У х в а л а

іменем україни

28 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Ленінського району м. Запоріжжя в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсними довіреності та договору дарування квартири, за касаційною скаргою Першого заступника прокурора Запорізької області на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року прокурор Ленінського району м. Запоріжжя в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними довіреності та договору дарування квартири, обґрунтовуючи вимоги тим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_1

19 березня 2008 року ОСОБА_1 надала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_2 подарувати квартиру ОСОБА_3

09 квітня 2008 року ОСОБА_2, який на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв від імені ОСОБА_1, подарував зазначену квартиру ОСОБА_3

09 січня 2009 року ОСОБА_3 продав вказану квартиру ОСОБА_4

Вказуючи, що ОСОБА_1 при видачі 19 березня 2008 року довіреності на ім'я ОСОБА_2 вважала, що уповноважує останнього оформити на її ім'я документи на спадщину після померлих батьків, тобто помилялась щодо правових наслідків договору, прокурор Ленінського району м. Запоріжжя на підставі ст. 229 ЦК України, просив визнати недійсною довіреність ОСОБА_1, яка видана 19 березня 2008 на ім'я ОСОБА_2 на дарування ОСОБА_3 зазначеної квартири; визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 09 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2014 року, у задоволенні позову було відмовлено.

У касаційній скарзі Перший заступник прокурора Запорізької області просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з безпідставності позовних вимог.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_1

19 березня 2008 року ОСОБА_1 надала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_2 подарувати квартиру ОСОБА_3

09 квітня 2008 року ОСОБА_2, який на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв від імені ОСОБА_1, подарував зазначену квартиру ОСОБА_3

09 січня 2009 року ОСОБА_3 продав вказану квартиру ОСОБА_4

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, не звернув належним чином уваги на те, що ОСОБА_1, як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу квартири, яка є її єдиним житлом, у власність ОСОБА_2, лише за умови придбання їй квартири меншої за площею, а за різницю коштів від продажу житла бажала отримати довічний догляд та утримання від ОСОБА_3, тобто вважала, що по суті укладає договір довічного утримання.

Таким чином, суди не врахували, що ОСОБА_1 надаючи довіреність ОСОБА_2, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Крім цього, суди не надали належної оцінки тому, що ОСОБА_1 після видачі довіреності ОСОБА_2, продовжує проживати у вказаній квартирі, зареєстрована в ній та сплачує комунальні послуги.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Першого заступника прокурора Запорізької області задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

М.В. Дем'яносов

С.П. Штелик