Ухвала

іменем україни

28 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Комбікруп», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції, про стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Комбікруп» на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від

4 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від

23 жовтня 2014 року,

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що договором іпотеки від 21 лютого

2011 року, укладеного між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Комбікруп» (далі - ТОВ «Комбікруп»), забезпечено виконання усіх грошових зобов'язань ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за договором позики, укладеного 21 лютого 2011 року між ним та

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Предметом іпотеки є належні

ТОВ «Комбікруп» на праві приватної власності об'єкти нерухомості під

літ. А, Б, В, Г, Д, Е, Ж, З, К, Т, які розташовані по АДРЕСА_1.

За основним зобов'язанням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали від нього у рівних долях позику у розмірі 1 588 800 грн, що в еквіваленті на день підписання цього договору за згодою сторін становить 200 000 доларів США, яку зобов'язалися повернути не пізніше 21 лютого 2013 року, у порядку визначеному ст. 533 ЦП України.

Оскільки станом на 1 червня 2013 року боржники своїх обов'язків, щодо повернення суми позики за основним зобов'язанням не виконали, просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від

4 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 жовтня 2014 року, позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором від 21 лютого 2011 року, а саме: об'єкти нерухомості під літ. А, Б, В, Г, Д, Е, Ж, З, К, Т, які розташовані по АДРЕСА_1, шляхом передачі їх у власність ОСОБА_3; визнано за ОСОБА_3 право власності на вказані об'єкти нерухомості та припинено право власності на них за ТОВ «Комбікруп». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Комбікруп» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у судовому порядку, оскільки договір іпотеки містить таке застереження.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що 21 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та

ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого останні отримали позику у розмірі 1 588 800 грн, що в еквіваленті на день підписання цього договору за згодою сторін становить 200 000 доларів США, яку зобов'язалися повернути не пізніше 21 лютого 2013 року.

Виконання умов указаного договору забезпечено договором іпотеки від 21 лютого 2011 року, укладеним між ТОВ «Комібкруп» та ОСОБА_3, предметом якого є належні ТОВ «Комібкруп» об'єкти нерухомості під літ. А, Б, В, Г, Д, Е, Ж, З, К, Т, які розташовані по АДРЕСА_1.

На виконання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» 25 березня 2013 року ОСОБА_3 направив боржникам та іпотекодавцю письмову вимогу про порушення основного зобов'язання, які останніми були отримані.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Виходячи з аналізу вказаних статей законодавець не виключає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

У п. 4.2. договору іпотеки сторони погодили, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; договору або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 1.3 вказаного договору предметом іпотеки є об'єкти нерухомості під літ. А, Б, В, Г, Д, Е, Ж, З, К, Т, які розташовані по

АДРЕСА_1. Предмет іпотеки знаходиться на земельній ділянці площею 0,5554 га, яка надана іпотекодавцю в оренду на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеному з Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізької області

Опис об'єкта: виробнича будівля, позначена в плані літерою «А» загальною площею 1259,2 кв.м; склад ПММ, позначений в плані літерою «Б» загальною площею 48,4 кв.м; склад, позначений в плані літерою «В» загальною площею 16,0 кв.м; склад ПММ, позначений в плані літерою «Г» загальною площею 48,5 кв.м; склад, позначений в плані літерою «Д» загальною площею 51,6 кв.м; склад, позначений в плані літерою «Е» загальною площею 52,6 кв.м; склад, позначений в плані літерою «Ж» загальною площею 16,7 кв.м; склад, позначений в плані літерою «З»; будівля прохідної, позначена в плані літерою «К» загальною площею 26,8 кв.м; вбиральня, позначена в плані літерою «Л»; загорожа, позначена в плані цифрою 1-3; ємність металева, позначена в плані цифрою 5; майданчик, позначений в плані цифрою 6; замощення, позначене в плані цифрою І.

Згідно ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України суд на вказане уваги не звернув, не з'ясував, чи проводилась оцінка предмета іпотеки та за якою вартістю переходить у власність позивача предмет іпотеки, суму заборгованості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перед ОСОБА_3

Положеннями ст. ст. 303, 304 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Апеляційний суд, порушуючи вимоги ст. 303 ЦПК України, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги, на порушення вимог

ст. 212 ЦПК України не дав належної оцінки наданій відповідачем експрес оцінці вартості двох об'єктів від 2 червня 2014 року, які є складовою предмета іпотеки, вартість яких становить 157 000 доларів США.

Крім того, погоджуючись з розміром боргу в сумі 200 000 доларів США поза увагою апеляційного суду залишилося рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2014 року, яким з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 стягнуто 140 000 доларів США за договором позики від 21 лютого 2011 року (а.с.105).

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У порушення зазначених вимог цивільного процесуального законодавства апеляційний суд, визнаючи предмет іпотеки єдиним майновим комплексом, не мотивував свого висновку, а зіславшись на опис предмета іпотеки, згідно якого нерухоме майно передане в іпотеку складається з 10 окремих об'єктів, та на Витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно та Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, які не були предметом дослідження судом. Тобто усупереч вимогам закону вони ґрунтуються на припущеннях.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України щодо оцінки доказів та законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Викладене свідчить про те, що при вирішенні спору фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Комбікруп» задовольнити.

Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від

4 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від

23 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська