АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1568/15 Справа № 204/1430/14 Головуючий у 1 й інстанції - Дубіжанська Т.О. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2015 м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі його представників за довіреністю на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

07 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, за яким просив, визнати недійсним договір іпотеки № 893575/ФЛ-3 від 16 вересня 2008 року, зобов'язати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою нерухомого майна, яке було передано в іпотеку та зняти заборону на відчуження нерухомого майна, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 16 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 893575/ФЛ, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 74 592,00 доларів США. Цільове використання кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 16.09.2008 року, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, та згідно якого позичальник придбав у власність нерухоме майно: домоволодіння АДРЕСА_1, таким чином ОСОБА_2 набув право власності на вищезазначене домоволодіння. 16 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та банком в забезпечення кредитного договору був укладений договір іпотеки № 893575/ФЛ-3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 Дніпропетровського міського нотаріального округу зареєстрований в реєстрі за № 609. Оскільки, позивач передав в іпотеку домоволодіння з прилеглою до нього земельною територією та належними йому господарськими спорудами та будівлями, то договір іпотеки суперечить ст. 5 ЗУ «Про іпотеку». З огляду на викладене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2014 року ухвалено: в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі його представників за довіреністю просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що як вбачається з позовної заяви, позивач просив суд визнати договір іпотеки недійсним у зв'язку з тим, що предметом іпотеки є житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями, що іменується домоволодінням, за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки, відповідно до договору купівлі-продажу від 16 вересня 2014 року ОСОБА_2 набув право власності лише на вищевказаний житловий будинок і споруди, то позивач передав в іпотеку земельну ділянку, власником якої він не являється. Проте, згідно договору іпотеки укладеного між позивачем та відповідачем 16 вересня 2014 року № 893575/ФЛ-3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 614, предметом даного договору виступає нерухоме майно: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке розташоване на земельній ділянці площею 1 342 кв.м. розташовано: А-1 - житловий будинок шл. блок, житловою площею 51,9 кв.м., загальною площею 67,2 кв.м., Б-літня кухня саман обкл.. цеглою, В - гараж цегла, Г - душ цегла, Д - погріб з шийкою цегла, Е - сарай саман обкл. цеглою, Ж - сарай (тим час.) дер., 1-7, І - споруди. Для цілей цього договору термін «Предмет іпотеки» означає одночасно як все вище перелічене майно, так і окремо будь-яку його частину. Отже, предметом договору є не земельна ділянка, як зазначає позивач, а нерухоме майно: домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та яке належить на праві власності позивачу. Тому позовна вимога стосовно визнання договору іпотеки недійсним задоволенню не підлягає. Оскільки, вимоги про визнання договору іпотеки недійсним задоволенню не підлягають, то і не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов'язання приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою нерухомого майна.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини виникли між сторонами щодо визнання недійсним договору іпотеки № 893575/ФЛ-3 від 16 вересня 2008 року, укладеного між сторонами, з підстав ч.1 ст. 215, ч.1 ст.203 ЦК України.

Як встановлено судом першої інстанції, 16 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 893575/ФЛ, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 74 592,00 доларів США (а.с.4-5). Того ж дня, між тими ж сторонами в забезпечення кредитного договору був укладений договір іпотеки № 893575/ФЛ-3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 614, відповідно до умов якого предметом іпотеки є домоволодіння АДРЕСА_1, (а.с. 7-8).

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Виходячи з п. п. 2, 8 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно з статтями 4, 10та 203 ЦКзміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції Українита ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦКпідставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Позивач в обґрунтування позову посилався на невідповідність спірного договору іпотеки ст. 380 ЦК України, п. 1.4. «Інструкції з ведення господарського обліку в сільських, селищних та міських радах», затвердженою наказом Державного комітету статистики України № 491 від 08.12.2010 року, де визначення домоволодіння сформульовано, як житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями, а також на те, що договір іпотеки не відповідає вимогам ст. 5 Закону України «Про іпотеку».

Згідно до вимог ст. 5 Закону України «Про іпотеку», - предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Предметом іпотеки може бути право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. Таке право оренди чи користування нерухомим майном для цілей цього Закону вважається нерухомим майном.

Відповідно до вимог ст. 133 ЗК України, земельні ділянки можуть виступати предметом іпотеки, якщо вони є об'єктом права приватної власності, а також предметом іпотеки можуть бути права на земельні ділянки (оренди, суперфіцію, емфітевзису) та порядок застави земельних ділянок та прав на них визначається законом. Земельна ділянка або право на неї може бути передано у заставу лише за умови присвоєння земельній ділянці кадастрового номера в порядку, визначеному законом.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що згідно спірного договору іпотеки п.2.1.2 предметом іпотеки є власність іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_3 16.09.2008 року та зареєстрованого в реєстрі за № 609 та зареєстрованого в КП «ДМБТІ» (а.с.7).

Згідно вказаного договору купівлі-продажу від 16.09.2008 року позивач ОСОБА_2 набув право власності на нерухоме майно: домоволодіння АДРЕСА_1, а земельна ділянка, на якій розташовано це домоволодіння, в державному земельному кадастрі міста Дніпропетровська ні за ким не зареєстрована (а.с.6).

З огляду на вказані вимоги закону та встановлені обставини справи, судова колегія вважає, що зазначений в спірному договорі іпотеки предмет іпотеки: нерухоме майно: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке розташоване на земельній ділянці площею 1 342 кв.м розташовано: А-1 - житловий будинок шл. блок, житловою площею 51,9 кв.м., загальною площею 67,2 кв.м., Б-літня кухня саман обкл. цеглою, В - гараж цегла, Г - душ цегла, Д - погріб з шийкою цегла, Е - сарай саман обкл. цеглою, Ж - сарай (тим час.) дер., 1-7, І - споруди, - не означає, що предметом іпотеки є земельна ділянка, оскільки для передачі в іпотеку земельної ділянки визначається її правовий статус, її вартість, її реєстрація на праві власності або на підставі оренди чи суперфіції, її кадастровий номер, однак в спірному договорі іпотеки таких відомостей не має.

Зазначення в договорі іпотеки, що іпотечне майно, розташоване на земельній ділянці площею 1 342 кв.м, - не свідчить про те, що земельна ділянка передана в іпотеку.

Аналізуючи докази у справі, судова колегія дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив, що земельна ділянка не є предметом спірного договору іпотеки, а відтак позовні вимоги є безпідставними.

Отже, судова колегія встановила, що оскільки спірний договір іпотеки не суперечить положенням вищевказаним нормам закону або іншим нормам закону із зазначених підстав у позові, права позивача не порушені вказаним договором іпотеки, то не має підстав для визнання його недійсним.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Згідно до вимог статті 15 ЦК України, ч.1 - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; ч.2 - кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України, - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно статті 4 ЦПК України, ч.1 - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Розглядаючи спір, судова колегія дійшла висновку про недоведеність наявності порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача за обставинами справи.

Доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду та стосуються переоцінки доказів у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь