У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Дем'яносова М.В.,Коротуна В.М.,
Парінової І.К., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалось на те, що 16 травня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір у формі заяви позичальника №DNH4KS84230348, за умовами якого відповідачці було надано споживчий кредит на суму 8828,85 грн зі сплатою 25,08% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим термінам повернення 16 листопада 2009 року (42 місяці). Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов'язалась вносити щомісячні платежі на погашення заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з умовами надання кредиту.

Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконала умови кредитного договору, порушивши графік погашення кредиту і сплати процентів, у результаті чого станом на 11 січня 2013 року має заборгованість на суму у розмірі 100057,35 грн, позивач просив суд задовольнити позов та стягнути вказану заборгованість з відповідача.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року і направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Судами встановлено, що 16 травня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір у формі заяви позичальника №DNH4KS84230348, за умовами якого відповідачці було надано споживчий кредит на суму 8828,85 грн зі сплатою 25,08% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим термінам повернення 16 листопада 2009 року (42 місяці).

Як вбачається з розрахунку кредитної заборгованості за договором № DNH4KS84230348, станом на 11 січня 2013 року сума зазначеної заборгованості ОСОБА_6 складає 100057,35 грн.

Умовами кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язалась вносити щомісячні платежі на погашення заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з умовами надання кредиту.

Однак, як встановлено судами та не спростовано сторонами, що відповідач з моменту укладання договору від 16 травня 2006 року погашення заборгованості не здійснювала.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з позовними вимогами про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором №DNH4KS84230348, умови якого боржниця не виконувала з моменту укладення договору 16 травня 2006 року, банк звернувся у січні 2013 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності для звернення до суду, що є підставою для відмови у позові.

Проте, повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів не відповідають з огляду на наступне.

На підтвердження своїх позовних вимог, ПАТ КБ «Приватбанк» вказувало на те, що сторони погодились, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки за договором встановлено тривалістю у 5 років, а тому заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2006 року, яка станом на 11 січня 2013 року становить суму у розмірі 100057,35 грн, підлягає стягненню з відповідача.

Доказом домовленості сторін про збільшення строку позовної давності, у справі, яка розглядається, позивач зазначає те, що пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особа («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в п'ять років.

Згідно статей 526, 530, 610, частини 1 статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, наявність в Умовах надання споживчого кредиту фізичним особа («Розстрочка») (Стандарт) пункту 5.5, яким передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в п'ять років, що відповідає вимогам частини 1 статті 259 ЦК України і може свідчити про дотримання банком строків позовної давності.

Аналогічна за своєю суттю правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-144цс14 від 24 вересня 2014 року, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

При цьому, щодо доводів заяви відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення визначеної суми заборгованості, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходить з наступного.

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами кредитного договору погашення кредиту повинно здійснюватись частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-20цс14 від 19 березня 2014 року, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також, згідно з частиною 1 статті 546 та статті 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також, мотивувальна частина рішення рішень судів першої та апеляційної інстанції міститься посилання на пункт 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Таке посилання у мотивувальних частинах оскаржуваних рішень колегія суддів суду касаційної інстанції є помилковим у зв'язку з наступним.

Пунктом 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про внесення змін і доповнень до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» пункт 31 викладено у такій редакції:

«31. При застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.»

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, у порушення статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не в повній мірі визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, зокрема, не перевірили, чи узгодили сторони положення щодо збільшення строку позовної давності за вимогами банку до п'яти років відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особа («Розстрочка») (Стандарт) у редакції, яка була чинна на момент укладення спірного кредитного договору від 16 травня 2006 року, а тому висновок судів у справі є передчасним.

За таких обставин, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року підлягають скасуванню з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов
В.М. Коротун
І.К Парінова
С.П. Штелик