АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 754/15379/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1394/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Смирнова Є.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
18 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила стягнути з нього на свою користь 336700 грн., з яких: 271 950 грн. - борг за договором позики та 64 750 грн. - відсотки за користування грошовими коштами, вирішити питання про розподіл судових витрат. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 12 грудня 2011 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики № 12/12, відповідно до умов якого вона надала йому в борг грошові кошти в сумі 30000 дол. США строком до 01 лютого 2012 року зі сплатою процентів за користування позикою в розмірі 5000 доларів США. Грошові кошти передані за адресою офісу ТОВ «Еконінвест»: м. Київ, пров. Чеховський, 10, у присутності свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ОСОБА_2 частково повернув позичені кошти у сумі 9000 дол. США. Станом на 15.09.2014 року залишок заборгованості за договором позики становить 21 000 дол. США, що за курсом НБУ 12, 95 грн. за 1 долар США складає 271 950 грн., а також відсотки за користування позикою - 5000 доларів США, що становить, 64 750 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

25 листопада 2014 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову. В обґрунтування заявлених вимог апелянт вказала, що відповідач відмовився від проведення судової почеркознавчої експертизи, чим фактично визнав справжність свого підпису під договором. Також апелянт вказала, що ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу підробки договору позики не звертався.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_8 апеляційну скаргу просив відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення позивача, представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції керувався ст. 60 ЦПК України, ст. 1046, ч. 2 ст. 1047, ч. 1 ст. 1049 ЦК України та виходив з того, що у договорі позики права і обов'язки позикодавця викладені з обіцянкою на майбутнє, сам договір позики № 12/12 від 12.12.2011 року надрукований на двох аркушах, при цьому підписи сторін договору розміщені лише на другому аркуші договору, де містяться лише загальні його умови, факт передачі коштів не підтверджений розпискою позичальника. Також суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності у відповідача боргу у заявленому розмірі або сплати ним частини боргу за Договором позики № 12/12 від 12.12.2011 року. За таких обставин суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність у ОСОБА_1 права вимоги до ОСОБА_2 про виконання боргового зобов'язання за договором позики № 12/12 від 12.12.2011 року.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

12 грудня 2011 року між ОСОБА_2 (позичальник) і ОСОБА_1 (позикодавець) був укладений договір позики № 12/12, за умовами якого позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу у розмірі 30 000 дол. США, а позичальник зобов'язується повернути вказану суму фінансової допомоги не пізніше 01 лютого 2012 року.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі про перегляд ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року у справі про стягнення боргу за договором позики вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, наявний у матеріалах справи договір позики свідчить про те, що гроші були передані ОСОБА_2 у борг, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України розписка лише може надаватись на підтвердження укладення договору позики і його умов.

Крім того, відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Разом із тим, позичальником не надано суду належних і допустимих доказів того, що гроші за договором позики йому не передавалась чи були передані у меншій кількості. Наявність у ОСОБА_1 оригіналу договору позики свідчить про те, що зобов'язання ОСОБА_2 з повернення позичених коштів не виконано у повному обсязі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що у ОСОБА_1 відсутні права вимоги до ОСОБА_2 про виконання боргового зобов'язання за договором позики № 12/12 від 12.12.2011 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 отримав у борг 30 000 дол. США, з яких, як вказує позивач, повернув 9 000 дол. США, а тому вимоги про стягнення суми основного боргу у розмірі 271 950 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 15 вересня 2014 року (1 дол. США=12, 95 грн.) становить 21 000 дол. США, підлягають задоволенню.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктом 1.2 договору позики передбачено, що у межах встановленого даним договором строку користування позикою позичальник виплачує позикодавцю відсотки у розмірі 5 000 дол. США.

У Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року, прийнятій в результаті перегляду ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2014 року вказано, що за змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

З огляду на викладене, підстави для задоволення позову в частині стягнення відсотків за користування позикою у розмірі 64 750 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ 1 дол. США=12, 95 грн. становить 5 000 дол. США, відсутні.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку із поданням у березні 2014 року позову до ОСОБА_2 ОСОБА_1 28 березня 2014 року уклала з адвокатом ОСОБА_9 договір про надання правової допомоги (а.с. 20), однак будь-якиі докази понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. у матеріалах справи відсутні, а тому підстав для їх стягнення з відповідача немає.

Отже, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2014 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 частково.

Керуючись ст.ст. 208, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) борг за договором позики у розмірі 271 950 грн. та судовий збір у розмірі 2 719, 5 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржене протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді