У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,Маляренка А.В.,Юровської Г.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 червня 2014 року, за касаційною скаргою ОСОБА_8, подану представником ОСОБА_10, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 03 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 травня 2007 року між банком та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір, за яким позичальнику надано кредит у розмірі 29 900 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з погашенням заборгованості щомісячними платежами терміном до 19 квітня 2017 року.

На забезпечення виконання цього зобов'язання 15 травня 2007 року між банком та ОСОБА_6, ОСОБА_7 було укладено іпотечний договір, за яким останні надали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Умови кредитного договору ОСОБА_8 належним чином не виконувалися, унаслідок чого виникла заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 21 листопада 2012 року становила 58 897 доларів США 31 цент.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 58 897 доларів США 31 цент, що за офіційним курсом Національного банку України складає 470 766 грн 20 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_7, а саме: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 59,90 кв. м, житловою площею 33,70 кв. м, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк»; виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі; стягнути з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 58 897 доларів США 31 цент, що за офіційним курсом Національного банку України складає 470 766 грн 20 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_7, а саме: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 59,90 кв. м, житловою площею 33,70 кв. м, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, зведенням дії щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації 189 375 грн. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у АДРЕСА_1, із зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 16 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 червня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 03 грудня 2014 року рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, подану представником ОСОБА_10, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з чим погодився і апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_8 порушив зобовґязання за кредитним договором і допустив заборгованість; в силу ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобовґязання банк вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, при цьому є підстави для виселення всіх мешканців квартири.

Судами встановлено, що 15 травня 2007 року між банком та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір, за яким позичальнику надано кредит у розмірі 29 900 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з погашенням заборгованості щомісячними платежами терміном до 19 квітня 2017 року.

На забезпечення виконання цього зобов'язання 15 травня 2007 року між позивачем та ОСОБА_6, ОСОБА_7 було укладено іпотечний договір, за яким останні надали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до пп. 16.7.1 п. 16.7 договору іпотеки іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно з п. 22 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пп. 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону № 898-ІV передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 4.1.1 договору іпотеки, укладеного між сторонами, іпотекодержатель має право в разі порушення іпотекодавцем зобов'язань звернути стягнення на предмет іпотеки.

Саме із зазначених норм закону та положень договору іпотеки виходив суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

7 червня 2014 року набув чинності Закон № 1304-VII, згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна плоша його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Проте за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

У частині першій статті 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Норми Закону № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції, з огляду на вищезазначене, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VІІ.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року у справі № 44цс15.

З урахуванням наведеного колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що рішення апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, подану представником ОСОБА_10, відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. МаляренкоГ.В. Юровська