У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Кадєтової О.В.,Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на 3/4 частини квартири, земельну ділянку та житловий будинок, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки та будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач ОСОБА_6 просив визнати за ним право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_5 та на житловий будинок АДРЕСА_6.

У вересні 2013 року ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та визнання права власності. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач ОСОБА_7 просила визнати за нею право особистої власності на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 113 кв.м, житловою площею 64,4 кв.м, визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_5 на житловий будинок АДРЕСА_6.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 3/4 частини чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_3, загальною площею 113 кв.м, житловою площею 64,4 кв.м. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_5. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_6. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/4 частину чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_3, загальною площею 113 кв.м, житловою площею 64,4 кв.м. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_5. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_6. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2014 року, згадане рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки та на 1/2 частину спірного будинку скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_5. Визнано за ОСОБА_6 право власності на будинок АДРЕСА_6. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_7 в частині визнання права власності на спірну квартиру, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив з відступлення від права рівності часток кожного з подружжя у спільному майні, зокрема, внесення позивачем ОСОБА_6 після розірвання шлюбу більшої частини коштів в рахунок придбання у власність спірної квартири. Вирішуючи спір по суті позовних вимог щодо поділу між подружжям земельної ділянки та будинку, розташованого на цій земельній ділянці, суд першої інстанції виходив з того, що зазначене майно є спільним майном подружжя, оскільки було придбано сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, поділивши нерухоме майно подружжя за принципом рівності часток.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про поділ спірної земельної ділянки та будинку, розташованого на цій земельній ділянці, апеляційний суд, ухвалюючи рішення в цій частині про задоволення позовних вимог ОСОБА_6, виходив з положень ч. 6 ст. 57 СК України, що вказане майно належить позивачу ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності, оскільки придбано та зареєстровано останнім після фактичного припинення з позивачем ОСОБА_7 шлюбних відносин.

Проте погодитися з такими висновками судів повністю не можна з таких підстав.

Судами установлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 серпня 2003 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2007 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано (а.с. 10, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 24 квітня 2007 року, за ОСОБА_7 зареєстровано право приватної власності на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 113 кв.м, житловою площею 64,4 кв.м (а.с. 8,9 т. 1).

Відповідно до листа ГУ Держземагенства в Івано-Франківській області №2192/10/51 від 05 серпня 2013 року (а.с. 89, т. 2), станом на 31 грудня 2013 року за ОСОБА_6 14 серпня 2008 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, посвідчене виданим державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯЖ №142835, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 липня 2007 року №1696-Д в АДРЕСА_5.

З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 січня 2014 року (а.с. 197, т. 2) вбачається, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_6, загальною площею 47,9 кв.м, житловою площею 21,7 кв.м отриманий ним у власність на підставі договору купівлі-продажу №1696-Д від 11 липня 2007 року.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Крім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Між сторонами не було встановлено режиму окремого проживання, передбаченого ст. 119 СК України, а тому щодо спірного майна не виникли правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбачені ст. 120 СК України.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_7 щодо поділу спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1, не з'ясував обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наявним у справі доказам у їх сукупності, не перевірив належним чином доводів, викладених у позовах, не визначив обсяг спільного майна подружжя, яке просили поділити сторони, зокрема, визнаючи за позивачем ОСОБА_6 право власності на 3/4 частини спірної квартири, а за позивачем ОСОБА_7 - на 1/4 частину цієї квартири, дійшов передчасного висновку про такий поділ, відступивши від рівності часток у майні, з урахуванням внесення останнім більшої частини коштів на придбання спірної квартири після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_7 (а.с. 212, т. 2), залишивши поза увагою положення ст. 114 СК України, за якими у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Водночас, судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач ОСОБА_6 відчужив належну йому квартиру АДРЕСА_7 26 грудня 2006 року (а.с. 210, т. 2), в той час як грошові кошти за спірну квартиру внесені останнім відповідно до квитанції 29 листопада 2007 року (а.с. 212, т. 2), тобто майже через рік після продажу квартири, доказів того, що саме ці грошові кошти були направлені на погашення оплати за договором дольової участі зі сплати спірної квартири матеріали справи не містять, натомість законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі і обов'язок з доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Залишаючи в цій частині рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд послався на доводи позивача ОСОБА_6 та рішення Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2007 року про розірвання між сторонами шлюбу, як на встановлений факт фактичного припинення між ними шлюбних відносин та припинення спільного господарства з кінця 2006 року - початку 2007 року, не звернув уваги, що підтвердження таких обставин матеріали справи та зміст рішення суду про розірвання шлюбу не містять, режим окремого проживання, передбачений ст. 119 СК України, судами не встановлювався.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо поділу земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_5 та будинку НОМЕР_1, який знаходиться на цій земельній ділянці, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про визнання права особистої приватної власності на згадані об'єкти нерухомого майна за ОСОБА_6 з підстав, передбачених ч. 6 ст. 57 СК України, зауваживши, що матеріалами справи стверджується, що позивач ОСОБА_6 11 липня 2007 року набув у власність спірні земельну ділянку та будинок шляхом укладення договору купівлі-продажу за власні кошти після січня 2007 року, проте в матеріалах справи такий договір відсутній, підтвердженням належності позивачу ОСОБА_6 спірного майна є лише інформаційна довідка з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 194, т. 1). Зазначаючи в рішенні суду про те, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлений факт того, що подружжя тривалий час не проживало разом та не вело спільного господарства, зокрема, з кінця 2006 року до січня 2007 року, апеляційний суд не зазначив належних та допустимих доказів, які були досліджені судом апеляційної інстанції в установленому законом порядку, які б свідчили про встановлення цих обставин. Згідно матеріалів справи ОСОБА_7 не була присутня під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, пояснень в суді з приводу припинення шлюбних відносин не надавала, а із письмових пояснень її представника вбачається, що ОСОБА_7 до самого розлучення намагалась зберегти сім'ю і навіть після розірвання шлюбу в судовому порядку стосунки між подружжям ще певний час існували.

За таких обставин, судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук