Справа № 464/7063/14 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/770/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Івановової О.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення сум завданої майнової та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення 6669 грн 15 коп у відшкодування майнової шкоди та 4000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовував посиланням на те, що 21 лютого 2014 року внаслідок зіткнення транспортних засобів під його керуванням та керуванням відповідача, його транспортний засіб зазнав технічних пошкоджень. Враховуючи факт однозначного визнання відповідачкою своєї вини у дорожньо-транспортній пригоді, вони оформили пригоду європротоколом. Ним були понесені витрати на відновлення технічного стану автомобіля в розмірі 15450 грн 45 коп, та на виготовлення дубліката заднього номерного знаку 200 грн. Страхова компанія -ПАТ "Просто-страхування" , у якій був застрахований транспортний засіб відповідача, виплатила йому страхове відшкодування в розмірі 8781,30 грн, застосувавши коригуючий коефіцієнт часткової втрати первісних технічних та технологічних якостей транспортного засобу в розмірі 0,4983.

У зв"язку з цим просив стягнути з відповідача в його користь різницю між фактичними витратами на усунення пошкоджень його автомобіля, одержаних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 21.02.2014 року та сумою виплаченого йому страхового відшкодування, яка становить 6669,15 грн , а також моральну шкоду в розмірі 4000 гривень.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржене рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції суперечить: положенням ст. ст. 29 і 32 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"; роз"ясненням , що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди". Твердження суду щодо "не встановлення факту порушення, невизнання чи оспорювання відповідачкою прав позивача" є безпідставними, оскільки судом було встановлено, що шкода належному позивачеві автомобілю була завдана саме з вини відповідачки, яка в суді заперечила проти відшкодування позивачеві завданої шкоди, отже не визнала права позивача на відповідне відшкодування. Вважає протиправним довільне трактування судом першої інстанції предмету позовних вимог як "спору з приводу розміру страхового відшкодування" , в той час як він звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення сум завданої матеріальної та моральної шкоди, а сума матеріальної шкоди при цьому обраховувалася, як різниця між фактичним витратами на усунення пошкоджень автомобіля одержаних внаслідок ДТП та сумою виплаченого позивачеві страхового відшкодування обрахованого з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу. Стверджує, що суд не в повній мірі дослідив питання щодо завдання йому моральної шкоди. Крім цього вважає, що в даному випадку суд, ігноруючи зміст позовних вимог та наявні у справі докази , невірно визначив зміст правовідносин між сторонами спору, а також невірно визначив правову норму, яка підлягала до застосування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних мотивів.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржене рішення не в повній мірі відповідає вищезазначеним вимогам законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки посиланням на те, що обов"язок щодо відшкодування шкоди може бути покладений на особу, яка застрахувала відповідальність, лише у випадку, коли розмір заподіяної шкоди перевищує страховий ліміт або за наявності обставин, визначених ст. 32 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в інших випадках шкоду відшкодовує страховик. Крім цього, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що відповідач є неналежним відповідачем , оскільки спір фактично виник з приводу розміру виплаченого страхового відшкодування.

Колегія суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах цивільного законодавства, якими регулюються правовідносини у сфері відшкодування шкоди по недоговірних зобов"язаннях.

Так, відповідач 21.01.2014 року застрахувала свою цивільну відповідальність у страховика - ПАТ "Просто-страхування" (поліс АС /9543217) , яке виконало свої обов"язки по договору обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і відшкодувало позивачеві майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі, встановленому ст. 29 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а саме відшкодувало понесені позивачем витрати, пов"язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу транспортного засобу належного позивачеві та у відповідності до вимог ст. 9 вищеназваного Закону в сумі 8781,30 грн.

Оскільки, фактичні витрати для проведення відновлювального ремонту та дя заміни пошкодженого номерного знаку, понесені позивачем становили 15450,45 грн, а розмір страхового відшкодування, отриманого позивачем від страховика становив 8781,30 грн, тому у відповідності до положень ст. ст. 22, 1194 ЦК України, позивач мав право на відшкодування відповідачкою збитків , завданих останньою внаслідок пошкодження майна належного позивачеві, та у зв"язку з недостатністю страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування відповідачкою майнової шкоди завданої нею позивачеві , відповідач зобов"язана сплатити позивачеві різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою ( страховим відшкодуванням) , яка складає 6669,15 грн (15250,45 + 200 мінус 8781,30).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального права , зокрема, із-за застосування положень ст. 32 Закону України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка не підлягала застосуванню, оскільки позивачем не були заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача майнової шкоди у зв"язку з наявністю випадків, встановлених вищезазначеною статтею , а були заявлені позовні вимоги, у зв"язку з тим, що страхова виплата виплачена йому страховиком відповідача не була достатньою для відшкодування йому в повному розмірі майнової шкоди, завданої діями відповідача, і в даному випадку підлягала застосуванню ст. 1194 ЦК України .

Неправильним колегія суддів вважає і висновок суду першої інстанції про те, що відповідач є неналежним відповідачем оскільки із обставин справи випливало, що між позивачем та відповідачем мали місце правовідносини, які регулються нормами цивільного законодавства про недоговірні зобов"язання, і відповідач, яка не заперечувала своєї винності у заподіянні шкоди майну позивача, була належним відповідачем по цьому спору. Правильність визначення позивачем відповідача по даному спору, випливає і із роз"яснень, наведених у третьому абзаці пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", згідно яких при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на це, колегія суддів розглядає як необґрунтовані заперечення відповідача проти позову з посиланням на те, що вона є неналежним відповідачем і розцінює як неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач є неналежним відповідачем у цій справі.

Заперечуючи проти задоволення позову з посиланням на неналежність відповідача, відповідач водночас не оспорювала: ні розміру фактичних витрат понесених позивачем для відновлення (ремонту) його автомобіля (а.с. 6-8), ні правильності складання за заявою її страховика Звіту № 276/14 від 24-26.02.2014 року про оцінку автомобіля позивача ( а.с. 109-108), ні правильності визначення її страховиком розміру страхового відшкодування, яке було виплачено страховиком відповідача позивачеві ( а.с. 5). З огляду на вищезазначене , та у відповідності до процесуальних положень: про змагальність сторін ( ст. 10 ЦПК України), про диспозитивність цивільного судочинства ( ст.11 ЦПК України), про обов"язки доказування і подання доказів ( ст. 60 ЦПК України), про межі розгляду справи апеляційним судом ( ч. 2 ст. 303 ЦПК України), при апеляційному перегляді оскарженого рішення колегія суддів не приймає до уваги заперечень відповідача та її представника щодо того, що деякі складові належного позивачеві автомобіля ( запчастини, деталі) , заміну, яких відображено у акті виконаних робіт (а.с. 7), фактично не підлягали заміні, а могли бути відремонтовані без заміни, що в результаті призвело до того, що позивач поміняв собі зношені складові автомобіля на нові складові, а заявивши позов, позивач тим самим хоче відшкодувати ці поліпшення за рахунок відповідача.

До висновку про підставність позовних вимог в частині стягнення сум завданої майнової шкоди, колегія суддів приходить, і з врахуванням роз"яснень, наведених у :

четвертому абзаці пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", у відповідності до яких, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків);

третьому абзаці Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" ", у відповідності до яких, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодуванні збитків).

Отже, обставини справи дають підстави для висновку про винність відповідача у завданні позивачеві майнової шкоди, тому у відповідності до положень ст. 23 ЦК України, позивач мав також право на отримання від відповідача грошового відшкодування моральної шкоди , яка полягала у душевних стражданнях , яких позивач зазнав у зв"язку із пошкодженням його майна по вині відповідача.

Однак, зважаючи на те, що шкода майну позивача була завдана відповідачем внаслідок необережних дій; що відповідач, погодившись на складення європротоколу добровільно визнала свою винність у завданні шкоди майну позивача; що складові автомобіля позивача, пошкоджені в результаті дорожньо-транспортної пригоди були замінені на нові; і дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача різниці між вартістю нових і зношених складових автомобіля, та, виходячи з вимог розумності, справедливості і виваженості, колегія суддів вважає, що ці обставини дають підстави для висновку про отримання позивачем достатнього морального відшкодування в інший спосіб, ніж грошове відшкодування. З огляду на це, колегія суддів не знаходить підстав для скасування оскарженого рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

При зверненні з позовом позивачем було сплачено судовий збір в сумі 243 грн 60 коп по вимогах майнового характеру і при зверненні з апеляційною скаргою у сумі 243 грн 60 коп, а всього 487 грн 20 коп.

Зважаючи на те, що при звернені з позовом позивачем не було сплачено судового збору по вимогах немайнового характеру, який повинен був бути сплачений у сумі 243 грн 60 коп, та у зв"язку з відмовою у задоволенні позовних вимог про грошове відшкодування моральної шкоди, з позивача слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн грн 60 коп .

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України , судові витрати, понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв"язку із скасуванням апеляційним судом оскарженого рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в загальній сумі 345 грн 40 коп , в тому числі: 243 грн 60 коп, сплачені позивачем при зверненні до суду першої інстанції та 121 грн 80 коп, сплачені при зверненні з апеляційною скаргою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення сум завданої майнової шкоди, не відповідають обставинам справи, і в цій частині оскаржене рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування оскарженого рішення, тому у вищезазначеній частині апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення сум завданої майнової шкоди - скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог майнового характеру .

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення сум завданої майнової шкоди скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов про стягнення сум завданої майнової шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючої: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_5 6669 (шість тисяч шістсот шістдесят дев"ять) гривень 15 коп у відшкодування майнової шкоди, та 365 (триста шістдесят п"ять) гривень 40 коп сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір 243 грн 60 коп.

В решті рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Приколота Т.І.

Федоришин А.В.