УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, що діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8, до ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Одеської області від 02 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6, що діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, звернувся до суду із вказаним вище позовом, у якому просив усунути йому та його дітям перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_10 з зазначеної квартири, вселити туди позивача та його дітей, зобов'язати ОСОБА_9 не чинити перешкод позивачу та його дітям в користуванні спірною квартирою шляхом надання вільного доступу та передачі ключів від неї.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він та відповідач ОСОБА_9 є батьками дітей, з 2002 року по 2008 року вони проживали однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_1. З 2010 року діти проживали з ним на підставі договору про тимчасове проживання за адресою: АДРЕСА_2, строк дії договору закінчився 01 липня 2013 року. Іншого житла у нього і дітей немає, але вони не можуть вселитися у спірну квартиру оскільки замки поміняні і в квартирі проживає відповідач ОСОБА_10 з дозволу ОСОБА_9 на підставі договору оренди, який укладено без письмової згоди позивача як законного представника малолітніх дітей та дозволу органів опіки та піклування. Позивач вважає вказаний договір оренди житла нікчемним, а тому ОСОБА_10 підлягає виселенню з квартири без надання іншого житла. Також позивач вважає, що він та малолітні діти мають право користування спірною квартирою, матір дітей - ОСОБА_9 порушує ці права, що і стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 березня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 жовтня 2014 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зобов'язано ОСОБА_9 усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та малолітнім дітям, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вселено ОСОБА_6 з малолітніми дітьми, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в квартиру АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 236 грн 50 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду і залишити в силі судове рішення районного суду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_6 та ОСОБА_9 З 2002 року по 2008 рік позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_9 проживали однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_9 і в якій зареєстровано місце проживання дітей.

З 2010 року діти проживали з позивачем ОСОБА_6 за договором про тимчасове проживання за адресою: АДРЕСА_2, строк дії договору закінчився 01 липня 2013 року.

Станом на 16 липня 2013 року в спірній квартирі проживає ОСОБА_10 на підставі договору оренди житлового приміщення, укладеного з ОСОБА_9

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності у нього права на користування спірною квартирою, також не доведено факту порушення прав дітей на проживання у вказаній вище спірній квартирі.

З такими висновками районного суду не погодився суд апеляційної інстанції, який задовольнив позов та визнав доведеним факт порушення прав дітей і позивача на спірне житло оскільки іншого житла у них немає, у спірну квартиру вони не можуть вселитися у зв'язку з тим, що замки поміняні та в квартирі проживає відповідач ОСОБА_10 з дозволу власника ОСОБА_9 на підставі договору оренди, який укладено без письмової згоди позивача як законного представника малолітніх дітей та дозволу органів опіки та піклування, що свідчить, у відповідності до ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України та ст. 177 СК України, про нікчемність такого договору з моменту його вчинення.

Наявні в матеріалах справи документи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що апеляційним судом ухвалено судове рішення із порушенням вимог закону, а тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 337, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_9 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 02 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська