Ухвала

іменем україни

28 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Коротуна В.М., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Ленінського району Харківської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги, за касаційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Ленінського району Харківської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від

14 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від

16 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Ленінського району Харківської міської ради звернулось до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини до досягнення нею вісімнадцяти річного віку.

Просило суд стягнути з ОСОБА_3 на користь Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Ленінського району Харківської міської ради 970 грн 20 коп. для подальшого перерахування у Державний бюджет України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 березня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 квітня 2014 року, у задоволенні позовних вимог Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Ленінського району Харківської міської ради відмовлено у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

У касаційній скарзі Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Ленінського району Харківської міської ради просить скасувати судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 3 березня 2008 року з ОСОБА_3 на користь

ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходів) щомісячно.

Згідно до довідки Ленінського ВДВС від 1 квітня 2008 року,

ОСОБА_4 не отримувала аліментів на утримання дитини від відповідача з 7 серпня 2007 року до 31 січня 2008 року.

Відповідно до довідки Головного управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації від

25 лютого 2013 року № 136 останнім були нараховані та виплачені

ОСОБА_4 аліменти за квітень-вересень 2008 року одноразово у розмірі 970 грн 20 коп.

Згідно п. 10 «Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого

2006 року № 189, існує чіткий перелік підстав для припинення виплати тимчасової допомоги.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, даний обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ст. 181 СК України, якщо батьки ухиляються від сплати аліментів, дитині призначається тимчасова державна допомога, яка не може бути меншою, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 12 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 лютого

2006 року № 189 "Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме", якщо виникла можливість стягнення аліментів з одного з батьків, виявлено, що один з батьків може утримувати дитину або місце проживання (перебування) одного з батьків встановлено, у зв'язку з чим можливе стягнення з нього коштів на утримання дитини, орган праці та соціального захисту населення звертається до суду із заявою про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги. Стягнуті кошти зараховуються до Державного бюджету.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Ленінського району Харківської міської ради у зв'язку зі спливом строку позовної давності, оскільки останньому було відомо місце проживання відповідача, яке не змінювалось, тому Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Ленінського району Харківської міської ради не було позбавлено права та можливості звернутись до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів застосування строку позовної давності та підстав для звернення до суду згідно із п. 10 «Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого

2006 року № 189.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні указаного позову, суди дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку в силу вимог

ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини

справи, обґрунтовано виходили з наявності підстав, передбачених статтею 267 ЦК України.

Відповідно до вказаного судова колегія дійшла висновку, що судами вірно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Доводи касаційної скарги, що строк позовної давності почався саме з 26 березня 2013 року, коли ОСОБА_3 отримав вимогу про повернення нарахованої суми, стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції, та не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, отже колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Ленінського району Харківської міської ради відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 березня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 квітня

2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов В.М. Коротун І.К. Парінова С.П. Штелик