печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.01.2015 Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фаркош Ю.А.,

при секретарі - Дружук Д. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору лізингу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2014 позивач звернулась до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що 02.12.2014 між нею та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 00013. Згідно з умовами договору позивач зобов'язався сплатити на рахунок відповідача адміністративний платіж (50% вартості предмета лізингу), а відповідач, у свою чергу, гарантував отримання позивачем у власність автомобілів марки "Hyundai Elantra 1,6 AT Comfort". Посилаючись на те, що при укладанні договору фінансового лізингу представники відповідача ввели її в оману щодо умов даного зобов'язання, зокрема, щодо розміру адміністративного платежу, позивач просила суд визнати вказаний правочин недійсним та стягнути з відповідача розмір сплаченого адміністративного платежу в розмірі в сумі 21 620 грн. та банківську комісію в сумі 216 грн.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного.

Судом встановлено, що 02.12.2014 між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 00013, згідно з умовами якого позивач зобов'язався сплатити на рахунок відповідача авансовий платіж (50% вартості предмета лізингу), а відповідач, у свою чергу, гарантував отримання позивачем у власність автомобілів марки "Hyundai Elantra 1,6 AT Comfort".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскільки при укладанні даного договору вона була введена в оману працівниками відповідача щодо умов договору, вказаний правочин підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним.

Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч вказаним положенням, звертаючись з позовом про визнання договору недійсними з посиланням, що він укладений під впливом обману, позивач не представив суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представник відповідача навмисно ввела її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наряду з цим, як вбачається з оспорюваного договору, при його укладенні позивач була ознайомлена з його змістом та погодилась з умовами взятих на себе зобов'язань, на що вказує підпис позивача на кожній сторінці договорів.

Вважаю неспроможними доводи позивача на те, що при підписанні оспорюваного договору вона не ознайомилась з його змістом, оскільки халатність позивача не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Частина 2 даної статті ЦПК України передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Проте, стверджуючи, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону позивач не надала суду доказів, які б свідчили про те, що даний договір направлений на порушення її прав.

Таким чином, оскільки позивачкою не надано доказів порушення її прав з боку відповідача при укладанні ними оспорюваного договору, позов задоволенню не підлягає.

Оскільки вимоги про стягнення коштів є похідними від вимог про визнання договору недійсним, позов в цій частині також задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст., 215, 230 ЦК України, ст.ст. 10, 57, 60, 215 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору лізингу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя Ю.А.Фаркош