Справа № 2-357/11 Головуючий у І інстанції Дутчак І.М.
Провадження № 22-ц/780/192/15 Доповідач у 2 інстанції Сушко
Категорія 29 28.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

28 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Лащенка В.Д., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі: Бевзюк М.М., Токар Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю "Ю.С.А." на рішення Броварського міськрайонного суд Київської області від 31 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ю.С.А.", Публічного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Гарант-Авто", треті особи: ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство "Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської", Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерформ" про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2010 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 25 серпня 2009 року близько 13 год. 50 хв. ОСОБА_2, керуючи вантажним автомобілем паливоцистерною марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер НОМЕР_1, власником якого було ТОВ "Інтерформ", а фактичним володільцем цього транспортного засобу -ТОВ "Ю.С.А.", працюючи водієм у ТОВ "Інтерформ" за основним місцем роботи та одночасно експедитором у ТОВ "Ю.С.А." за сумісництвом, рухаючись по вулиці Промисловій у м. Києві неподалік будинку № 4, грубо порушив вимоги правил дорожнього руху, перевищив безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку та особливості вантажу, що перевозився, не впорався з керуванням автомобілем, виїхав на зустрічну смугу, де скоїв зіткнення з автомобілем марки "Опель Вектра", реєстраційний номер НОМЕР_2, власником якого було ВАТ "Завод залізобетонних конструкцій ім. С.Ковальської", на даний час реорганізоване у ПАТ "Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської", яким він,керував ОСОБА_1, займаючи на той час посаду заступника генерального директора даного товариства, начальника будівельно-монтажного управління, та виконував свої службові обов'язки. Внаслідок цього ДТП позивач отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, зокрема закритий перелом кісток тазу - перелом сідничної кістки зліва, перелом дна вертлюгової западини зліва та інші ушкодження. Протиправними діями відповідача ОСОБА_2 йому, ОСОБА_1, завдано майнової та моральної шкоди. Враховуючи неодноразові збільшення, зменшення та уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ "Ю.С.А." на його користь відшкодування завданої майнової шкоди: 87500,00 грн. - неодержаної заробітної плати за час знаходження на лікуванні після вчинення стосовно нього злочину, 450000,00 грн. - упущеної вигоди, яка полягає у неможливості за станом здоров'я продовжувати виконувати обов'язки заступника генерального директора, начальника будівельно-монтажного управління ПАТ "ЗБК ім. С.Ковальської", 235000,00 грн. - фактично понесених витрат, що не охоплюються страховим полісом, та моральну шкоду в розмірі 450000,00 грн., стягнути з ПАТ "УСК "Гарант-Авто" на його користь 51000,00 грн. майнової шкоди, 5100,00 грн. моральної шкоди та 12500,00 грн. індексації моральної шкоди.

Рішенням Броварського міськрайонного суд Київської області від 31 жовтня 2014 року позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Ю.С.А." на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн. та судові витрати в розмірі 349,40 грн., в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права та процесуального права, Вважає, що його було позбавлено права на захист своїх інтересів та брати участь у судових засіданнях, що судом було частково розглянуто позовні вимоги. Крім того вважає, що розмір нанесеної йому матеріальної та моральної шкоди є не меншим суми 320000,00 грн. яку повинно відшкодувати ТОВ "Ю.С.А.".

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ "Ю.С.А." просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд помилково дійшов висновку про те, що товариство є власником зазначеного автомобіля та що має обов'язок відшкодувати позивачу моральну шкоду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що фактичним володільцем джерела підвищеної небезпеки - автомобіля паливоцистерни марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер НОМЕР_1, на момент вчинення ОСОБА_2 25 серпня 2009 року дорожньо-транспортної пригоди було ТОВ "Ю.С.А.". Дане товариство видало третій особі: ОСОБА_2 подорожній лист для керування вказаним автомобілем. На час скоєння ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ТОВ "Ю.С.А.", працював у цьому товаристві за сумісництвом на посаді експедитора, виконуючи одночасно обов'язки водія. У зв'язку з цим відальність за шкоду, завдану ОСОБА_2 під час виконання ним своїх трудових обов'язків внаслідок ДТП через порушення правил керування автомобілем паливоцистерною марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер НОМЕР_1, має нести ТОВ "Ю.С.А." як фактичний володілець на момент ДТП джерела підвищеної небезпеки, з яким водій даного транспортного засобу перебував у трудових відносинах.

Задовольняючи частково позовну вимогу про відшкодування за рахунок ТОВ "Ю.С.А." моральної шкоди, завданої ОСОБА_2 під час виконання ним трудових обов'язків в розмірі 25000 грн., суд обґрунтовував свої висновки тим, що при визначенні розміру моральної шкоди суд врахував біль та страждання, яких позивач зазнав у зв'язку з ушкодженням здоров'я, отримавши тілесні ушкодження середньої тяжкості, характер та обсяг душевних страждань і переживань, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення позивачем попереднього стану, засади розумності та справедливості.

Крім того відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди з відповідачів, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не доведена та непідтверджена належними доказами майнова шкода, не доведений розмір шкоди, відсутній розрахунок завданої майнової шкоди та в чому вона полягає, період і розмір неодержаної заробітної плати, суми упущеної вигоди та їх розрахунки. Позивач не позбавлений можливості отримати відшкодування завданої майнової шкоди від ПАТ "УСК "Гарант-Авто" у порядку, встановленому Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". ОСОБА_1 до ПАТ "УСК "Гарант-Авто" за отриманням страхового відшкодування у встановленому законом порядку не звертався, у відшкодуванні цієї шкоди йому не відмовлено, порушення прав позивача цим відповідачем судом не вбачається.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз'яснив, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.).

У абз. 3 п. 6 постанови № 4 від 01 березня 2013 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки " роз'яснено, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

За змістом п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України 28 червня 1993 року № 43, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів " страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 23.1 ст. 23 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є зокрема: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою чи стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189 ЦПК України.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю, що, виходячи з ліміту відповідальності в сумі 51000 грн., становить 2550 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Судом встановлено, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2011 року, ОСОБА_2 визнаний винним у тому, що 25 серпня 2009 року близько 13.50 год., рухаючись на технічно справному вантажному автомобілі паливоцистерні марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер НОМЕР_1, по вулиці Промисловій у місті Києві неподалік будинку № 4, по сухій частині дороги, грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозився, не впорався з керуванням автомобілем, виїхав на зустрічну смугу, де скоїв зіткнення з автомобілем марки "Опель Вектра", реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1, що рухався прямо назустріч та належав третій особі: ПАТ "ЗЗБК ім. С.Ковальської".

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 згідно із висновком судово-медичної експертизи № 1968/е від 09 листопада 2009 року отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритого перелому кісток тазу - перелому сідничної кістки зліва, перелому дна вертлюгової западини зліва та легкі тілесні ушкодження - рвано-забійні рани лівої кисті.

Дані наслідки сталися в результаті порушення водієм ОСОБА_2 п. п. 1.5, 2.3 "б", 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху, що знаходяться в причинному зв'язку з виникненням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Вказаним вироком ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_2 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки (т. 1, а. с. 7-16; 172-175).

Із записів про роботу у трудовій книжці ОСОБА_2 вбачається, що 01 квітня 2009 року він був прийнятий на роботу на посаду експедитора в ТОВ "Ю.С.А."; 06 липня 2009 року його переведено на роботу на цій же посаді за сумісництвом; того ж дня, тобто 06 липня 2009 року, ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаді водія в ТОВ "Інтерформ"; 30 вересня 2010 року на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) він звільнений з роботи з посади експедитора ТОВ "Ю.С.А." за сумісництвом, а 07 жовтня 2010 року на цій же підставі його звільнено з посади водія ТОВ "Інтерформ" (т. 3, а. с. 8-9).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 право власності на автомобіль марки "ГАЗ-3307", 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, тип - вантажний, паливоцистерна, зареєстровано за ТОВ "Інтерформ" 27 грудня 2008 року (т. 3, а. с. 10; т. 5 а. с. 146).

Згідно з тимчасовим реєстраційним талоном, виданим 13 січня 2009 року на п'ять років, власником автомобіля паливоцистерни марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер НОМЕР_1, 1992 року випуску, є відповідач ТОВ "Ю.С.А." за наявності зазначеного вище свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (т. 2, а. с. 220).

Із подорожнього листа № 259100 від 25 серпня 2009 року, вбачається, що даний подорожній лист виданий відповідачем ТОВ "Ю.С.А." водієві ОСОБА_2 для виїзду на автомобілі паливоцистерні марки "ГАЗ-3307", реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 51).

У протоколі медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп'яніння від 25 серпня 2009 року, проведеного відносно ОСОБА_2, вказано, що він працює водієм у ТОВ "Ю.С.А." (т. 1, а. с. 52-53).

04 лютого 2008 року між ТОВ "Інтерформ" і ТОВ "Ю.С.А." був укладений договір перевезення вантажу № 04/02-2 (т. 2, а. с. 5-7; т. 5 а. с. 143-145).

Відповідно до п. 1 цього договору ТОВ "Інтерформ" (далі - Перевізник) бере на себе зобов'язання доставити автомобільним транспортом марки "ГАЗ-3307", 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить йому на праві власності згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 15 липня 2004 року, довірений ТОВ "Ю.С.А." (далі - Відправник) вантаж з місця відправлення до пунктів призначення.

У п. 1.2 даного договору сторонами передбачено, що окрім безпосереднього здійснення перевезення, Перевізник зобов'язується за окрему плату надати Відправникові пов'язані із перевезенням вантажу послуги із транспортного експедирування, що здійснюється водієм-експедитором, який є працівником Перевізника.

За змістом п. 1.4 вказаного вище договору оформлений подорожній лист, завірений Перевізником та/або Відправником, при пред'явленні водієм, який виконує обов'язки експедитора, є підставою для одержання ним вантажу для перевезення та покладення відповідальності за схоронність такого вантажу на Перевізника.

Згідно із п. п. 3.3, 3.4 даного договору Відправник зобов'язаний забезпечити своєчасне та повне оформлення транспортних документів, подорожніх листів; тимчасову реєстрацію автомобіля в органах ДАІ; застрахувати на власний розсуд автомобіль, вантаж; цивільно-правову відповідальність власників наземних транспортних засобів.

Про факт роботи ОСОБА_2 у ТОВ "Ю.С.А." на посаді експедитора-водія свідчить характеристика, надана йому 21 червня 2010 року генеральним директором ТОВ "Ю.С.А." Голубок С.В. за вих. № 227 (т. 2, а. с. 185).

15 липня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством "Українська страхова компанія "Дженералі-Гарант", правонаступником якого є відповідач ПАТ "УСК "Гарант-Авто", і ТОВ "Ю.С.А." був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується відповідним Полісом № ВС/1077704. Строк дії даного договору один рік з 16 липня 2009 року по 15 липня 2010 року. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю (на одного потерпілого) становить 51000 грн., за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) складає 125000 грн. Франшиза - 0 грн. Забезпечений транспортний засіб - автомобіль паливоцистерна марки "ГАЗ-3307", 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 105).

За умовами цього договору відповідач ТОВ "Ю.С.А." застрахувало цивільно-правову відповідальність водіїв ОСОБА_2 і ОСОБА_4 під час керування ними вказаним вище забезпеченим транспортним засобом.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий повинен подати страховику заяву про страхове відшкодування та додати визначені у ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" документи для прийняття страховиком у порядку, встановленому ст. 36 зазнченого Закону рішення про здійснення страхового відшкодування.У порушення вимог Закону заяву про страхове відшкодування та документи, необхідні для прийняття рішення щодо відшкодування шкоди, позивач ОСОБА_1 відповідачу ПАТ "УСК "Гарант-Авто", де застрахована цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди ОСОБА_2, не подавав, що підтверджується листом ПАТ "УСК "Гарант-Авто" від 21 листопада 2011 року за вих. № 11528-21 (т. 2, а. с. 62).

ПАТ "УСК "Гарант-Авто" листом від 16 січня 2014 року за вих. № 88630/3, який позивач одержав 21 січня 2014 року, повторно пропонувало ОСОБА_1 звернутися до нього, ПАТ "УСК "Гарант-Авто", для отримання страхового відшкодування (т. 5, а. с. 148-149). На даний лист ОСОБА_1 жодним чином не відреагував, для отримання страхового відшкодування до ПАТ "УСК "Гарант-Авто" він не звертався.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000,00грн. з ТОВ "Ю.С.А." на користь позивача.

Посилання представника ОСОБА_1 на порушення судом норм процесуального права, на думку суду, є безпідставними. Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело по неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про необхідність відшкодування відповідачем санаторно - курортного лікування не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позивачем надано на підтвердження лікування опорно-рухового апарату туристичну путівку, що не можливо вважати належним та допустимим доказом.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те що позивач звертався до страхової компанії з приводу відшкодування йому шкоди, однак має труднощі в отриманні страхової виплати, не ґрунтуються на вимогах закону та не підтверджені доказами.

Також судом вірно не прийнято до уваги доводи представника ТОВ "Ю.С.А." про те, що дане товариство не є належним відповідачем у справі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції викладених в рішенні не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю "Ю.С.А." відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суд Київської області від 31 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: