Справа №484/1938/14-ц 29.01.2015 29.01.2015 29.01.2015
Провадження № 22ц/784/179/15 Суддя першої інстанції Мельничук О.В.
Категорія 20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Харитоновій І.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

представника відповідачів - ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачів - ОСОБА_4 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

14 травня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який уточнив в подальшому, до ОСОБА_6, і ОСОБА_7 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що в вересні 2012 року між ним та відповідачами було досягнуто згоди про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1. Зазначена квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Обумовлена ціна квартири складала 25000 дол. США. На підтвердження таких намірів він 10 вересня 2012 року передав відповідачам 5000 дол. США, про що була написана заява, яка нотаріально посвідчена. В заяві також вказана дата укладення договору купівлі - продажу до 1 жовтня 2012 року. Залишок коштів у розмірі 20000 дол. США він передав відповідачам 20 вересня 2012 року, що також було підтверджено нотаріально посвідченою заявою.

В подальшому відповідачі ухилялись від укладення угоди купівлі-продажу у нотаріуса, у зв'язку з чим він звернувся до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу зазначеної квартири та визнання за ним права власності, проте у задоволенні його вимог було відмовлено.

Посилаючись на викладене та приписи ст. 1212 ЦК України, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь 323 725 грн. безпідставно набутих коштів, що є еквівалентом переданої суми в доларах США, та стягнути з відповідачів моральну шкоду за порушення звичайного укладу його життя в сумі 10 000 грн.

Відповідачі, заперечуючи проти позовних вимог, пояснювали, що про укладення договору вони домовлялися з дружиною ОСОБА_2, яка є третьою особою по справі - ОСОБА_5, у зв'язку з чим останній повернули всі гроші.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 323 725 грн. безпідставно набутих коштів.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 по 250 грн. відшкодування моральної шкоди.

Також зазначеним рішення та додатковим рішення того ж суду від 8 грудня 2014 року розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі представник відповідачів - ОСОБА_4 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неналежну оцінку судом першої інстанції доказів по справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

З аналізу правових норм цієї статті вбачається, що у разі якщо на виконання юридично не укладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право власності ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Зі змісту нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 10 вересня 2012 року вбачається, що останні, володіючи на праві спільної сумісної власності квартирою АДРЕСА_1 отримали за продаж зазначеної квартири від ОСОБА_2 аванс в сумі 5000 дол. США. В цій же заяві зазначено, що договір купівлі-продажу буде оформлений до 1 жовтня 2012 року за 25000 дол. США з урахуванням авансової суми (а.с. 38).

Згідно нотаріально посвідченої заяви відповідачів від 20 вересня 2012 року, відповідачі отримали від ОСОБА_2 повний розрахунок в сумі 20000 дол. США за продаж вказаної квартири з урахуванням авансу 5000 дол. США (а.с. 39).

Позивач ОСОБА_2 та третя особа - ОСОБА_5 перебували у шлюбі до 28 листопада 2011 року (а.с. 40).

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 від 20 січня 2014 року, вона повідомляє, що авансові грошові кошти за продаж квартири АДРЕСА_1 від ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в сумі 25000 дол. США., які були передані нею через ОСОБА_2 відповідно до заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_6 10 вересня 2012 року та 20 вересня 2012 року отримала в повному обсязі (а.с. 37).

Оскільки позивач у зв'язку з небажанням відповідачки ОСОБА_6 був позбавлений можливості оформити договір купівлі-продажу у нотаріуса він в листопаді 2013 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання зазначеного договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним права власності на зазначену квартиру.

17 лютого 2014 року рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області позов ОСОБА_2 було задоволено.

24 квітня 2014 року при перегляді цього рішення апеляційною інстанцією рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

З огляду на встановлені обставини та наведені правові норми суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що відповідачі, отримавши від позивача грошові кошти, як визначену ціну квартири за майбутнім договором купівлі - продажу, своїх зобов'язань щодо нотаріального оформлення зазначеного договору до 1 жовтня 2012 року не виконали, судом було визнано відсутність правових підстав для визнання укладеним такого договору, а відтак передані відповідачам грошові кошти вважаються набутими та такими, що зберігаються у останніх без достатньої правової підстави.

Отже , ОСОБА_2 на виконання юридично не укладеного договору, який рішенням суду не був визнаний дійсним, передчасно були передані грошові кошти, а тому між сторонами виникли правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 отримав зазначені грошові кошти від своєї колишньої дружини ОСОБА_5 та діяв за її дорученням щодо передачі цих коштів відповідачам, про що свідчить заява останньої про отримання всієї суми коштів від відповідачів були досліджені місцевим судом та правильно не взяті до уваги з огляду на те, що відповідачами не надано переконливих доказів про існування домовленості між ОСОБА_2 та його колишньою дружиною ОСОБА_5 про передачу йому зазначених сум коштів та розпорядження цими коштами 10 та 20 вересня 2012 року на укладення договору купівлі-продажу спірної нерухомості в інтересах ОСОБА_5 Тільки пояснення відповідачів в своїх запереченнях проти позову та заява ОСОБА_5 про повернення відповідачами грошових коштів не спростовує обставин, зазначених в позові та наданих позивачем на їх підтвердження письмових доказів.

Таким чином твердження скаржника про те, що судове рішення ухвалено без дослідження всіх обставин справи та належної оцінки наданих доказів є непереконливими, доводи останнього зводяться до тлумачення як обставин, так і норм права на свою користь на не спростовують викладених в рішенні висновків суду.

Між тим, суд першої інстанції, визначаючи спосіб, у який підлягає стягненню отримана та не повернута сума грошових коштів, припустився помилки, дійшовши до висновку, що така сума підлягає стягненню з відповідачів саме у солідарному порядку виходячи з наступного.

За загальним правилом шкода, заподіяла кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (в порядку часткової відповідальності). Солідарну відповідальність несуть особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру.

Судом встановлено, що згідно з двома заявами грошові кошти отримані ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Проте з наданих суду заяв не вбачається солідарний обов'язок відповідачів щодо повернення цих коштів. Як встановлено судом ці кошти передавалися відповідачам з метою придбання позивачем у власність квартири з подальшим укладенням договору купівлі-продажу до 1 жовтня 2012 року. При цьому позивачем не надано доказів, що зазначена квартира належить відповідачам на праві спільної сумісної власності.

Отже обов'язок відповідачів не є солідарним, а тому рішення місцевого суду в цій частині підлягає зміні щодо способу стягнення грошових коштів.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду щодо задоволення вимог по відшкодуванню моральної шкоди з огляду на таке.

Частиною другою ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'ям.

Відповідно до ч. ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичний або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, сукупність перелічених умов складає загальні підстави для покладення цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної (немайнової) шкоди. Вони є загальними, так як їх наявність необхідна у всіх випадках. Для виникнення зобов'язання по відшкодуванню моральної шкоди необхідна наявність наступних вимог: наявність самої моральної шкоди; протиправні дії особи, що заподіяла шкоду; причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи, що заподіяла шкоду та негативними наслідками; вини в заподіянні моральної шкоди.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Вимогами ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Як зазначав позивач в позовній заяви моральна шкода, яка була заподіяна протиправними діями відповідачів по утриманню його коштів полягала в тому, що він протягом двох років змушений брати участь у судових засіданням з приводу його звернень до суду, внаслідок чого витрачається багато часу та зусиль. Ці обставини змінили його звичайний уклад життя, він змушений був змінювати графік своєї роботи, особистих зустрічей та інш.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що відповідачі безпідставно протягом тривалого часу утримують значну суму коштів, що належить позивачу, не зважаючи на вимоги останнього, чим спричинили йому моральну шкоду.

З огляду на наведені норми матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів щодо спричинення йому моральної шкоди та розміру такої шкоди, а тому на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності.

Наслідком ухвалення нового рішення, відповідно до ст. 88 ЦПК України, є присудження до стягнення з відповідачів на користь позивача понесених ним судових витрат лише пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки частина судових витрат стягнута судом першої інстанції шляхом ухвалення додаткового рішення, то колегія суддів вважає за необхідне з огляду на ч. 3 ст. 303 ЦПК України скасувати це рішення та визначити судові витрати з урахуванням задоволених позовних вимог.

Таким чином з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог по 1668 грн. 63 коп. з кожного.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 і ОСОБА_6 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 листопада 2014 року змінити в частині визначення способу стягнення грошових коштів.

Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 з кожного по 161 862 грн. 50 коп.

Зазначене рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди, судових витрат, а також додаткове рішення цього ж суду від 8 грудня 2014 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 з кожного по 1668 грн. 63 коп. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді