АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

28 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Шиманського В.Й., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», Банк) про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними, укладеними під впливом обману, Договору про надання відновлювальної кредитної лінії НОМЕР_1 від 14.04.2008 року (далі - Договір), Договору № 1 про внесення змін від 10.04.2009 року, Договору про внесення змін № 1 від 12.04.2009 року, Договору про внесення змін від 26.11.2013 року та Договору про внесення змін № 2 від 26.11.2013 року до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії НОМЕР_1 від 14.04.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оспорюваний Договір є таким, що укладений з суттєвими порушеннями істотних умов договору, встановлених діючим законодавством України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладання, з використанням елементів нечесної підприємницької практики, всупереч існуючих норм і вимог діючого законодавства України, та грубо порушує охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг, і завдає йому значної шкоди.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що оскаржуване рішення, є неправосудним, і такими, що прийняте всупереч та з порушенням існуючих засад і правил судочинства оскільки, суд першої інстанцій, всупереч існуючих вимог і норм, грубо проігнорувавши та порушивши їх вимоги, неправильно застосував норми матеріального права та водночас порушив (не виконав) вимоги норм процесуального права.

Фактичної перевірки обґрунтованості, підставності і правомірності вимог позивача, щодо належного, в повній мірі визначення та з'ясування характеру спірних правовідносин і закону, який їх регулює, суд першої інстанції не здійснив та відповідно не надав. Такі порушення суду першої інстанції (не виконання вимог законів), призвели до неправильно вирішення судом даної справ.

Посилаючись на те, що неправильне застосування норм матеріального права та грубе порушення (не виконання) вимог норм процесуального права, призвело до неправильного вирішення даної справи, просив скасувати неправосудне рішення місцевого суду, та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог позивача.

Особи, що беруть участь у справі належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явилися.

На адресу суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи у зв'язку з його перебуванням у відрядженні. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явилися в судове засідання, оскільки відповідно до положень ст. 305 ЦПК України їх явка є не обов'язковою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 17 квітня 2008 року, між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», перейменованого в подальшому на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», (далі - Банк, Кредитор) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник), було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії НОМЕР_1 (надалі - кредитний Договір, Договір).

Відповідно до п. 1.1. кредитного Договору, Банк в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобов'язання надати Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання Кредит окремими частинами (далі - Транші), зі сплатою 14 процентів річних та комісій (за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту по курсу НБУ шляхом внесення коштів готівкою в касу Кредитора та за видачу готівки з позичкового рахунку (за кожен транш), в розмірі 0,2% від суми видачі готівки (п. 3.3.12.), в розмірі та в порядку визначеному цим Договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 350 000 доларів США, з наступним, графіком змін максимального ліміту заборгованості, який викладено в графіку погашення заборгованості по кредиту у п.1.1.1., з кінцевим поверненням основної заборгованості до 13 квітня 2018 року, на умовах визначених цим договором (згідно п. 1.1.2.).

Пунктом 1.1.3. передбачено, що одночасно з укладенням цього Договору, з метою забезпечення сплати страхових платежів за договором страхування, передбаченим п.3.3.4. цього Договору, з Позичальником укладається договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/548-СП від 14.04.2008р. (далі - Додатковий договір).

В подальшому в Договір про надання відновлювальної кредитної лінії НОМЕР_1 від 14 квітня 2008 року було внесено зміни, а саме: Договором № 1 про внесення змін від 10.04.2009 року, Договором про внесення змін № 1 від 12.04.2009 року, Договором про внесення змін від 26.11.2013 року, Договором про внесення змін № 2 від 26.11.2013 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач як на підставу вимог про визнання недійсними вказаних договорів посилався на те, що при укладенні спірного кредитного правочину відповідач, перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, не надав позивачу повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, які є істотними для такого виду договорів; навмисно приховав фактичне значення реальної процентної ставки, і фактичне значення подорожчання кредиту, які не відповідають тій величині реальної процентної ставки за кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були узгоджені сторонами кредитного правочину в його умовах; встановив позивачу в кредитному правочині несправедливі умови договору, які обмежують права споживача, з використанням Банком в своїй діяльності елементів нечесної підприємницької практики.

Згідно із ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним.

Договір є укладеним з моменту передання грошей (ч. 2 ст. 1046 ЦК України) і є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 19 та п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Матеріали справи не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_1

Посилання апелянта про те, що Банк, укладаючи кредитні Договір та Договори про внесення змін порушив, на його думку, Закон України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо.

Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, вірно зазначив, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення оспорюваного кредитного договору ОСОБА_1 не заявляв додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди.

Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір.

За статтею16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання недійсним кредитного Договору та Договорів про внесення змін, з підстав передбачених ст. 230 ЦК України, та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних та допустимих доказів у розумінні ст. 57-60 ЦПК України на підтвердження жодної із перелічених підстав для визнання кредитного договору, позивачем не надано.

З матеріалів справи вбачається, що Договір про надання відновлювальної кредитної лінії НОМЕР_1 від 14.04.2008 року, Договір № 1 про внесення змін від 10.04.2009 року, Договір про внесення змін № 1 від 12.04.2009 року, Договір про внесення змін від 26.11.2013 року та Договір про внесення змін № 2 від 26.11.2013 року до Договір про надання відновлювальної кредитної лінії НОМЕР_1 від 14.04.2008 року були підписані позивачем.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про те, що Банком надано позичальнику повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору.

Вказані посилання є безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, з якими позивач ознайомився та прийняв умови кредитування підписавши вказаний договір.

Факт підписання ОСОБА_1 кредитного Договору та подальше його виконання свідчить про згоду останньої з його умовами.

Колегія суддів встановила, що позивач, підписавши кредитний Договір з встановленим графіком погашення заборгованості, з подальшими змінами, підтвердив факт ознайомлення його як Позичальника із умовами кредитування та відповідно погодився на укладення договору на умовах, викладених у цих договорах.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Позивач при укладенні Договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці договору, а також сторони визначились із розміром процентної ставки, відповідно до якої складено Графік внесення щомісячних платежів, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору, а тому порушень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не доведено.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Як вбачається зі змісту оспорюваних договорів, в них встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, а саме: про умови надання споживчого кредиту, про визначення сукупної вартості споживчого кредиту та його реальної процентної ставки тощо, яка передує укладенню договору, була надана позичальнику, що підтверджується дослідженими судом доказами. Підписуючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки.

Доказів того, що під час підписання оспорюваних договорів позивач був обмежений у праві вибору кредитної установи та умов кредитування чи, що є інші умови, які є несправедливими, матеріали справи не містять.

Відповідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин. Проте, позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими.

Що стосується доводів апелянта про те, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи, то такі доводи також безпідставні, оскільки місцевий суд, виходячи з предмету доказування, з додержанням вимог закону, постановив обґрунтовану ухвалу щодо відмови у задоволенні клопотання.

Доводи апеляційної скарги щодо упередженості судді та відмови у задоволені клопотанні про її відвід є необґрунтованими.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, який, згідно ст. 11 ЦПК України, вирішив спір в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/1643/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6806/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Марцинкевич В.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.