У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відкритого акціонерного товариства «Ріхтер Гедеон Нрт», третя особа - генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв, про стягнення компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 01 травня 2004 року працювала у відповідача на посаді представника з медичних питань. Під час оформлення на роботу надала відповідачу паспорт, трудову книжку, диплом про вищу освіту, свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про розірвання шлюбу, довідку, що виховує дитину одна, повідомила відповідача про розлучення з батьком дитини, виховання дитини нею, тобто про свій статус одинокої матері.

23 березня 2014 року звернулася до відповідача з заявою про звільнення та з проханням виплатити компенсацію за весь час невикористаної додаткової відпустки, яка належала їй як одинокої матері відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки», а саме - за період з 2004 року по 2009 рік включно по 7 календарних днів за кожний рік, а з 01 січня 2010 року по 10 календарних днів за кожний рік.

Наказом № 57-і від 25 березня 2014 року її було звільнено з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України і виплачено всі належні при звільненні суми крім компенсації за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері.

Посилаючись на невиплату вказаної компенсації при звільненні, просила стягнути з відповідача на її користь 23 323 грн. 02 коп. компенсації за невикористану додаткову відпустку, середній заробіток за затримку розрахунку у розмірі 14 060 грн. 18 коп. станом на 25 квітня 2014 року та 70 тис. грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ВАТ «Ріхтер Гедеон Нрт» на користь ОСОБА_3 23 323 грн. 02 коп. компенсації за невикористану - додаткову відпустку, 14 060 грн. 18 коп. середнього заробітку за не проведений розрахунок в день звільнення, 1 тис. грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенні позову у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу виховує доньку сама, що підтверджується довідкою зі школи, тому має статус одинокої матері, внаслідок чого має право на отримання компенсації за невикористану відпустку відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 14 060 грн. 18 коп. та 1 тис. грн. моральної шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, свідоцтво про розірвання шлюбу та довідка зі школи, про те що батько не бере участі у вихованні дитини, не свідчать про наявність правових підстав вважати, що позивачка є одинокою матір'ю.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працювала у відповідача з 05 травня 2004 року на посаді представника з медичних питань (а. с. 16-17, 18, 53).

25 березня 2014 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про звільнення та з проханням виплатити компенсацію за весь час невикористаної додаткової відпустки, яка, належала їй як одинокої матері відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки», а саме - за період з 2004 року по 2009 рік включно по 7 календарних днів за кожний рік, а з 01 січня 2010 року по 10 календарних днів за кожний рік (а. с. 13).

Наказом № 57-і від 25 березня 2014 року її було звільнено з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України і виплачено всі належні при звільненні суми, крім компенсації за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері (а. с. 14-15. 54).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_5, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, її матір'ю є ОСОБА_3, а батьком ОСОБА_6 (а. с. 11).

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 розірвано 22 січня 2003 року, про що зроблено відповідний запис за № 23 (а. с. 31).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також

особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Визначення "одинокої матері" наведено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 та п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України "Про відпустки".

Так згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Оскільки п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України "Про відпустки" визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання (аліменти) для надання відпустки значення не має.

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити жінці, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Тому одним із документів для підтвердження того, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду щодо участі батька у вихованні дитини, ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, тощо.

Крім того, підтвердженням відсутності участі батька у вихованні дитини може бути акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, а також довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Отже, розлучена жінка, яка дійсно виховує сама дитину (без батька), для отримання додаткової соціальної відпустки має надати копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про розірвання шлюбу та документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі у вихованні дитини.

Апеляційний суд на вказані норми матеріального права уваги не звернув, та помилково вважав, що свідоцтво про розірвання шлюбу та довідка з школи № 73 від 24 березня 2014 року, згідно якої виховуванням дитини займається лише її мати - ОСОБА_3, батько у школі ніколи не з'являвся, не можуть бути належними доказами, що підтверджують статус позивачки, як одинокої матері.

Крім того, оскільки соціальна додаткова відпустка, передбачена ст. 19 Закону України «Про відпустки», надається один раз протягом календарного року і за цей час може змінитися статус одинокої матері, роботодавець має право вимагати поновлення зазначених документів один раз на рік.

Тобто, суду необхідно перевірити, чи за час, який просила позивачка виплатити компенсацію за невикористану додаткову відпустку її статус одинокої матері не змінювався.

Також суду необхідно звернути увагу, що відповідно до норм ст. ст. 116, 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки підлягає стягненню з часу звільнення працівника та не проведення повного розрахунку і до ухвалення судового рішення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Таким чином апеляційним судом у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко