Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділення частки в спільному майні, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 17 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 4 серпня 1995 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу подружжям було спільно набуто наступне майно: квартира АДРЕСА_1, яка отримана у власність на підставі договору дарування від 31 травня 2001 року; металевий гараж; автомобіль Hyundai Getz, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Після припинення спільного проживання позивач вигнав її зі спірної квартири, позбавивши законного місця проживання. Наразі в суді розглядається її позовна заява про розірвання шлюбу. З огляду на зазначене, просила визнати зазначене вище майно спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на його Ѕ частину.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 17 липня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що право власності на спірні гараж та автомобіль зареєстровано за ОСОБА_5, а тому зазначене майно не може бути визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Спірна квартира є особистою власністю відповідача, оскільки вона була набута останнім за договором дарування, при цьому позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вартість квартири істотно збільшилася внаслідок здійснених в період шлюбу поліпшень, а також не доведено, що в квартирі взагалі було проведено капітальний ремонт.

Проте повністю погодитися із такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 4 серпня 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

На момент розгляду справи сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. В провадженні Першотравневого районного суду м. Чернівці перебуває справа за позовом ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

З ордера № 247 від 29 січня 2005 року вбачається, що металевий гараж, загальною площею 18 кв. м, розташований на території товариства по охороні власників гаражів АДРЕСА_2, належить ОСОБА_5

Відповідно до довідки Управління ДАІ УМВС України в Чернівецькій області автомобіль марки Hyundai Getz, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 22 серпня 2008 року був зареєстрований на ім'я ОСОБА_4, 2 липня 2013 року автомобіль знято з обліку для реалізації в межах України, власником спірного автомобіля згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_5

Згідно договору дарування від 21 травня 2001 року ОСОБА_4 була подарована квартира АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) .

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності металевого гаражу та автомобіля та їх поділу, суд на зазначене увагу не звернув, не врахував, що гараж та автомобіль були набуті подружжям за час шлюбу, не з'ясував джерело їх придбання, чи надавала позивач згоду відповідачеві на відчуження цього майна матері останнього, у який спосіб відбулося відчуження зазначеного майна, не встановив чи отримував відповідач грошові кошти за відчуження гаражу та автомобіля, чи були використані ці кошти в інтересах сім'ї, не вирішив питання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_5 (ст. 33 ЦПК України) та дійшов передчасного висновку про те, спірне майно не входить до складу майна, що підлягає поділу, оскільки знаходиться у власності іншої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України, чинного на час придбання відповідачем спірної квартири, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно з ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена норма закону передбачає правові підстави визнання права власності другого з подружжя на майно внаслідок поліпшення під час шлюбу особистого майна одного з подружжя.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд своєю ухвалою призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Для визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності необхідним є визначення збільшення вартості спірного майна під час шлюбу та істотність такого збільшення шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення та його вартості після поліпшення.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог статей 10, 212-214 ЦПК України зазначеного не врахував, не встановив обставини справи, на спростування доводів позивачки щодо істотного збільшення вартості спірної квартири внаслідок здійснених під час шлюбу поліпшень конкретних обставин і фактів в рішенні не зазначив; не врахував, що з'ясування зазначених обставин потребує спеціальних знань у галузі будівництва та не вирішив питання про проведення судово-будівельної експертизи для визначення збільшення вартості спірного майна під час шлюбу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, всупереч вимог статей 10, 303, 304, 315 ЦПК України не усунув недоліків суду першої інстанції, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, не зазначив в ухвалі конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи, необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання позивача про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи та передчасно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що у відповідності до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 17 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін