протягом року з дати підписання мирової угоди, але не пізніше 01.10.2014 року. Вказує, що між сторонами по справі склались правовідносини у звязку з передачею грошей, що відповідають умовам договору позики, та оскільки у встановлений судовим рішенням строк відповідачі борг у повному обсязі не повернули, сплативши позивачці лише 3000 євро, просить стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачки проценти за користування позикою в сумі 11000 євро в розмірі облікової ставки НБУ відповідно до умов ч. 1 ст. 1048 ЦК України за період з 01.10.2014 року по 21.08.2015 року в сумі 38090 грн., а також інфляційні втрати за період з жовтня 2014 року по липень 2015 року в сумі 135503,50 грн., 3 % річних за 325 днів в сумі 7237,75 грн. на підставі ст. 625 ЦК України, а всього 197597 грн. 02 коп., та судові витрати в сумі 2097 грн. 78 коп.

28.08.2015 року до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів, в якій фактично збільшений розмір позовних вимог, представник позивача просить стягнути з відповідачів на користь позивачки ОСОБА_6 солідарно проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ відповідно до умов ч. 1 ст. 1048 ЦК України за період з 01.10.2013 року по 21.08.2015 року в сумі 77857 грн. 97 коп., а також інфляційні втрати за період з жовтня 2014 року по липень 2015 року включно в сумі 135503,50 грн. та 3 % річних за 325 днів в сумі 7237,75 грн. на підставі ст. 625 ЦК України, а всього 220599,22 грн. а також судові витрати в сумі 2328 грн. 78 коп.

В судове засідання позивач не з'явилася, не повідомивши про причини неявки, незважаючи на те, що про час та місце розгляду справи була повідомлена судом, доручила представляти свої інтереси ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнали частково, не заперечували проти стягнення з них на користь позивачки

3 % річних за порушення строків виконання грошового зобовязання, згідно ст. 625 ЦК України, в іншій частині проти позову заперечували, посилаючись на безпідставність.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

02 липня 2009 року ОСОБА_2 надала подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошову позику у розмірі 16 000 євро, що по курсу НБУ становило 166254 грн. 40 коп., яку боржники у повному обсязі та у встановлений строк не повернули, у звязку з чим вона звернулась з позовом до Ленінського районного суду м. Полтави про стягнення боргу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 19 червня 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, позивач в особі свого представника ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 01.10.2013 року визнано мирову угоди, укладену 01 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, згідно якої сторони домовились про наступне: 1. сторони визнають, що 02 липня 2009 року ОСОБА_2 шляхом переказу коштів з власного рахунку № 150- на рахунок № 95 надала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошову позику у сумі 16 000, 00 євро, що в еквіваленті по курсу НБУ на той час складало - 172 298 грн. 22 коп., строк повернення грошової позики, за взаємною згодою був визначений через рік до 02 липня 2010 року; 2. сторони визнають, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рахунок повернення грошової позики були повернуті кошти на загальну суму - 2000 євро. ОСОБА_4 кошти поверталися у сумі 1000 євро міжнародним грошовим переказом від 10 листопада 2011 року, та у сумі - 500 євро, ОСОБА_2 отримала на руки. ОСОБА_3 кошти поверталися у сумі 6 600 грн., грошовим переказом від 25 січня 2013 року; 3. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнають, а ОСОБА_2 не заперечує, що на час підписання мирової угоди заборгованість по сплаті грошової позики від 02 липня 2009 року складає - 14 000, 00 євро, що в еквіваленті по курсу НБУ на час укладення мирової угоди складає - 151 481 грн. 74 коп.; 4. сторони домовилися, що грошову позику від 02 липня 2009 року у сумі 14 000,00 євро, або в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату повернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов'язуються повернути протягом року з дати підписання мирової угоди, але не пізніше 01 жовтня 2014 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив про те, що вищевказане судове рішення відповідачами не виконано у повному обсязі, кошти в сумі 14000 євро у обумовлений строк до 01.10.2014 року та станом на час розгляду даної справи відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_3 позивачці ОСОБА_2 в повному обсязі не повернули, погасили борг частково, сплативши у листопаді 2014 року кошти в сумі 3000 євро, тобто мають борг в сумі 11000 євро.

Вказані твердження представника позивача не заперечувались відповідачами в судовому засіданні.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України за період з 01.10.2014 року по 21.08.2015 року в сумі 77857 грн. 97 коп., суд враховує наступне.

Між сторонами по справі ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з іншого боку існували правовідносини позики грошових коштів, спір щодо яких був вирішений судовими органами та ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 01.10.2013 року затверджено миррову угоду.

Позивач та її представник чинним законодавством наділені правом у випадку ухилення відповідачів від добровільного виконання судового рішення отримати виконавчий лист та у встановленому законом порядку предявити його для примусового виконання до органу державної виконавчої служби.

Таким чином, правовідносини, що відповідають умовам договору позики, між сторонами припинені з часу судового вирішення відповідного спору. Правовідносини щодо обовязку відповідачів сплатити позивачці грошові кошти на підставі судового рішення за своєю правовою природою не є договірними, не повязані з договором позики, а випливають з виконання судового рішення та урегульовані Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно, до вказаних правовідносин не підлягають застосування норми глави 71 ЦК України щодо договорів позики, в тому числі норми ст. 1048 ЦК України, в частині першій якої передбачено визначення розміру процентів за договором позики на рівні облікової ставки НБУ у випадку, якщо відповідним договором розмір процентів не встановлений.

А тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ відповідно до умов ч. 1 ст. 1048 ЦК України, та не знаходить підстав для їх задоволення.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України, суд враховує наступне.

Як встановлено в ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З урахуванням викладеного, положення статті 625 ЦК регулюють зобовязальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Враховуючи доведеність факту прострочення відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виконання грошового зобовязання з повернення позивачу ОСОБА_2 коштів, отриманих відповідачами від неї як позика, на підставі судового рішення, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів представника позивача про можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України.

Інфляція за своєю суттю представляє собою зростання загального рівня цін у країні впродовж певного періоду часу, що супроводжується знеціненням національно грошової одиниці.

Як встановлено в ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Зміст ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 01.10.2013 року, якою визнано мирову угоди, укладену 01 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, безперечно свідчить про те, що відповідачі зобовязались повернути позивачці борг в іноземній валюті в сумі 14000 євро, або суму у національній валюті за курсом станом на час повернення коштів.

За змістом положень ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України.

Відповідно, суд приходить до переконливого висновку про відсутність правових підстав для застосування індексу інфляції до правовідносин, повязаних з невиконанням відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 зобовязання з повернення позивачці ОСОБА_2 коштів в сумі 14000 євро, та, відповідно, безпідставність позовних вимог в цій частині.

Як встановлено в ст. 524, 533 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Натомість скільки судом встановлено, що відповідачі прострочили виконання грошового зобовязання, яке виникло у них перед позивачкою на підставі судового рішення, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних від простроченої суми 11000 євро в межах позовних вимог за 325 днів (за період з 01.10.2014 року по 21.08.2015 року включно) прострочення виконання зобовязання, а всього в сумі 293,84 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на час постановлення судового рішення на 23.10.2015 року (2520,6026 грн. за 100 євро) становить 7406 грн. 43 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи викладене, з урахуванням загального розміру позовних вимог та тієї частини, в якій позов було задоволено, суд вважає, що з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню частина судового збору, сплаченого в загальній сумі 2328 грн. 78 коп. (в тому числі, 1975 грн. 98 коп. та 231 грн. 00 коп. за подання позовної заяви, 121 грн. 80 коп. за подання клопотання про забезпечення позову), в розмірі по 40 грн. 75 коп. з кожного з відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 130, 213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 7406 грн. 43 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі по 40 грн. 75 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь в розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні при проголошенні рішення в 10-денний строк з дня отримання його копії.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_5