Головуючий у І інстанції Кулик С.В.
Категорія 5 Доповідач Барков В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Супрун М.Ю.,

Мальцевої Є.Є.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на частину житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2012 року позивачка ОСОБА_2 звернулась з даним позовом до відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_5 посилаючись на те, що з 1975 року по лютий 1990 року знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 В період шлюбу вони придбали 13/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1. Після смерті чоловіка їй стало відомо, що будинок був зареєстрований на його ім'я. Просила поновити строк звернення до суду, визнати право спільної сумісної власності подружжя за нею та ОСОБА_6, на спірний житловий будинок та визнати за нею право власності на ? частку з 13/100 часток спірного домоволодіння.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 січня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду з позовом.

Визнано право загальної сумісної власності подружжя за ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на 13/100 часток жилого будинку АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину 13/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 7 березня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 105 грн.20 коп.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 17 квітня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 січня 2013 року змінено, виключено вказівку про поновлення ОСОБА_2 строку звернення до суду. В решті частині рішення суду залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 січня 2013 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 квітня 2013 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2014 року ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам та на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_7, які просили скаргу задовольнити, пояснення відповідача ОСОБА_4 та його представника адвоката ОСОБА_8, які просили скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ставила питання про визнання за нею права власності на ? частку від 13/100 частин будинку АДРЕСА_1 без визнання спірної частини будинку спільною сумісною власністю подружжя, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із позовом у серпні 2012 року, позивачка просила поновити строк для звернення до суду, визнати за нею та померлим ОСОБА_6 право спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок та визнати за нею право власності на ? частку цього будинку.

Під час розгляду справи позивачка у серпні, вересні 2014 року (а.с. 164, 165, 169-170, 171) неодноразово змінювала свої позовні вимоги.

Проте від своїх первісних вимог про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя не відмовлялася і така відмова судом першої інстанції в порядку ст. 205 ЦПК України прийнята не була.

Крім того, зі змісту позовних вимог після їх неодноразового уточнення та пояснень позивачки в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається, що підставою для визнання за нею права власності на ? частину спірного будинку є його набуття у спільну сумісну власність під час зареєстрованого шлюбу з померлим ОСОБА_6

Таким чином, ухвалене судом першої інстанції рішення необхідно скасувати в зв'язку з порушенням норм процесуального права.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20 березня 1989 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу відділу РАГС Жовтневого РВК м. Маріуполя 08 лютого 1990 року зроблено запис № 120 (а.с. 9, 21).

02 березня 1989 року ОСОБА_6 на підставі письмового договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-1000 та зареєстрованого 14 березня 1989 року Маріупольським БТІ за № 28290, придбав у власність 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 з належними надвірними будівлями (а.с. 98-99).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10 березня 2012 року, ОСОБА_6 помер у віці 71 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Згідно із ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка зазначала, що на час придбання зазначеного домоволодіння проживала з ОСОБА_6 сумісно однією сім'єю, вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Частиною 2 статті 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України встановлено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Як вбачається з рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20 березня 1989 року про розірвання шлюбу між позивачкою та її чоловіком ОСОБА_6, суд встановив, що подружні стосунки між ними припинені у 1986 році і на примирення вони не згодні, спір про майно відсутній. Це рішення набрало законної сили 31 березня 1989 року і як пояснила позивачка в судовому засіданні апеляційного суду нею не оскаржувалося (а.с. 21).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20 березня 1989 року було встановлено, що на момент придбання ОСОБА_6 спірного домоволодіння він з позивачкою однією сім'єю не проживав і шлюб між ними був фактично припинений, а тому ця обставина у даній справі доказуванню не підлягає.

Посилання ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України є безпідставними в зв'язку з тим, що хоча статтю 28 Кодексу і було доповнено цією частиною лише 26 лютого 1991 року (дата опублікування змін), тобто до виникнення спірних правовідносин, однак ця норма права не регулює безпосередньо правовідносини подружжя щодо виникнення спільної сумісної власності, а встановлює право суду визнавати набуте раніше майно власністю одного з подружжя.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердили той факт, що позивачка з ОСОБА_6 лише мали намір купити будинок для чого збирали гроші.

В той же час свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили, що ОСОБА_6 придбав будинок за допомогою батьків та брата, які давали на це гроші.

Крім того, свідок ОСОБА_12 також підтвердив, що ОСОБА_6 з 1988 року мешкав з батьками, а не з позивачкою.

З довідки житлово-експлуатаційної дільниці від 12 березня 2012 року вбачається, що ОСОБА_6 проживав в буд. АДРЕСА_1 до своєї смерті (а.с. 8).

З рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 18 травня 1989 року вбачається, що ОСОБА_6 звертався за дозволом на переобладнання спірного домоволодіння зазначивши своє місце проживання в цьому будинку.

Таким чином, оскільки спірна частина домоволодіння була придбана ОСОБА_6 під час роздільного проживання та фактичного припинення шлюбу з позивачкою, апеляційний суд вважає, що придбані ним 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 були його особистою власністю.

Належних та допустимих доказів тому, що на момент придбання спірного майна ОСОБА_6 та позивачка проживали разом суду не надано.

Посилання позивачки на те, що після розірвання шлюбу судом вона проживала з ОСОБА_13 однією сім'єю правового значення для справи не має, оскільки таке значення мають фактичні стосунки між подружжям на час набуття спірного майна.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки спірне домоволодіння нажите ОСОБА_6 під час його роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу з позивачкою і було його особистою власністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2014 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на частину житлового будинку - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді