У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів:Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Стоун-3» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, компенсаційних виплат та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Стоун-3» (далі - ТОВ «Стоун-3») про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, компенсаційних виплат та відшкодування моральної шкоди.

Позивач посилався на те, що з 1 лютого 2008 року він працював на посаді генерального директора ТОВ «Стоун-3». Рішенням загальних зборів учасників від 28 квітня 2009 року його звільнено з роботи цього ж дня. У день звільнення з ним не було проведено розрахунку, не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористані відпустки.

У зв'язку з цим позивач просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 10 093 грн 82 коп.; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 199 080 грн 72 коп.; інфляційні нарахування у розмірі 2 089 грн 34 коп.; 1 442 грн 72 коп. 3 % річних; а також 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а всього 214 706 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ТОВ «Стоун-3» на користь ОСОБА_6 10 093 грн 82 коп. заборгованості із заробітної плати, 199 080 грн 72 коп. середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, 2 089 грн 34 коп. інфляційних нарахувань, 1 442 грн 72 коп. 3 % річних, 2 000 грн моральної шкоди, а всього 214 706 грн 60 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 18 червня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ «Стоун-3» на користь ОСОБА_6 заборгованості із заробітної плати у сумі 10 093 грн 82 коп. залишено без змін. В іншій частині рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 червня 2014 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодуванні моральної шкоди скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 червня 2014 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 28 січня 2015 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 березня 2014 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодуванні моральної шкоди і ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав, крім іншого, і для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодуванні моральної шкоди.

Апеляційний суд не погодився з таким висновком місцевого суду та дійшов висновку, що у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити за пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Однак з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно з наказом від 1 лютого 2008 року № 32 ОСОБА_6 прийнято на роботу у ТОВ «Стоун-3» на посаду генерального директора. Загальними зборами учасників ТОВ «Стоун-3» від 28 квітня 2009 року вирішено звільнити ОСОБА_6 з посади генерального директора за власним бажанням.

Також встановлено, що на день звільнення позивача, відповідач мав заборгованість із заробітної плати у сумі 10 093 грн 82 коп., яка була стягнута судом першої інстанції, з чим погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій.

Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, 3% річних та інфляційних втрат, не є предметом перегляду у відповідності до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року.

Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодуванні моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що позивач у день звільнення працював, виходячи із цього обов'язок виплатити належні звільненому працівникові суми виник у товариства в день звільнення, а тому саме з цієї дати слід обраховувати строк, коли позивач дізнався або міг дізнатися про те, що фактичний розрахунок з ним проведений, а у відповідача - виникли підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. При цьому, оскільки позивач за вирішенням трудового спору звернувся лише через 4 роки і 4 місяці з моменту, коли йому стало відомо про порушення свого права, то відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України позов у цій частині вимог не може бути задоволений з підстав пропуску тримісячного строку звернення до суду.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові Верховного Суду України 22 січня 2014 року, у справі № 6-159цс13, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, зроблено аналіз ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, що дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Встановивши, що у день звільнення позивач працював та відповідачем у порушення вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника не були виплачені всі суми, що належать йому від підприємства в день звільнення, апеляційний суд дійшов до передчасного висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду. При цьому суд апеляційної інстанції не врахував, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказане свідчить про те, що під час розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції не в повному обсязі були з'ясовані всі обставини у справі та неправильно визначено характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а тому оскільки ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 28 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська