Номер провадження 22-ц/788/276/15 Суддя-доповідач - Попруга С. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Гагіна М. В. , Ільченко О. Ю.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Концерна «Укрросметал» м. Суми

про визнання незаконними дій, зобов'язання внести відповідні записи в трудову книжку та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

13 листопада 2014 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 01 квітня 2014 року ОСОБА_3 був прийнятий на посаду директора комерційного із зовнішньоекономічної діяльності концерну "Укрросметал" на підставі наказу № 26-к.

05 вересня 2014 року шляхом подачі листа з описом вкладень, відповідачем було зареєстровано заяву ОСОБА_3 про звільнення з роботи за власним бажанням.

19 вересня 2014 року відповідач із незрозумілих підстав, в порушення норм трудового законодавства звільнив його з роботи за втрату довір'я по п. 2 ст.41 КЗпП України про що було зроблено відповідний запис в його трудовій книжці. Відповідач не склав жодного акту, який би свідчив про порушення ним умов трудового договору, також не було встановлено й іншого факту вчинення будь-якого порушення трудового законодавства.

У зв'язку із вчиненням відповідачем вказаних дій, позивачу ОСОБА_3 була спричинена моральна шкода, яка проявилась в тяжкому психологічному шоку у момент, коли позивач дізнався про своє звільнення через недовіру.

Посилаючись на такі обставини, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення ОСОБА_3 за п. 2 ст.41 КЗпП України; зобов'язати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_3, про звільнення з роботи 19 вересня 2014 року за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), в цей же строк анулювати запис №50 у трудовій книжці ОСОБА_3, про звільнення за п. 2 ст.41 КЗпП України та стягнути моральну шкоду в розмірі 25000 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 грудня 2014 року відмовлено в позові ОСОБА_3

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Всі доводи апеляційної скарги по суті зводяться до того, що зміна формулювання звільнення ОСОБА_3 не може залежить від скасування наказу про звільнення, оскільки не має значення яким саме чином відповідач буде виконувати рішення про задоволення позову - шляхом скасування попереднього наказу про звільнення чи шляхом зміни формулювання причин звільнення в наказі, чи шляхом видачі нового наказу.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги, а представник Концерна «Укрросметал» м. Суми Масіч Ю.В. заперечував проти них, вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в позові суд першої інстанції виходив з того, що 01 квітня 2014 року позивач ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду директора комерційного зовнішньоекономічної діяльності Концерну "Укрросметал".

19 вересня 2014 року наказом генерального директора Концерну "Укрросметал" № 78-к позивач був звільнений з роботи на підставі п.2 ст.41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я.

У своєму позові позивач просить суд визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного його звільнення за п.2 ст.41 КЗпП України. Тобто, суть позову зводиться до оскарження саме дій відповідача, а не його рішення у виді наказу № 78-к від 19 вересня 2014 року про звільнення з роботи.

Для вирішення питання про зміну формлювання звільнення позивача з роботи необхідно спочатку оспорити сам наказ про звільнення з роботи, адже без надання правової оцінки цьому наказу суд не може вирішити питання про зміну формулювання звільнення. Цей наказ позивачем та його представником не оспорюється.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Суд першої інстанції названих вимог закону дотримався не в повній мірі.

Так, відповідно до ст.ст. 4, 10, 11, 118, 119 ЦПК України позивач самостійно формулює предмет та підстави позову, зазначає у який передбачений законом спосіб підлягає захисту порушене право.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, з послідуючими змінами і доповненнями, йдеться, зокрема, про те, що у будь-якому разі безпосередньо в районних (міських) судах розглядаються заяви звільнених працівників про зміну формулювання причин звільнення.

Як убачається з тексту позовної заяви предмет та підстави позову по суті зводяться до визнання формулювання причин звільнення позивача незаконними, а саме ОСОБА_3 доводить, що його в порушення закону звільнено з роботи за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, тоді як він подав заяву про розірвання трудового договору відповідно до ст. 38 КЗпП України. Вимогу про поновлення на роботі позивач не заявляв. За умови задоволення такого позову, роботодавець (відповідач) змінює формулювання причин звільнення на дійсну та вносить відповідні записи (зміни) в документи, що стосуються кадрів та трудову книжку позивача.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що мотиви (підстави) суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вищезгаданої позовної вимоги ОСОБА_3, не ґрунтуються на законі.

У той, же час, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У фотокопії наказу про звільнення ОСОБА_3 від 19 вересня 2014 року №78, доданій до позивачем до апеляційної скарги є підпис ОСОБА_3 (а.с. 4).

До суду позивач звернувся через представника 12 (13) листопада 2014 року (а.с. 1, 2), тобто в строк більший, ніж один місяць, після звільнення та отримання трудової книжки, яку отримав 19 вересня 2014 року згідно даних книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, яка ведеться у відповідача, оригінал якої було досліджено колегією суддів, а фотокопію долучено до справи.

Пунктом 4 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, зокрема, роз'яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Основна позовна вимога позивача ОСОБА_3 стосується його звільнення з роботи.

Заяв про поновлення вищезгаданого строку від позивача та його представника не надходило. Доказів про пропущення цього строку з поважних причин цими особами не надано, тому, передбачених ст. 234 КЗпП України підстав для поновлення місячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, немає.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити з підстави пропущення позивачем без поважних причин місячного строку звернення до суду, при цьому суд не повинен давати аналіз у рішенні обґрунтованості вимог по суті (законом це не передбачено).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом закону при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають з'ясуванню: наявність такої шкоди, противоправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і противоправними діями заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Заподіяння моральної шкоди позивач пов'язував з вищевказаними протиправними діями відповідача, порушенням його прав в результаті незаконного, на думку позивача, звільнення.

Проте, в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України, з урахуванням фактичних обставин справи, позивачем не доведено протиправність дій відповідача, тобто порушення відповідачем його законних прав, тому названа позовна вимога не підлягає задоволенню саме за недоведеністю.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, а в позові ОСОБА_3 належить відмовити з названих вище підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 грудня 2014 року змінити.

Відмовити в позові ОСОБА_3 до Концерна «Укрросметал» м. Суми про визнання формулювання причин звільнення незаконними, з тієї підстави, що позивачем пропущено без поважних причин місячний строк звернення до суду, а про стягнення моральної шкоди, з тієї підстави, що позивачем не доведено цієї позовної вимоги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -