Справа № 354/670/14-ц
Провадження № 22-ц/779/927/2015
Головуючий у 1 інстанції Гребик Л. В.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського В.М., Малєєва А.Ю.

секретаря Яковин М.Я.

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

представників

МРЦ «Кремінці» Голюки І.Я., Воробйової Н.М., Саватєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Медичного реабілітаційного центру «Кремінці» Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на роботі, скасування наказів та запису в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення доплат та надбавок до заробітної плати, визнання неправомірними дій щодо переведення на іншу посаду, відшкодування моральної шкоди, стягнення індексації з компенсацією, стягнення недоплаченої заробітної плати в зв'язку з незаконним переведенням та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; визнання недостовірними відомостей, внесених в довідки про заробітну плату та стягнення недоплаченої заробітної плати, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та начальника МРЦ «Кремінці» І.Я. Голюка на рішення Яремчанського міського суду від 17 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Яремчанського міського суду від 17 березня 2015 року позов ОСОБА_2 до Медичного реабілітаційного центру «Кремінці» Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на роботі, скасування наказів та запису в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення доплат та надбавок до заробітної плати, визнання неправомірними дій щодо переведення на іншу посаду, відшкодування моральної шкоди, стягнення індексації з компенсацією, стягнення недоплаченої заробітної плати в зв'язку з незаконним переведенням та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; визнання недостовірними відомостей, внесених в довідки про заробітну плату та стягнення недоплаченої заробітної плати - задоволено частково.

Стягнуто з Медичного реабілітаційного центру «Кремінці» МВС України на користь ОСОБА_2 7920 грн. 83 коп. доплати до посадового окладу в зв'язку з зміною розмірів оплати праці.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Медичного реабілітаційного центру «Кремінці» МВС України в дохід держави 243,60 грн. судового збору.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

На думку апелянта, судом не взято до уваги, той факт , що у зв'язку з зловживанням посадових осіб керівників МРЦ «Кремінці» відповідачем не здійснювалась доплата (надбавка) до посадового окладу 12% за шкідливі умови праці, надбавка за складність та напруженість у роботі в розмірі 10%, а також доплата до посадового окладу в розмірі 25% згідно ЗУ «Про статус гірських населених пунктів в Україні» за період робота в пансіонаті. Ухвалюючи рішення, суд не здійснював розрахунок із наявного посадового окладу, та не взяв до уваги, що надбавка за шкідливі умови праці повинна була виплачуватись з 05 жовтня 2005 року.

Також судом належним чином не дослідив довідки про заробітну плату, оскільки відомості щодо розмірів виплаченої заробітної плати, не відповідають даним про нараховану заробітну плату в розрахункових листах. Судом також не досліджувалось питання індексації заробітної плати.

Крім того, апелянт вказує, що суд не врахував ступінь її моральних страждань, а відтак безпідставно відмовив в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 просила скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі, начальник МРЦ «Кремінці» І.Я. Голюка посилається на порушення вимог законодавства щодо законності та обґрунтованості рішень.

Вказує на те, що жодного порушення вимог трудового законодавства про повідомлення позивача про переведення на 0,5 ставки відповідачем допущено не було, оскільки наказ про зміну істотних умов праці доводився до відома працівників, призначались відповідальні за повідомлення працівників. Та обставина, що в наказі відсутній підпис позивача, на думку апелянта не є порушенням ч.3 ст.32 КЗпП, оскільки працівники повідомлялись про зменшення ставки, і добровільно зважаючи на зменшення норм праці, фактично приступали до роботи.

Крім того, у випадку неповідомлення працівника про зміну істотних умов праці, і доведення такого позивачем, то виходячи з вимог п.6 ст.36 КЗпП наслідком є визнання неправомірною такої зміни, а не доплата до посадового окладу. Вважає, що підстави для задоволення вимоги про стягнення 7920,83 грн. були відсутні.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції апелянт просив скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник вимоги апеляційної скарги, що подана ОСОБА_2 підтримали та просили її задовольнити. Апеляційну скаргу начальника МРЦ «Кремінці» вважають безпідставною.

Представники відповідача - МРЦ «Кремінці» доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 не визнали та просили про її відхилення. Одночасно підтримали вимоги апеляційної скарги, що подана начальником МРЦ «Кремінці».

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 1991 року. Згідно наказу №1 від 16.01.2001 року була звільнена з посади садівника по угоді сторін в зв'язку з реорганізацією санаторію і на підставі наказу №2 від 17.01.2001 року прийнята на посаду садівника. Згідно наказу №149 від 12.07.2001 року переведена на посаду машиніста із прання, а наказом № 122 від 12.08.2013 року в зв'язку з організаційно - штатними змінами призначена машиністом із прання та ремонту спецодягу в пансіонат МРЦ «Кремінці» , який функціонує в період з червня по серпень та з грудня по лютий. Наказом №180 від 06.12.2013 року звільнена із займаної посади по п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Наказом №182 від 10.12.2013 року прийнята на посаду машиніста із прання та ремонту спецодягу в пансіонат МРЦ «Кремінці». Наказом № 41 від 28.02.2014 року звільнена з посади машиніста із прання та ремонту спецодягу пансіонату МРЦ «Кремінці» МВС України в зв'язку із закінченням строку трудового договору (ст. 36 п.2 КЗпП).

З 14.03.2014 року позивачу виплачувалась допомога по безробіттю. Відповідно до наказу №90 від 02.06.2014 року ОСОБА_2 в черговий раз була прийнята на роботу з 02.06.2014 року по 31.08.2014 року на посаду молодшої медичної сестри в МРЦ «Кремінці» в дитяче відділення, яке функціонує в період з червня по серпень, а згідно наказу №160 від 28.08.2014 року звільнена з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору ( п.2 ст. 36 КЗпП України).

Судом також встановлено, що у зв'язку із змінами у штатах МВС України на підставі наказу № 576 від 12.06.2013 року та реорганізацією МРЦ «Кремінці» у відповідача було скорочено всі 96 посад і згідно наказу № 99 від 25.06.2013 р. всіх працівників було попереджено про майбутнє звільнення по п.1 ст.40 КЗпП України та ознайомлено з даним наказом, в тому числі і позивачку, про що свідчить її підпис .

Зазначеної обставини ОСОБА_2 не заперечувала, як і того, що 12.08.2013 р. нею було подано відповідачу заяву про перепризначення її на посаду машиніста із прання та ремонту спецодягу в пансіонат, який функціонує з червня по серпень та з грудня по лютий.

На підставі зазначеної заяви по МРЦ «Кремінці» було видано наказ № 122К о/с від 12.08.2013 року, а відповідно до наказу №180 від 06.12.2013 р. ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за угодою сторін (т.1, а.с.10-11).

В період з 2.06.2014 року по 31.08.2014 року ОСОБА_2 працювала у відповідача на посаді молодшої медичної сестри на підставі строкового трудового договору, по закінченні якого була звільнена з роботи наказом № 160 від 31.08.2014 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України ( т.1, а.с. 12, 25).

Відповідно до положень ст.23 ч.2 КЗпП України, строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно правил ч.3 ст.24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Встановлено, що заяву у серпні 2013 року про перепризначення /а фактично про переведення/ на посаду машиніста із прання та ремонту спецодягу в пансіонат, який функціонує з червня по серпень та з грудня по лютий ОСОБА_2 написала сама власноручно і будь-яких доказів щодо застосування щодо неї впливу чи тиску зі сторони адміністрації не представлено ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

Що ж стосується посилання позивача про дату написання заяви, то такі доводи не узгоджуються з датою реєстрації самої заяви та виданим відповідачем наказом про призначення ОСОБА_2 на посаду машиніста із прання та ремонту спецодягу. Крім цього, такі твердження позивача не спростовують висновок суду про те, що до запланованого звільнення ( в зв'язку з скороченням штату) позивач особисто подала вищезазначену заяву.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що дії відповідача по звільненню позивача ОСОБА_2 з роботи відповідають вимогам вищенаведених норм закону, тому позов про поновлення її на роботі та пов'язані з ним вимоги: про скасування наказів №122, від 12.08.2013 року, №180 від 06.12.2013 року, №41 від 28.02.2014 року, №160 від 28.08.2014 року, скасування запису в трудовій книжці про звільнення з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору, визнання дій по переведенню на посаду двірника та молодшої медичної сестри без її згоди неправомірними, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволенню не підлягають.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що протягом 2001-2007 років позивача неодноразово переводили на 0.5 та 0.75 ставки без дотримання вимог ст.32 КЗпП України щодо повідомлення не пізніше ніж за два місяці, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідач зобов'язаний провести ОСОБА_2 доплату до повного посадового окладу, а зважаючи на знецінення коштів, такі виплати підлягають компенсації. Розмір доплати до повного окладу складатиме 7920 грн. 83 коп., що стверджується відповідними записами у відомостях і самої суми доплати відповідач - МРЦ «Кремінці» не оспорює.

Судом також вірно встановлено, що розміри належних ОСОБА_2 заробітних плат представлені відповідачем у відповідних довідках, з яких вбачається, що позивачу виплачувались гірські, нічні, надбавки, святкові, індексацію та шкідливість. Оплата праці позивача здійснювалася на підставі наказу №308/519 від 05.10.2005 р. «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення». Відповідно до п.1.6. наказу, конкретні розміри доплат, надбавок та інших виплат визначаються керівником закладу, установи за рахунок і в межах фонду заробітної плати та відображаються в розрахункових відомостях на виплату заробітної плати. Пункт 3.4.5. наказу передбачав, що доплата за шкідливі умови праці установлюється за результатами атестації робочих місць. Разом з тим, атестація робочих місць була проведена у відповідача лише 12.10.2009 р., у зв'язку з чим доплата за шкідливість проводилась з 2009 р.

Крім того, вищезазначені накази ОСОБА_2, як і іншими працівниками МРЦ «Кремінці» у встановленому законом порядку не оскаржувалися.

Не заслуговують також на увагу посилання позивача на те, що відповідачем порушувались вимоги ст.95 КЗпП України, оскільки нею не доведено, що при виконанні місячної норми праці її заробітна плата була нижчою мінімальної.

Суд першої інстанції також прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати (невиплати в повному обсязі) також не підлягає задоволенню. Що ж стосується стягнутої на користь позивача суми, то така не є невиплаченою заробітною платою, оскільки стосується лише доплати до повного окладу за періоди переводу позивача на неповну ставку без попереднього неповідомлення про це.

Відповідно до правил ст.237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд прийшов до правильного висновку, що передбачених підстав для відшкодування моральної шкоди позивачкою не доведено, а щодо переведень на неповну ставки (з 2001 по 2007 p.p.) то сама ОСОБА_2 проти цього не заперечувала, як і не оспорювала наказів про такі переведення. На даний час ці питання порушені тільки в зв'язку із звільненням її з роботи.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування справедливого і по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та начальника МРЦ «Кремінці» І.Я. Голюки відхилити.

Рішення Яремчанського міського суду від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.Є. Меленко

Судді: В.М. Васильковський

А.Ю. Малєєв