АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4015/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3309/15Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді : Пікуля В.П.,

суддів : Буленка О.О., Обідіної О.І.,

при секретарі: Кальник А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,

третя особа: Територіальна державна інспекція з питань праці у Полтавській області,

про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача фізичної особи-підприємця (далі ФОП) ОСОБА_3про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.

В позовній заяві посилався на те, що 22.05.2015 року він звернувся до ФОП ОСОБА_3 із заявою про звільнення, але дану заяву не було прийнято та не проведено звільнення та виплата всіх належних при звільненні сум. Оскільки його заява не була прийнята він направив її поштою на адресу відповідача, але відповіді не отримав, тому змушений був звернутись до суду з позовом.

Позивач просив суд винести рішення яким зобов'язати ФОП ОСОБА_3 звільнити ОСОБА_2 з роботи з 22.05.2015 року відповідно до ст.38 КЗпП України у зв'язку із зміною місця проживання та стягнути з відповідача кошти в сумі 16975 гривень, з яких 3250 гривень компенсація за невикористану відпустку, 325 гривень за перебування на лікарняному, 2500 гривень заборгованість по заробітній платі за квітень-травень 2015 року, 5000 гривень моральної шкоди та 4000 гривень витрати на правову допомогу.

20.08.2015 року ОСОБА_2 подав заяву про зміну та уточнення позовних вимог, а саме вважати вірним прізвище відповідача ОСОБА_3 замість ОСОБА_4

Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Полтави від 29.08.2015 року було замінено відповідача по справі на належного, а саме на ФОП ОСОБА_3

Згідно заяви про внесення змін та уточнень до позовних вимог від 31.08.2015 року ОСОБА_2 просив винести рішення, яким зобовязати ФОП ОСОБА_3 сплатити на користь ОСОБА_5 кошти в сумі 2784 грн. компенсації за невикористану відпустку; 322, 75 грн. коштів за знаходження на лікарняному; 6261, 35 грн. середньої заробітної плати по 28.08.2015 року; 5000 грн. моральної шкоди та 4000 грн. коштів витрачених на правову допомогу, а всього стягнути 18 368, 10 грн.

Відповідно до останніх змін та уточнень до позовних вимог ОСОБА_2 остаточно просив винести рішення, яким зобовязати ФОП ОСОБА_3 сплатити на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 2784 грн. компенсації за невикористану відпустку; 322, 75 грн. коштів за знаходження на лікарняному; 1871, 95 грн. заборгованості по невиплаті заробітної плати; 4389, 40 грн. коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи; 5000 грн. моральної шкоди та 4000 грн. коштів витрачених на правову допомогу, а всього стягнути 18 368, 10 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про повне задоволення позовних вимог, оскільки рішення, на думку апелянта, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У заперечення на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що рішення суду ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та його представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як передбачено ч. 2 цієї статті, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Cудом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3, що підтверджується трудовим договором від 27.02.2013 року та записами у трудовій книжці.

З 19.05.2015 року по 22.05.2015 року ОСОБА_2 був відсутній на роботі, що підтверджується листком непрацездатності, повинен був приступити до роботи 23.05.2015 року, але на роботу не вийшов.

Згідно видаткових касових ордерів вбачається, що ОСОБА_2 в період з грудня 2014 року по квітень 2015 року отримував заробітну плату.

30.06.2015 року ФОП ОСОБА_3 направив ОСОБА_2 лист з проханням з'явитись на роботу для надання письмових пояснень з приводу відсутності на роботі.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідач не отримував заяви ОСОБА_6 про звільнення.

Оскільки згідно видаткових касових ордерів наданих відповідачем за січень-квітень 2015 року, ОСОБА_2 отримував заробітну плату, що також підтверджується підписами останнього про отримання коштів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі.

Так, як у справі відсутні докази на підтвердження того, що ФОП ОСОБА_3 отримував заяву позивача про його наміри звільнитися з 22.05.2015 року, і дана обставина підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулось без вручення, місцевий суд вірно відмовив у задоволенні вимог про звільнення позивача з 22.05.2015 року відповідно до ст.38 КЗпП України, у зв'язку із зміною місця проживання.

Відповідно до вимог ст.38 КЗпП України працівник про свої наміри про звільнення повинен був письмово за два тижні повідомити роботодавця.

В наданій суду копії заяви про звільнення (а.с. 11) ОСОБА_2 просить його звільнити в день подачі заяви у зв'язку зі зміною місця проживання, але доказів на підтвердження даного факту суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Таким чином, між працівником ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 був укладений трудовий договір на невизначений строк, тому працівник повинен був повідомити роботодавця про наміри звільнитись з роботи за два тижні.

Проте, як уже зазначалося, заява про звільнення ОСОБА_2 до відповідача не надходила, а тому у ФОП ОСОБА_3 були відсутні підстави для звільнення позивача ( на даний час трудовий договір між сторонами не розірваний), а тому підстави для застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України, щодо не проведення розрахунку при звільненні відсутні.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 з приводу неврахування судом положень ст. 38 КЗпП України щодо права працівника за власної ініціативи розірвати трудовий договір з власником.

Так, згідно вимог ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, зокрема, переїзд на нове місце проживання; власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

При цьому, обставини, за яких працівник не може продовжувати роботу, в тому числі, переїзд на нове місце проживання повинні бути підтверджені відповідними документами.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано належних та обґрунтованих доказів на підтвердження того, що ФОП ОСОБА_3 був повідомлений (попереджений) про бажання ОСОБА_2 звільнитися на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України, як не було надано доказів того, що позивач не може продовжувати роботу, у звязку із зміною місця свого проживання.

Посилання апелянта про те, що ФОП ОСОБА_3 та його представник не заявили вимог про надання необхідних документів, не ставлять під сумнів правильність висновків суду першої інстанції.

Так, відповідно до положення ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено колегією суддів, позивач не надав суду жодних доказів у підтвердження своїх позовних вимог.

В той же час, відповідачем надано докази у підтвердження своїх заперечень та інші докази необхідні для зясування обставин у справі, зокрема: табель обліку робочого часу (а.с. 46-52, 88, 84), копії видаткових касових ордерів (а.с.44, 45, 90, 91), копія Трудового договору (а.с. 55), копія наказу про надання щорічної відпустки (а.с. 87) та інші докази, які у своїй сукупності свідчать про безпідставність вимог позивача.

Доводи позивача, що наявність або відсутність реєстрації не забороняє працевлаштування не за адресою проживання є безпідставними, оскільки суд відмовив у задоволенні позову не у звязку із відсутністю (чи наявністю) реєстрації, а у звязку із тим, що відповідач не надав доказів у підтвердження своїх позовних вимог, в тому числі, як вище зазначено, і щодо надання заяви про звільнення та доказів про неможливість продовжувати роботу.

У апеляційній скарзі апелянт також вказує на те, що інспекція праці захищає права людей при прийнятті на роботу і звільненні. В даному випадку, на думку апелянта, суддя Київського районного суду порушив його право на звільнення, передбачене чинним законодавством.

Вказані доводи апелянта не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, так як із вказаного доводу не зрозуміло, яким чином повноваження інспекції праці впливає на оцінку законності рішення суду.

При цьому, обґрунтована відмова суду у задоволенні позову, не може вважатися порушенням права позивача на працю.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, правильно застосував норми матеріального права, під час розгляду справи, не допустив порушень процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

За вказаних обставин, підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: В.П. Пікуль

Судді: О.О. Буленко

ОСОБА_7

З оригіналом згідно

суддя В.П. Пікуль