АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1197/15 Доповідач - Храпак Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - представника апелянта Санжари О.М.; представника позивача і третьої особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4; представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Державної виконавчої служби України на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_2 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області, відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, третя особа ОСОБА_7 про звільнення майна з-під арешту, та за позовом публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" в особі відділення "Львівська регіональна дирекція "ПАТ "ВТБ Банк" до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИЛА:

в серпні 2013 року ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області, відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, третя особа ОСОБА_7 про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. 14 грудня 2012 року на дану квартиру накладено арешти в межах виконавчих проваджень, в яких вона не є боржником.

У лютому 2014 року ПАТ "ВТБ Банк" звернувся в суд із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування від 21.08.2012 року, за яким відповідачі подарували ОСОБА_3 6/7 частин квартири АДРЕСА_2, В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 8.05.2012 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду в порядку забезпечення позову ПАТ "ВТБ Банк" було накладено арешт на все майно ОСОБА_7, в тому числі й на зазначену квартиру, та заборонено відчуження майна. Договір дарування укладено на час накладення арешту на квартиру, тому такий договір є недійсним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2014 року у задоволенні позову публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" в особі відділення "Львівська регіональна дирекція "ПАТ "ВТБ Банк" до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування - відмовлено

Позов ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_2 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області, відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, третя особа ОСОБА_7 про звільнення майна з-під арешту - задоволено.

Знято арешт з майна, а саме квартири АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_3, про що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено наступні записи про обтяження:

№5361970 (особа, майно та права якої обтяжуються (власник): ОСОБА_8);

№80271 (особа, майно та права якої обтяжуються (власник): ОСОБА_8);

№1172094 (особа, майно та права якої обтяжуються (власник): ОСОБА_7);

№79974 (особа, майно та права якої обтяжуються (власник): ОСОБА_7);

№266075 (особа, майно та права якої обтяжуються (власник): ОСОБА_7).

В апеляційній скарзі Державна виконавча служба України просить рішення суду в частині задоволення позову про звільнення майна з-під арешту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_2 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області, відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на те, що судом порушено норми процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу відносно відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, але при цьому не визначив належного відповідача по справі.

У судовому засіданні представник апелянта Санжара О.М. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представники ОСОБА_4, ОСОБА_6 апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

У частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ "ВТБ Банк" про визнання договору дарування недійсним рішення суду не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_2 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області, відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, третя особа ОСОБА_7 про звільнення майна з-під арешту, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час зареєстровано обтяження спірної квартири в межах виконавчих проваджень, де ОСОБА_3 не є боржником тому з метою захисту її прав, слід зняти арешт з майна, а саме з квартири АДРЕСА_4.

Колегія суддів з даними висновками суду першої інстанції погодитись не може, оскільки судом порушено норми процесуального права, а тому згідно ст. 309 ч.1 п.4 ЦПК України рішення суду слід скасувати і ухвалити нове рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» та роз'яснень, що зазначені у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (із змінами і доповненнями), п. 16 абз. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 26.12.2003 р. «Про практику розгляду судом скарг на рішення, дії або бездіяльності органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», визначено, що вимоги осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК України, ст. 12 ГПК України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.24 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначив, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Отже, у справах про зняття арешту з майна належним відповідачем є боржник, а також особа, в інтересах якої накладено арешт і в необхідних випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

При накладені арешту відділ державної виконавчої служби є лише посередником між особою, в інтересах якої накладається арешт, та особою, на майно якої накладається арешт. Саме між цими особами існують спірні правовідносини, саме ці особи зацікавлені в результаті розгляду справи про зняття арешту з майна, оскільки рішення суду стосується їх прав і обов'язків, а не державна виконавча служба.

Разом з тим пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову до такого відповідача.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що в позові ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_2 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області, відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про звільнення майна з-під арешту слід відмовити, оскільки позов пред'явлений до неналежного відповідача.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Державної виконавчої служби України задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 грудня 2014 року в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_2 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області, відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про звільнення майна з-під арешту.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Н.М. Храпак