У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» інтереси якого представляє товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Вердикт» до ОСОБА_5, Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 травня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта банк» (далі ПАТ «Дельта банк», банк) звернувся до суду з позовом, в якому просив в рахунок дострокового погашення боргу звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі квартири АДРЕСА_1 іпотекодержателю, визнанти за ним право власності на дану квартиру та припинити право власності за ОСОБА_5; зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк». Одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, позивач просив винести рішення про припинення права користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані у цій квартирі, виселити ОСОБА_5 та всіх мешканців з квартири.

Позов мотивовано тим, що 11 квітня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 52 000 доларів США зі сплатою 9,5% річних, з кінцевим терміном повернення 11 квітня 2028 року, зі змінами згідно додаткової угоди від 12 лютого 2009 року щодо кінцевого терміну повернення кредиту - 10 квітня 2038 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 11 квітня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки. 8 грудня 2011 року ПАТ «Укрсиббанк» передало право вимоги ПАТ «Дельта Банк» в тому числі щодо даного кредитного договору. Станом на 19 березня 2013 року заборгованість відповідача по кредитному договору складає 67 425,56 доларів США, що еквівалентно 538 932,49 грн. У зв'язку з порушенням строків сплати кредиту та відсотків за користування ним, позивач надіслав відповідачу повідомлення-вимогу про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання за кредитним договором, які залишені останнім без задоволення та без відповіді. За таких обставин, посилаючись на приписи ст.ст. 33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, банк ставить питання щодо дострокового погашення боргу шляхом звернення стягнення на іпотечне майно та виселення відповідача з квартири.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості у розмірі 67425,56 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 538 932,49 грн, за договором про надання споживчого кредиту від 12 лютого 2009 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем - ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору іпотеки від 11 квітня 2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5, припинивши на дану квартиру право власності іпотекодавця ОСОБА_5, яка зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_5 із вказаної квартири. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Представник ОСОБА_5, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач (позичальник та іпотекодавець) порушив зобов'язання за кредитним договором, допустивши заборгованість. Вимогу кредитора щодо погашення заборгованості впродовж 30 днів позичальник не виконав. За таких обставин та в силу ст.ст. 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку» банк вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням ОСОБА_5

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду та залишив ухвалене ним рішення без змін. При цьому, відхилив доводи апеляційної скарги відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин норм Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», посилаючись на те, що вказаний Закон не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки на час його ухвалення даного закону не існувало. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції з огляду на те законодавство, яке існувало на час його ухвалення. Рішення суду першої інстанції прийнято раніше, ніж набрав чинності даний закон, тому його норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 квітня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 52 000 доларів США з процентною ставкою 9,5% річних та з кінцевим терміном повернення до 11 квітня 2028 року (згідно додаткової угоди №1 від 12 лютого 2009 року - до 10 квітня 2038 року).

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11 квітня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, згідно умов якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, вартістю 262 600 грн, яка належить їй на праві власності.

8 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, в тому числі і щодо кредитного договору від 11 квітня 2007 року, укладеного з відповідачем.

Внаслідок невиконання позичальником ОСОБА_5 взятих на себе кредитних зобов'язань станом на 19 березня 2013 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 67 425,56 доларів США, що еквівалентно 538 932,49 грн, з яких: тіло кредиту - 50 482,72 доларів США, відсотки - 16942,84 доларів США.

15 жовтня 2013 року на адресу ОСОБА_5 банк направив повідомлення-вимогу щодо погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 денного строку.

Крім того, даним листом боржника попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення у випадку невиконання даної вимоги у визначений термін.

Разом з тим, вказана вимога залишилась невиконаною.

Правильно погоджуючись з висновками суду першої інстанції апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на наступне.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Разом з тим мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення передбачені статтею 309 ЦПК України, проте таких підстав, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки апеляційний суд не знайшов.

Норми Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-УІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 7 червня 2014 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції, з огляду на вищезазначене, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду апеляційним судом.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року у справі №6-44цс15 та, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в цілому, зокрема, з наявністю підстав для виселення відповідача, апеляційний суд не врахував наступного.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР.

Враховуючи наведене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду лише за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідна позиція викладена в п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Разом з тим, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про виселення відповідача апеляційний суд не перевірив дотримання приписів встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, не з'ясував та не перевірив чи отримала відповідач письмову вимогу про виселення, чи направлялась їй така письмова вимога, якими доказами це підтверджується та чи відповідають такі докази вимогам щодо їх належності і допустимості, у зв'язку із чим, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для її виселення.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української PCP особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української PCP).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15 та, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таких обставин апеляційний суд не перевірив та не встановив чи було придбано іпотечне майно за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, чи підлягає відповідач виселенню із займаного житла без надання іншого житла, або при виселенні їй має бути надано інше постійне житло.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи в частині вирішення вимог про виселення, неповноту перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого суду у цій частині, порушення норм процесуального права, що в свою чергу, призвело до поспішного вирішення вимог про виселення.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення в частині вирішення позовних вимог про виселення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.ст. 336, 338 ЦПК України його слід скасувати у цій частині з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про виселення ОСОБА_5 скасувати.

Справу у цій частині передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська