Дата документу 27.04.2015
Справа № 501/5368/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.04.2015 р. Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Ледньової Т.В.

при секретарі - Пращук А.М.

з участю

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Іллічівську Одеської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

27.10.2014 р. ОСОБА_1 звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з зазначеним позовом (а.с.3-6), який під час судового розгляду неодноразово уточнювала (а.с. 19-22, 33-37, 64-68).

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в редакції заяви від 12.02.2015 р. (а.с. 64-68), просить поновити строк позовної давності, стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину боргу з урахуванням коефіцієнту інфляції та трьох відсотків річних у сумі 81138,59 грн., компенсацію моральної шкоди у сумі 5000 грн. та судові витрати, посилаючись на ті обставини, що за усними договорами позики в 2008 р. передала відповідачу у борг 3000 дол. США та в 2009 р. передала відповідачу у борг 2000 дол. США на термін до 31.12.2009 р., але до теперішнього часу відповідач боргові зобов'язання не виконала; що в березні 2014 р. стало відомо про відмову відповідача від виконання обов'язку по поверненню їй після розірвання шлюбу у 2012 р. 1/2 частини коштів, які на час надання боргу були спільною сумісною власністю подружжя; що протиправною поведінкою відповідача завдано моральні страждання.

Відповідач позов не визнала, посилаючись у письмових запереченнях (а.с. 74-75, 105) та у виступі в судовому засіданні на ті обставини, що відсутня розписка - обов'язкова письмова форма договору позики, яка була б доказом як факту укладення договору, так і факту передачі, отримання грошей; що дійсно вона за усною домовленістю з чоловіком позивача ОСОБА_3 отримала у борг 5000 дол. США, однак в період 2006-2007 р.р. з терміном повернення - до кінця 2010 р., і в період 2009-2010 р.р. безпосередньо повернула кошти ОСОБА_3, який немає до неї претензій і повідомив, що кошти були витрачені на лікування позивача; що в міліції вона давала пояснення щодо наявності боргу перед ОСОБА_3 у розмірі 5000 грн., які вона отримала у лютому 2014 р.

Третя особа ОСОБА_3 неодноразово не з'явився до суду, надавши клопотання про розгляд справи у його відсутності (а.с. 53, 104), в яких зазначив, що гроші були передані у борг відповідачу в 2006-2007 р.р. і повернуті в 2009-2010 р.р., що ці кошти були витрачені на лікування позивача та інші сімейні потреби.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, з'ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючі факти та відповідні правовідносини.

Сторони визнали, що письмовий договір позики, розписка не складались.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) надає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із ст. 1047 ЦК України слідує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Із статті 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов'язання, вбачається, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові, у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає; наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку; що у разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 208 п. 3 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

У підтвердження своїх доводів позивач посилається на матеріали Іллічівського МВ ГУМВС України в Одеській області (реєстраційний номер за ЖЕО №1998 від 31.03.2014 р.) та на курси валюти, дані щодо індексів інфляції (а.с. 11, 23-24, 69, 70, 12, 26, 71-71).

Свідки дали покази щодо боргу відповідача, посилаючись на те, що ці відомості їм відомі зі слів позивача та її чоловіка.

Суд вважає, що позивач не виконала обов'язок доказування, встановлений ст. ст. 10, 11, 60, 179 ЦПК України. При цьому сторона відповідача та третя особа не визнали вказані у позові час надання коштів, термін повернення коштів та факт невиконання боргового зобов'язання на час звернення до суду. Лист та висновок Іллічівського міського відділу ГУМВС (а.с. 9, 10) не мають правового значення для вирішення спору, т.я. не обґрунтовуються належними, допустимими доказами. В поясненнях ОСОБА_2 не зазначені ні дата отримання коштів, ні розмір боргових зобов'язань, ні термін повернення коштів, вказано станом на 31.03.2014 р., що кошти отримані і повертаються ОСОБА_3, який до неї претензій немає, з посиланням на належність коштів колишньому чоловіку позивача.

Докази на а.с. 7, 41 свідчать, що позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 в 1996-2012 р.р. Позивач в судовому засіданні визнала, що можливо боргові зобов'язання виникли в 2006-2007 р.р., що розподіла майна (неотриманих боргових зобов'язань) після розірвання шлюбу не було.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу є необґрунтованими, недоведеними та не підлягають задоволенню. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, судових витрат є взаємопов'язаними з вимогою про стягнення боргу, а тому не підлягають задоволенню, як і клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 23, 208, 218, 526, 545, 1046, 1047, 1049, 1167 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя