У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки і піклування Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області, про усунення перешкод у здійсненні права приватної власності на житловий будинок шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку, господарських будівель і споруд за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 16 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 вересня 2002 року він успадкував житловий будинок АДРЕСА_1. З 1997 року він разом і своєю дружиною - ОСОБА_4, проживали у зазначеному будинку й остання зареєстрована за указаною адресою. За рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 серпня 2010 року ним та ОСОБА_4 усиновлено дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу, 15 червня 2012 року, ОСОБА_6 разом з дитиною продовжують проживати у зазначеному будинку. Відповідач без жодних правових підстав володіє та користується житловим будинком, який належить йому на праві приватної власності.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні права приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_4 разом із сином ОСОБА_5 з будинку без надання іншого житлового приміщення.

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на ті самі обставини, одночасно зазначала, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 вартість спірного житлового будинку та господарських споруд істотно збільшилась, зокрема здійснено газифікацію будинку, будинок утеплено, проведено внутрішній ремонт, здійснено добудови господарських та допоміжних приміщень будинку.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_6 просила суд визнати спірний житловий будинок спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку та господарських споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 16 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення його позову й відмову у задоволенні зустрічного позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 та ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що підстави і порядок позбавлення членів сім'ї власника житла права користування житлом визначені в ст. 157 ЖК УРСР, якою встановлено, що члени сім'ї власника житлового будинку можуть бути виселені у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР , однак з таких підстав ОСОБА_3 позов не заявляв. Також, ураховуючи характер та обсяг ремонтних, будівельних робіт та робіт з благоустрою присадибної земельної ділянки, суд дійшов висновку, що цінність спірної садиби по АДРЕСА_1 за час шлюбу сторін істотно збільшилася, що є підставою для визнання спірного майна спільним майном подружжя, у зв'язку з чим ОСОБА_4 має право власності на 1/2 його частку.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 судом першої інстанції правильно застосовано положення ст. 62 СК України. ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України доведено істотне збільшення цінності спірного житлового будинку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про виселення колишньої дружини і неповнолітнього сина з цього будинку, суд вірно послався на положення ст. ст. 116, 157 ЖК УРСР, які регулюють житлові правовідносини між членами сім'ї власника будинку. Крім того, визнання за ОСОБА_4 права власності на частину спірного будинку позбавляє права ОСОБА_3 вимагати виселення її з сином із цього будинку.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду в частині зустрічного позову ОСОБА_4 не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судами попередніх інстанцій установлено, що в період з 30 вересня 1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15 червня 2012 року. Відповідно до рішення Дубенського міськрайонного суду від 16 серпня 2010 року сторонами було усиновлено неповнолітнього - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 1997 року сторони проживали в спірному будинку і згідно з відміткою в паспорті ОСОБА_4 10 грудня 1997 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. 19 вересня 2002 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, спадкову масу складає житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Так, матеріали справи не містять належних, допустимих та безспірних доказів майнового характеру щодо придбання матеріалів, їх вартості, вартості та обсягу виконаних робіт, істотності їх у ціні по відношенню до вартості житлового будинку на час проведення даних робіт.

Проте суд, посилаючись на показання свідків, які лише підтвердили участь ОСОБА_4 у проведенні косметичного ремонту в спірному житловому будинку, зробив висновок про істотне збільшення цінності спірного житлового будинку та визнав за ОСОБА_4 право власності на 1/2 його частку.

Таким чином, апеляційний суд не врахував, що наявним має бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта нерухомого майна та його якісних характеристик і ухвалювати рішення на припущеннях заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення та його вартості після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна чи об'єкта.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте апеляційний суд у порушення зазначених вище норм матеріального та процесуального права, а також вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України не врахував; не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; доводів апеляційної скарги не перевірив та не надав належної оцінки доводам ОСОБА_3, формально послався на доведеність істотного збільшення цінності спірного житлового будинку, не зазначивши при цьому відповідні докази та дійшов передчасного висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, що свідчить про його необґрунтованість та незаконність.

За таких обставин ухвала апеляційного суду в частині зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку, господарських будівель і споруд підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Щодо судових рішень в частині позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права приватної власності на житловий будинок шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, то під час розгляду справи в цій частині судом не були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Суд правильно застосував положення ст. ст. 116, 157 ЖК УРСР, які регулюють житлові правовідносини між членами сім'ї власника будинку.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушення правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336 - 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 16 жовтня 2014 року в частині зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку, господарських будівель і споруд скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 16 жовтня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки і піклування Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області, про усунення перешкод у здійсненні права приватної власності на житловий будинок шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко