Справа № 362/1572/14-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С.В.
Провадження № 22-ц/780/733/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко
Категорія 18 03.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

3 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Поліщука М.А., Мережко М.В.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області про визнання недійсним договору іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки укладеного 20 березня 2008 року з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5, через його невідповідність діючому законодавству, а саме ст. 47 Конституції України, яка визначає, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2014 року позов задоволено частково. Визнано недійсними положення п. 6.4 договору іпотеки, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 від 20 березня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 623, в частині здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. В задоволені решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в задоволеній частині позову, 17 грудня 2014 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його маральним засадам.

Cудом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/0001/81/2089, за умовами якого позичальнику надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 181 000 дол. США зі сплатою 14 % річних та з кінцевим терміном повернення до 9 грудня 2016 року включно.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20 березня 2008 року між банком та позивачами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу ОСОБА_5, предметом якого є домоволодіння загальною площею 365,9 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельна ділянка, загальною площею 0,2500 га, що знаходить за вищевказаною адресою.

15 березня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1, які належать іпотекодавцям на підставі договорів дарування від 20 березня 2008 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в умовах договору іпотеки положення про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, суперечать ст. 47 Конституції України.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтується на матеріалах справи і зроблені в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно п. 6.4. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пред'являючи до суду позов про визнання недійсним договору іпотеки, позивачі вказали, що звернувшись до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, відповідач, порушуючи положення Конституції України, намагається в позасудовому порядку примусового позбавити їх житла.

Так, погоджуючи в договорі іпотеки пункт про звернення стягнення на предмет іпотеки у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, сторони керувалися ст.ст. 589, 590 ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

Відповідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 2 ст. 590 ЦК України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Даним статтям кореспондують положення ст. 33 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Окрім цього вчинення виконавчого напису нотаріусом регулюється ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік), Інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція).

Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

З наведеного вище убачається, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки будь-яким способом, який передбаченим законом та договором, в тому числі за виконавчим написом нотаріуса.

При цьому, істотне значення для вчинення такого напису є лише встановлення безспірності заборгованості боржника, а також прострочення виконання зобов'язання, доведення чого є обов'язком іпотекодержателя.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що положення п. 6.4. договору іпотеки про можливість банку звернення стягнення на предмет іпотеки у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса узгоджується з вказаними нормами законодавства, а тому підстави для визнання цього пункту недійсним відсутні.

Даний пункт договору іпотеки від 20 березня 2008 року, ніяким чином не порушує положення ст. 47 Конституції України, яка є нормою прямої дії, з огляду на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є лише заходом відновлення порушених прав ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а примусове позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житла повинно здійснюватися не інакше як за рішенням суду шляхом пред'явлення зацікавленої особи позову про їх виселення.

Не буде зайвим зазначити, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту використання нерухомого майна, а саме предмету іпотеки, як місця постійного проживання позивачів та факту відсутності у них іншого нерухомого житлового майна, обов'язок доказуванню чого покладено саме на позивачів. Навіть судові повістки, які направлялися позивачам на адресу: АДРЕСА_1 поверталися до суду з відміткою «за закінченням терміну заберігання».

Що стосується посилань суду першої інстанції про те, що рішення про звернення стягнення на майно (житловий будинок і земельну ділянку) вже ухвалювалося Васильківським міськрайонним судом Київської області 3 серпня 2011 року, то вони також є помилковими, оскільки згідно ухвали суду від 21 червня 2013 року банку було відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строку для пред'явлення виконавчих листів до виконання, тобто рішення не виконане.

А як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: