Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про стягнення індексації невиплаченої заробітної плати, компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 03 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі - ПАТ «МК «Азовсталь») про стягнення індексації невиплаченої заробітної плати, компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з серпня 1976 року до січня 2006 року працював у відповідача, проте з березня 2003 року йому не виплачувалися суми індексації заробітної плати.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «МК «Азовсталь» на свою користь суму індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати за період з 01 березня 2003 року до 31 січня 2006 року в сумі 102 грн 02 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2006 року до 01 серпня 2014 року в розмірі 492 687 грн 20 коп., 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 1 000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 03 вересня 2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» на користь ОСОБА_1 заборгованість з індексації заробітної плати та компенсації за затримку її виплати у розмірі 102 грн 02 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 689 грн 76 коп., а всього 791 грн 78 коп., з утриманням з вказаної суми при виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів і зборів, а також 200 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення змінити і задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача може бути зменшено з урахуванням принципу співмірності. При цьому суди послалися на безпідставність вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що у період з 06 серпня 1976 року до 31 січня 2006 року позивач перебував у трудових відносинах із ПАТ «МК «Азовсталь».

Згідно наданого відповідачем розрахунку, при звільненні ОСОБА_1 не була виплачена сума індексації заробітної плати в розмірі 45 грн 93 коп. та сума компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 56 грн 09 коп. за період з 01 березня 2003 року до 31 січня 2006 року.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві чи незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України № 6-60цс 11 від 21 листопада 2011 року та № 6 - 64 цс 13 від 3 липня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули, належним чином доводів позивача, з урахуванням уточнених ним позовних вимог не перевірили, не встановили усіх фактичних обставин, які мають визначальне значення для правильного вирішення справи та передчасно визначили розмір відшкодування за час затримки розрахунку, у достатньому обсязі не вмотивувавши та не обґрунтувавши свої висновки щодо його зменшення.

Також, судами належним чином не вмотивовано й необґрунтовано висновок щодо розміру морального відшкодування.

Крім того, відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З наявної у матеріалах справи квитанції про оплату витрат на правову допомогу, підстава - договір про надання правової допомоги від 06 лютого 2014 року (а.с. 16), позивачем сплачено 1 000 грн.

Проте, суди попередніх інстанцій всупереч вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначене не врахували, не застосували норми законодавства, які підлягали застосуванню та дійшли до передчасного висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

З огляду на викладене ухвалені судами рішення не можна визнати законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню з передачею справи новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 03 вересня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко