Справа №1414/3602/2012 21.04.2015 21.04.2015 21.04.2015
Провадження № 22ц-784/938/15 Головуючий у 1-й інстанції Селіщева Л.І.
Категорія 48 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Рішення

Іменем України

21 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі Кудри В.М.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- пред

ставника позивачки ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2015 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_5

про

поділ спільного сумісного майна подружжя,

та

зустрічним позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_2

про

поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позивачка зазначала, що з 1995 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу вони придбали у власність житловий будинок, з господарськими та побутовими спорудами та будівлями за АДРЕСА_1, який був зареєстрований на відповідача.

13 грудня 2001 року ОСОБА_5, скориставшись своїми правами власника, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарував їй ? частину вказаного житлового будинку, таким чином розпорядившись частиною своєї власності.

Посилаючись на те, що будинок є їх спільною сумісною власністю, позивачка просила провести поділ майна, виходячи з рівності часток подружжя, визнавши за нею право власності на ? частину зазначеного житлового будинку.

В подальшому позивачка уточнила позовні вимоги та остаточно просила визнати за нею право власності на ? частину спірного житлового будинку з підстав викладених в позовній заяві.

ОСОБА_5 16 вересня 2014 року звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 в якому просив визнати за ним право особистої власності на ? частину спірного житлового будинку, посилаючись на те, що будинок є його особистою власністю.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_5 об'єднаний із первісним позовом.

Ухвалою цього ж суду від 20 січня 2015 року зустрічна позовна заява ОСОБА_5 залишена без розгляду, з підстав передбачених ч. 5 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на те, що суд першої інстанції не повно з'ясував всі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким визнати за нею права власності на ? частину спірного житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівль та споруд.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на ? частину спірного нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що сторони в добровільному порядку поділили майно, яке є спільною власністю подружжя шляхом укладення договору дарування від 13 грудня 2001 року.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з такого.

У силу ч. 1 ст. 22 КпШС України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Таким чином, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на придбане за час шлюбу майно презюмується.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1995 року, який рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва був розірваний 11 березня 2013 року.

24 листопада 1999 року ОСОБА_5 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу придбав житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що розташований у АДРЕСА_1. Право власності на цей будинок було зареєстровано за відповідачем.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що спірний будинок, є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2, й частки сторін є рівними і складають по ? зазначеного майна.

Відповідно до ст..27 КпШС України подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди.

Згідно із ст. 24 КпШС України майно, одержане одним із подружжя під час шлюбу в дар, є власністю кожного з них.

Під час перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_5 подарував свою ? частку спірного будинку своїй дружині ОСОБА_2, уклавши 13 грудня 2001 року нотаріально посвідчений договір дарування.

Оскільки частка відповідача у будинку складала ? , то він мав право розпорядитися своєю часткою будинку саме в такому розмірі. Тобто позивач подарував ту частку, яка належала йому у будинку.

Відтак, подарована ОСОБА_2? частина будинку перейшла їй у особисту власність, оскільки набута нею під час шлюбу на підставі договору дарування , який недійсним не визнаний.

Після того, як ОСОБА_5 подарував ? частину спірного будинку ОСОБА_2, право на іншу ? частину цього будинку, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, залишилось за позивачкою.

Разом з тим, в силу принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального Кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Із матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 в якому просила поділити житловий будинок, що є спільної сумісною власністю подружжя, виділивши їй ? його частину.

В судовому засіданні ОСОБА_2 реалізуючи своє право на уточнення позовних вимог, просила виділити їй ? частину спірного житлового будинку.

Тому, враховуючи межі заявлених ОСОБА_2 вимог, колегія приходить до висновку, що за позивачкою слід визнати право власності на ? частину спірного будинку.

Вирішуючи спір, суд не звернув увагу на наведені обставини, не дав належної правової оцінки доказам по справі, та помилково вважав, що укладаючи договір дарування ? частки спірного будинку від 13 грудня 2001 року, сторони в добровільному порядку поділили майно, яке є спільною власністю подружжя. При цьому не врахував, що між сторонами не укладався шлюбний контракт, як це передбачено ст.27-1 КпШС України умовами якого було б змінено правовий режим майна подружжя та визначено поділ майна.

Оскільки судом неправильно застосовані норми процесуального та матеріального права, які регулюють дані правовідносини, то у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню і ухваленню нового рішення про задоволення позову.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позову з відповідача належить стягнути на користь позивачки понесені нею витрати по сплаті судового збору у сумі 336 грн. 40 коп.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2015 року

скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що розташований у АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 336 грн. 40 коп. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді