У Х В А Л А І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 28 січня 2015 року м. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі: Черненко В.А., Лесько А.О., Червинської М.Є., розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом приватного підприємства «Таврія» до ОСОБА_4, фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович», відділу Держкомзему у Нікопольському районі Дніпропетровської області Головного управління Держкомзему України у Дніпропетровській області, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська обласна земельна агенція», про визнання недійсним договору оренди землі, скасування його державної реєстрації та визнання поновленим попереднього договору оренди за касаційною скаргою фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 жовтня 2014 року, - в с т а н о в и л а: У листопаді 2012 року приватне підприємство «Таврія» (далі - ПП «Таврія») звернулося до суду із вказаним вище позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, загальною площею 9,3036 га, укладений між фермерським господарством «Скорук Максим Анатолійович» (далі - ФГ «Скорук Максим Анатолійович») та ОСОБА_4; скасувати його державну реєстрацію; визнати договір оренди земельної ділянки, площею 9,3036 га, від 10 лютого 2007 року, укладений між ПП «Таврія» та ОСОБА_4, поновленим та зобов'язати останню вчинити дії щодо укладення з ПП «Таврія» додаткової угоди, передбаченої ст. 33 Закону України «Про оренду землі».Вимоги мотивувало тим, що 10 лютого 2007 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 9,3036 га, терміном на п'ять років, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23 березня 2007 року. Зазначеним договором передбачено, що орендар має переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий термін. Підприємство добросовісно, належним чином виконувало свої зобов'язання за договором та більш як за місяць до спливу його строку, направило на адресу ОСОБА_4 лист-повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом перед іншими особами на оренду земельної ділянки з проектом додаткової угоди. Крім того, уповноваженими особами підприємства в усній розмові з ОСОБА_4 також пропонувалось узгодити умови та укласти договір оренди землі на новий строк. На момент закінчення строку договору оренди землі земельна ділянка була засіяна ПП «Таврія» і ОСОБА_4 протягом місяця після закінчення строку договору оренди землі не висловила будь-яких заперечень проти поновлення договору оренди. Вважало, що договір є поновленим відповідно до ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Проте 27 березня 2012 року відділом Держкомзему у Нікопольському районі Дніпропетровської області Головного управління Держкомзему України у Дніпропетровській області було проведено державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 26 березня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ФГ «Скорук Максим Анатолійович», а 7-8 травня 2012 року ТОВ «Дніпропетровська обласна земельна агенція» проводила закріплення межовими знаками меж земельних ділянок часток (паїв) в натурі на місцевості зі складанням відповідного акту, запросивши ПП «Таврія», як орендаря суміжних земельних ділянок, хоча власники суміжних земельних ділянок не уповноважували позивача представляти їх інтереси при визначенні меж земельних ділянок в натурі. Вважало, що порушення вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками вказує на незаконність складання акту визначення меж земельної ділянки в натурі, який є невід'ємною частиною договору оренди. Крім того, незаконність акту вказує на відсутність факту встановлення місця розташування земельної ділянки, яке є істотною умовою договору оренди. У зв'язку із тим, що зміст правочину не відповідає абз. 4 ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» і у нього не має невід'ємної частини - акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), просило визнати договір оренди земельної ділянки від 26 березня 2012 року, укладений між відповідачами, недійсним. Вважало, що дії відповідачів з укладення та з державної реєстрації договору оренди земельної ділянки не відповідають вимогам чинного законодавства, не наділяють відділ Держкомзему у Нікопольському районі повноваженнями реєстрації договорів оренди земельних ділянок з іншими орендарями при наявності належним чином зареєстрованого договору оренди, термін дії якого не сплинув, та просило скасувати державну реєстрацію оспорюваного договору оренди земельної ділянки. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, загальною площею 9,3036 га, укладений 26 березня 2012 року між ФГ «Скорук Максим Анатолійович» та ОСОБА_4 Визнано договір оренди земельної ділянки, площею 9,3036 га, від 10 лютого 2007 року, укладений між ПП «Таврія» та ОСОБА_4, поновленим. Зобов'язано ОСОБА_4 вчинити дії щодо укладення з ПП «Таврія» додаткової угоди щодо поновлення договору оренди земельної ділянки, площею 9,3036 га, від 10 лютого 2007 року. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У поданій касаційній скарзі ФГ «Скорук Максим Анатолійович», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права. Зокрема, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк не припиняється виключно з підстав бажання власника землі передати земельну ділянку в оренду іншій особі або фактом укладання договору оренди з іншим орендатором. Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити. Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович» відхилити. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 жовтня 2014 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Колегія суддів: В.А. Черненко А.О. Лесько М.Є. Червинська