У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів:Леванчука А.О.,Мазур Л.М., Маляренка А.В.,Нагорняка В.А.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Вересівської сільської ради Житомирського району, приватного нотаріуса Олевського районного нотаріального округу ОСОБА_10, реєстраційної служби Житомирського РУЮ про встановлення факту будівництва будинку, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, зобов'язання повернути земельну ділянку, скасування державного акта на право власності на землю, скасування державної реєстрації права обтяжень, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав обтяжень, усунення перешкод у користуванні 1/2 частиною житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 3 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив і просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 Вересівської сільської ради бригада Смоківка Житомирського району Житомирської області площею 0,1200 га, укладений 29 січня 2011 року між ним та ОСОБА_7 з підстав невідповідності його вимогам ст. 203 ЦК України; встановити факт знаходження на спірній земельній ділянці на момент укладення договору купівлі-продажу зведеного ним та закінченого будівництвом житлового будинку, але не введеного в експлуатацію; на підставі ст. 216 ЦК України застосувати відновлення попереднього стану (реституцію), а саме повернути йому у власність спірну земельну ділянку, скасувати державний акт ОСОБА_7 на неї та його державну реєстрацію; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності відповідача ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_2 Вересівської сільської ради, скасувати рішення про його реєстрацію за останнім, визнати за ним право власності на Ѕ частину даного будинку та зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні цією частиною будинку.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 4 червня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 3 листопада 2014 року рішення районного суду скасовано й ухвалено нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що 2 серпня 2005 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого останній придбав у власність земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_2. На час придбання земельної ділянки позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_8

На підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2011 року ОСОБА_6 за згодою дружини продав вказану земельну ділянку ОСОБА_7

Позивач посилався на те, що на момент укладення вказаного договору, на земельній ділянці існував закінчений будівництвом, але не зданий в експлуатацію будинок.

Однак такі доводи позивача не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно із ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину має істотне значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати спірний договір недійсним з різних підстав. Так, у первинній позовній заяві поданій до суду у березні 2011 року, ОСОБА_6 ставилося питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 січня 2011 року, оскільки останній, на його думку, був укладений внаслідок обману та помилки. При цьому позивач посилався на вказані норми закону, а саме ст. ст. 203, 229, 230 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи позивача щодо вказаних вище обставин та дійшов обґрунтованого висновку про те, що останнім не було надано доказів того, що відповідач ввів позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а також, що договір було вчинено під впливом помилки.

Крім того, суд дійшов правильного висновку про відповідність спірного договору вимогам ст. 203 ЦК України, оскільки будь-яких доказів, які підтверджують невідповідність договору цим вимогам позивачем суду не надано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують, тому судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 3 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А. Нагорняк