АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/616/15 Справа № 183/551/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Березюк В. В. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2015 м. Дніпропетровськ

26 січня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Пономарь З.М., Черненкової Л.А.,

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Української товарної біржі про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на домоволодіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася з вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, ними придбано домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Колишньому власникові ОСОБА_8 зазначене домоволодіння належало на підставі договору забудови, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою 13 грудня 1976 року та зареєстрованого у Новомосковському БТІ за № 1231-78. Враховуючи те, що починаючи з 2000 року вона мешкає у вказаному домоволодінні, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння за набувальною давністю.

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що 23 травня 2000 року між нею та ОСОБА_8 був укладений на Товарній біржі «Українська» та зареєстрований у Новомосковському БТІ за реєстровим № 378 в реєстрову книгу №1 договір купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. За умовами договору вона сплатила кошти за вказане домоволодіння в сумі 19 832 грн., а ОСОБА_8, в свою чергу, передав ключі від домоволодіння, виписався з нього, забрав всі свої речі та звільнив будинок. Таким чином зазначений договір було виконано сторонами у повному обсязі. На теперішній час вона бажає розпорядитися власним домоволодінням, але через відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та не визнання права власності на домоволодіння позивачем, посилаючись на ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.15 Закону України «Про товарну біржу», просила визнати дійсним договір купівлі-продажу зазначеного домоволодіння, укладений на Товарній біржі 23 травня 2000 року та на підставі ст. 392 ЦК України просила визнати за нею право власності на домоволодіння.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2014 рокусуд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнив зустрічні позовні вимоги частково, визнав за ОСОБА_6 право власності на домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а позовні вимоги ОСОБА_6 відмовити в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6 з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу спірного домоволодіння від 23 травня 2000 року, укладений на Товарній біржі, відповідав вимогам діючого законодавству на час виникнення спірних правовідносин, у зв'язку із чим право власності ОСОБА_6 на спірне домоволодіння набуто законним чином, а оскільки її право власності не визнається, то на підставі ст. ст. 392 ЦК України визнав за нею право власності.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з урахуванням наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 23 травня 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 600 кв.м., за яким ОСОБА_6 придбала домоволодіння, сплативши ОСОБА_8 19 832 грн. (а.с.26).

Вказаний договір зареєстровано на Товарній біржі «Українська» відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року.

Право власності ОСОБА_6 на вказаний об'єкт нерухомості зареєстровано 23 травня 2000 року у Новомосковському БТІ у реєстровій книзі за № 1, за реєстровим № 378 (а.с.76).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Зі змісту зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 та доданих до неї матеріалів не вбачається, ким та яким чином оспорюється дійсність укладеного договору купівлі-продажу та право власності на вказаний об'єкт нерухомості відповідачами (а.с. а.с. 178-181).

За таких обставин суд першої інстанції помилково вважав, що є правові підстави для визнання за ОСОБА_6 права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 у судовому порядку, застосував ст. 392 ЦК України, яка не поширюється на ці правовідносини, що у відповідності до вимог ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Судова колегія вважає, що у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на спірне домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, слід відмовити, оскільки вони не ґрунтується на вимогах закону. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2014 року скасувати в частині задоволених зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Української товарної біржі про визнання права власності на домоволодіння та стягнення судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Української товарної біржі про визнання права власності на домоволодіння - відмовити.

В іншій частині рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2014 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь

Л.А. Черненкова