Справа № 344/2050/15-ц
Провадження № 2/344/2094/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бойчука О.В.

секретар Федорак Я.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до гаражно-будівельного кооперативу № 12 м. Івано-Франківськ про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цивільним позовом до гаражно-будівельного кооперативу № 12 м. Івано-Франківськ про поновлення на роботі у звязку з його звільненням наказом № 49К від 12 січня 2015 року, стягнення середнього заробітку за вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

Вимоги позову у позовній заяві обґрунтовано тим, що наказом № 49К від 12 січня 2015 року ОСОБА_1 незаконно звільнено з посади охоронця гаражно-будівельного кооперативу № 12 згідно ст. 146 Кодексу законів про працю України, за порушення трудової дисципліни. У день звільнення належно оформленої трудової книжки голова гаражно-будівельного кооперативу № 12 не видав та не проведена виплата всіх належних позивачу сум. Незаконне звільнення є наслідком неприязних стосунків між ОСОБА_1 та головою правління гаражно-будівельного кооперативу № 12 ОСОБА_3, який принижував та погрожував звільненням. З приводу погроз ОСОБА_3 позивач звертався до правоохоронних органів, які провели профілактичну бесіду з ОСОБА_3 Оскільки звільнення є незаконним, ОСОБА_1 підлягає поновленню із виплатою середнього заробітку, а спричинена йому звільненням моральна шкода відшкодуванню. Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 зазнав моральних страждань та втратив нормальні життєві звязки, у звязку з чим зазнав моральної шкоди.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги позову не визнав.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та суду пояснив, що не порушив жодних трудових норм, оскільки працював сумлінно тривалий час в кооперативі. Однак придбав гараж в даному кооперативі, після чого стосунки з ОСОБА_3 зіпсувалися. Неодноразово зазначав від нього принижень та чув образи. Незаконне звільнення сталося внаслідок неприязні ОСОБА_3, а не із законних підстав. Внаслідок звільнення втратив нормальний спосіб життя, оскільки розумів, що звільнений неправомірно через помсту голови кооперативу. Середній заробіток становив розмір мінімальної заробітної плати. Просив суд позов задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та суду пояснив, що має місце порушення трудових прав позивача, яке виразилось у незаконному звільненні. Дисциплінарні стягнення у виді доган накладені на ОСОБА_1 безпідставно, оскільки відсутні будь-які докази наявності таких підстав. За відсутності дисциплінарних проступків неможливі і дисциплінарні стягнення, а отже причин для звільнення ОСОБА_1 у керівництва гаражно-будівельного кооперативу не було. З цих підстав працівник підлягає негайному поновленню на роботі із стягненням середнього заробітку в установленому законом порядку та моральної шкоди. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та суду пояснив, що неприязні стосунки між ним та ОСОБА_1 були, однак виникли внаслідок безвідповідального ставлення позивача до роботи і жодним чином не вплинули на прийняття рішень щодо доган та його звільнення. ОСОБА_1 неодноразово не виконував розпоряджень голови правління кооперативу, халатно ставився до роботи та не хотів писати пояснень з цього приводу. Накази про дисциплінарні стягнення видавались на підставі реальних подій, які траплялись під час роботи ОСОБА_1, і є наслідком порушення ним трудової дисципліни. Середній заробіток становив розмір мінімальної заробітної плати. Просив у задоволенні позову відмовити.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні дав показання, відповідно до яких він є одним із засновників кооперативу та знає, що ОСОБА_1 постійно порушував правила роботи. ОСОБА_3 казав, що робив йому зауваження, однак ОСОБА_1В на них не реагував. У журналі подій цих випадків не зазначав.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні дав показання, відповідно до яких він є членом кооперативу та працював у ньому черговим разом з ОСОБА_1 Чув, що після випадку, коли авто пошкодило гараж, ОСОБА_3 вимагав у ОСОБА_1 написати пояснення, однак той відмовився.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши докази, надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог та заперечень, обєктивно та всебічно зясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що із встановлених обставин справи випливають трудові правовідносини сторін, а також про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у звязку з наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином не підлягають доказуванню обставина роботи ОСОБА_1 на посаді охоронця гаражно-будівельного кооперативу № 12, обставина накладення на нього головою цього кооперативу ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у виді звільнення за порушення трудової дисципліни та обставина розміру середнього заробітку розміру мінімальної заробітної плати, оскільки ці обставини визнаються сторонами.

Як вбачається з наказу № 45К від 05.11.2014 року, копія якого міститься в матеріалах справи, догану ОСОБА_1 оголошено за порушення трудової дисципліни і неналежне виконання службових обовязків, зокрема, яке відбулося 20 жовтня 2014 року (а.с. 23).

За змістом положень ст. 147 Кодексу законів про працю України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до положень ст. 147-1 Кодексу законів про працю України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

При дослідженні обставини наявності дисциплінарного проступку в діях ОСОБА_1 суд виходив з положень статті 139 Кодексу законів про працю України, відповідно до яких працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

З наведених обставин та законодавчих норм слідує, що між сторонами виникли та існували трудові відносини, які, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України, регулюються законодавством про працю. Отже ОСОБА_1, як сторона трудових відносин, несе дисциплінарну відповідальність, і на нього уповноваженим органом, як стороною трудового договору, може бути накладено дисциплінарне стягнення.

За змістом статті 148 Кодексу законів про працю України таке дисциплінарне стягнення може бути накладене не пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку та не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Досліджуючи докази, суд встановив відсутність будь-яких належних доказів неправомірності наказу № 45К від 05.11.2014 року, оскільки позивач його не оскаржував та до жодних державних органів з приводу незаконності цього наказу не звертався, хоча при ознайомленні зазначив, що з наказом незгідний (а.с. 23).

Враховуючи, що ОСОБА_1 вчинив дисциплінарний проступок 20 жовтня 2014 року, а наказ про накладення на нього дисциплінарного стягнення видано головою правління кооперативу 05.11.2014 року, дисциплінарне стягнення у вигляді догани на ОСОБА_1 накладено без порушення строків, передбачених статтею 148 Кодексу законів про працю України.

При застосуванні до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення 05.11.2014 року не порушено вимог статті 149 Кодексу законів про працю України щодо порядку такого застосування. Зокрема, першою частиною цієї статті передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Такі пояснення позивачем були надані (а.с. 18).

Також, у відповідності до вимог статті 148 Кодексу законів про працю України до позивача було застосоване наказом № 48К від 11 січня 2015 року дисциплінарне стягнення у виді догани (а.с. 14).

При ознайомленні з вказаним наказом позивач зазначив, що з ним незгідний. Однак у суду відсутні докази оскарження ОСОБА_1 вказаного наказу та визнання його неправомірним.

Актом від 21.01.2015 року, копія якого міститься в матеріалах справи, встановлено неявку ОСОБА_1 у ГБК-12 для отримання розрахункових коштів (а.с. 22).

Як вбачається з викладених письмово функціональних обовязків чергового по ГБК-12, на посаді якого працював ОСОБА_1, він ознайомлений із вказаними посадовими обовязками, про що розписався (а.с. 19-21).

Враховуючи важливість сфери трудових правовідносин і необхідність захисту у цій сфері прав працівника, співставивши ці фактори за принципом рівності сторін у цивільно-правових відносинах, суд вважає, що на стороні позивача має місце відсутність будь-яких доказів неправомірності притягнення його до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків, а на стороні відповідача документи та накази, неправомірність яких не підтверджена та спростована показаннями свідків, які вказали на порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни.

Однак, відповідно до положень ст. 11 ЦПК України, згідно з якими суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд безпосередньо досліджував обставини та підстави звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, оскільки позивач першою вимогою просив поновити його на роботі.

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Таким чином, враховуючи діючі накази № 45К від 05 листопада 2014 року і № 48К від 11 січня 2015 року про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень у виді догани та положення пункту 3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суд вважає правомірним наказ № 49К від 12 січня 2015 року про звільнення ОСОБА_1, оскільки він виданий на підставі повторного застосування дисциплінарного стягнення у випадках систематичного невиконання ОСОБА_1 без поважних причин трудових обов'язків (а.с. 15).

За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Суд вважає, що позивачем не надано суду належних доказів, які б підтвердили неправомірність накладення на нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення. Посилання позивача на відсутність обставини вчинення ним дисциплінарних проступків спростовується дослідженими у судовому засіданні вищенаведеними доказами, які прямо вказують на трудові відносини між сторонами, і як наслідок цих відносин, обовязок ОСОБА_1, як працівника, належно виконувати розпорядження керівника.

Враховуючи досліджені вищенаведені обставини щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог та відсутність спростувань цих обставин, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та обєктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд вважає встановленою відсутність в даний час порушення відповідачем трудового права позивача на працю, а тому позов до задоволення не підлягає.

У відповідності до ч. 4 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, частини 1 статті 23 Загальної декларації прав людини, ст.ст. 8, 24, 43, 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 40, 139, 147, 147-1, 148, 149 Кодексу законів про працю України, керуючись нормами цивільного процесуального законодавства, зокрема, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 179, 197, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до гаражно-будівельного кооперативу № 12 м. Івано-Франківськ про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.В.Бойчук