Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30.01.2015 м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Готра Т.Ю. Джуга С.Д.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Ужгородської міської ради про надання дозволу на виготовлення проїзного документа та виїзд дитини за кордон без згоди батька,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 р. ОСОБА_3 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що за період перебування у шлюбі із відповідачем по справі у них народилась дитина, дочка ОСОБА_4. Після розірвання шлюбу неповнолітня дочка ОСОБА_4 залишалася проживати разом з матір'ю. Зазначає, що матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, має намір періодично виїжджати разом з дитиною за кордон. Однак, вказує, що відповідач безпідставно не надає їй згоди на виїзд дитини за межі України у зв'язку з цим змушена звернутися до суду з даним позовом, та просила суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька та на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини за кордон, при цьому просила допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за кордон.

Відповідач ОСОБА_2 заперечуючи позов стверджував, що позивачем не доведено наявність порушеного права, доводи позивача є голослівними та надуманими, стверджує, що позивачка перешкоджає йому у спілкуванні та вихованні дитини, крім того обумовив можливість надання позивачу згоди поступками з її боку - надання їй згоди, йому, як батькові можливості виїзду з дитиною за кордон.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2014 року, позов задоволено частково, надано дозвіл на виїзд за кордон дитини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - ОСОБА_2 до досягнення нею шістнадцятирічного віку. Надано дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон для ОСОБА_4, отримання відповідних дозволів (віз) в консульській (дипломатичній) установі та перетину державного кордону України ОСОБА_4, без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - ОСОБА_2 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 В скарзі зазначає, що судом взагалі не взято до уваги його доводи викладені в запереченнях проти позову, стверджує що суд послався на норми матеріального права які втратили чинність на час розгляду справи в суді, наводить й інші доводи з яких на його думку рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а доводи позивачки є надуманими та такими, що не підтвердженні жодними доказами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб які з'явилися в судове засідання перевіривши, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, суд першої інстанції виходив із того, що відпочинок та оздоровлення є важливою складовою життя дитини, спрямований саме на усесторонній розвиток дитини. Також судом зазначено, що чинне законодавство, передбачаючи випадки недобросовісного відношення до батьківських прав одного із батьків дитини, визначив можливість виїзду дитини за кордон на підставі судового рішення. Враховуючи встановленні фактичні обставини справи, що сторони проживають в регіоні, для мешканців якого неодноразові поїздки за кордон є звичайною практикою, суд визнав вимоги позивачки обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, крім вимоги щодо допуску негайного виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за кордон.

Про те погодитися в повній мірі із висновком суду першої інстанції не можна з огляду на таке.

Судом встановлено, що батько дитини не надає згоди на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, а отже позивач не має можливості в повному обсязі надати дитині необхідний відпочинок та оздоровлення.

Розглядаючи спір та надаючи дозвіл на виготовлення проїзних документів та вивезення дитини за межі країни без обмеження його відповідним часом чи періодом та без зазначення країни виїзду, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має можливість надати дітям належні умови для відпочинку та оздоровлення за кордоном, а відповідач перешкоджає інтересам дитини.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

Батько дитини не надає згоди на виїзд неповнолітніх дітей за межі України, а отже позивач не має можливості в повному обсязі надати дітям необхідний відпочинок та оздоровлення.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, зокрема, не зазначив у рішенні суду термін вивезення неповнолітньої дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дітей без згоди батька; не визначився із правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька без обмеження будь-яким терміном та без зазначення країни, в яку дозволяється виїзд дитини; поза увагою суду залишилося те, що надання за рішенням суду дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька на невизначений термін суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Ураховуючи те, що значенні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом першої інстанції не встановлені, суд апеляційної інстанції в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України в апеляційній інстанції щодо сприяння повному та всебічному з'ясуванню обставин справи намагався з'ясувати у представника позивача, як правову підставу виїзду дитини за кордон, так саме в яку країну необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, термін вивезення неповнолітньої дитини, та інші обставини які мають значення для правильного вирішення справи. Однак представник позивача вказував, що термін вивезення неповнолітньої дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дітей без згоди батька визначений у позовній заяві - до 16 років, а щодо країни в яку необхідно надати дозвіл то ним названо різні країни куди може бути вивезена неповнолітня дитина.

Відповідно до змісту ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 нового ЦК.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Оскільки, як уже зазначалося, спеціальним законом який регулює спірні правовідносини визначенні конкретний спосіб захисту, а саме, термін вивезення неповнолітньої дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дітей без згоди батька; правова підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, колегія суддів апеляційного суду з врахуванням того, що позивачем та його представником таких вимог не заявлялось, суд самостійно не може вийти за межі позовних вимог на порушення положень ст. 11 ЦПК, а заявлена позовна вимога про надання дозволу на вивезення неповнолітньої дитини за кордон без зазначення терміну, строку та країни виїзду, не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, а тому в позові з такою вимогою слід відмовити.

Керуючись ст. 313 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, статтями 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2014 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Ужгородської міської ради про надання дозволу на виготовлення проїзного документа та виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак таке може бути оскаржене в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:Судді: