Справа № 450/4390/13 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/6413/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.В., Павлишина О.Ф.,

секретаря Іванової О.О.

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, з участю третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Віблого Любомира Зеновійовича, з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,-

встановила:

В листопаді 2013 року позивач ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_7, просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_8, посвідчений 20.04.2012 року приватним нотаріусом Віблим Л.З., зареєстрований у спадковому реєстрі за №52707345, бланки ВРР 964319, номер у реєстрі нотаріальних дій 574, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Вимоги обгрунтовувала тим, що у 2012 році померла її бабця ОСОБА_8, яка проживала разом із позивачкою та її сім»єю в одному будинку. При зверненні до державної нотаріальної контори щодо оформлення спадщини, їй стало відомо про наявність заповіту після смерті ОСОБА_8 Проте вважає, що такий заповіт не відповідає вільному волевиявленню бабці та складений з порушенням вимог законодавства, оскільки на час складання заповіту бабці виповнилось 87 років, за декілька місяців до смерті у неї різко погіршився стан здоров»я, що свідчить про те, що остання самостійно не могла звернутись до нотаріуса для складання та посвідчення заповіту. З огляду на зазначене вважає, що заповіт було складено під психічним впливом, а заповідачка через стійкий розлад здоров»я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Просила позов задовольнити.

Ухвалою судового засідання від 28.01.2014 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_7 на належного ОСОБА_3, 21.02.2014 року залучено до участі у справі третю особу без самостійних вимог приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблого Л.З., а також 31.01.2015 року залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 серпня 2015 року у задоволенні позовуОСОБА_5 до ОСОБА_3, з участю третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Віблого Любомира Зеновійовича, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним- відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_5, вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам законодавства України та підлягає скасуванню через неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд прийшов безпідставного висновку про відхилення клопотання про призначення додаткової почеркознавчої експертизи, оскільки у висновку криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису від 20.11.2014 року зазначено, що рукописний текст, заповнений у відповідних графах заповіту від імені ОСОБА_8 не досліджувався, оскільки в розпорядженні експерта відсутні достовірні зразки почерку останньої.

Крім цього, судово-психіатрична експертиза також не дала відповіді на поставлені питання про психічний стан ОСОБА_8 зважаючи на недостатність даних та доказів.

Таким чином, висновок суду про відсутність підстав для проведення повторних експертиз, на думку апелянта, є необґрунтованим та не відповідає обставинам справи.

Також, суд не взяв до уваги пояснення ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з огляду отримання таких не у спосіб, визначений ЦПК України, з чим апелянт не погоджується.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 серпня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такої, виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що жодних доказів про те, що у момент підписання оспорюваного заповіту ОСОБА_8 її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі, позивач суду не надала, покази свідків про таке не свідчать.

Крім цього, суд мотивовано відмовив у задоволення ряду клопотань та заяв, як таких, що необґрунтовані та вже розглянуті судом, однак доказової бази не містили.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_8, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 01.08.2013 року, актовий запис № 37 (т. 1 а.с. 2).

Позивач ОСОБА_5 є дочкою покійного ОСОБА_13, що стверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 від 10.07.1978 року, який, в свою чергу, був сином спадкодавця ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 28.08.1954 року, з наведеного слідує, що позивач ОСОБА_5 є онукою спадкодавця ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 3-8).

20.04.2012 року ОСОБА_8 на випадок своєї смерті склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., зареєстрований у реєстрі за № 574, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, заповіла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Заповіт не змінено та не скасовано (т. 1 а.с. 43 зворот).

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності належала 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 44-45).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

У ст. 1234 ЦК України зазначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно із ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаним заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими чи службовими особами.

В свою черг, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частини 1, 2 ст. 1257 ЦК).

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

У ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Щодо застосування даної норми Верховним Судом України у абзаці 2 п.16 постанови Пленуму від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам дано роз'яснення, згідно якого правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Звертаючись з позовом позивач, як на підставу для визнання недійсним спірного заповіту, покликалася на те, що заповіт складено в порушення вимог законодавства, оскільки правочин було вчинено заповідачем під психологічним впливом, так як сама ОСОБА_8 мала стійкий розлад здоров»я та не могла усвідомлювати значення своїх дій, крім цього, остання не могла звернутись до нотаріуса для складання заповіту.

Колегією суддів встановлено, що з метою об'єктивного розгляду справи та на задоволення клопотань представника позивача, судом першої інстанції призначались судово-почеркознавча експертиза та судова психолого-психіатрична експертизи.

Згідно висновку № 3527 криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз по матеріалах цивільної справи № 2/450/445/14 від 20.11.2014 року, підписи від імені ОСОБА_8, які розташовані на: заяві про призначення пенсії по віку, датованій 18 марта (нижче березня) 1981 року в графі «підпис» та поданні № 10 від 18 марта 1981 року в графі «підпис особи, яку представляють до призначення пенсії; заповіті від її імені серії ВРР № 964319 від 20.04.2012 року в графі «Підпис»; заяві про призначення (перерахунок) пенсії, датованої 19.07.1989 року в графі «подпись заявителя», виконано однією особою.

На виконавця усього рукописного тексту, в тому числі і після слова «підпис», в заповіті від імені ОСОБА_8 серії РР № 964319 від 20.04.2012 року, впливали незначні чинники природного характеру.

Ознак, котрі б свідчили про те, що рукописний текст та підпис у заповіті від імені ОСОБА_8 № 964319 від 20.04.2012 року виконано під дією незвичних чинників штучного походження, а саме навмисної зміни почерку, немає (т. 1 а.с. 190-194).

Крім цього, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 237 від 27.03.2015 року, яка проведена на підставі ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 31.01.2015 року Комунальним закладом Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні, встановити чи могла ОСОБА_8 на час укладання заповіту від 20.04.2012 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не виявляється можливим (а.с. 230-235).

Під час розгляду апеляційної скарги колегією суддів розглянуті клопотання апелянта про призначення повторної комплексної психолого-психіатричної (посмертної) експертизи, про призначення додаткової почеркознавчої експертизи, а також про виклик свідків, обґрунтування відмови у задовленні яких викладені в окремих процесуальних документах.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано, а судом не здобуто доказів про те, що у момент підписання оспорюваного заповіту ОСОБА_8 її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі, при цьому докази, що знаходяться у матеріалах справи, досліджувались та оцінювались судом за правилами ст. 212 ЦПК України.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 серпня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин