У х в а л а

29 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Сеніна Ю.Л., Романюка Я.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Маловільшанської сільської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Маловільшанської сільської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

в с т а н о в и л а:

23 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із зазначеною заявою про перегляд судових рішень.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 грудня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 березня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, постановлено визнати за ними право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8; у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення ї постановити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і задовольнити його зустрічний позов, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень Цивільного кодексу України 2004 року (далі - ЦК України) щодо правовідносин спадкування, які виникли у 1992 році.

На підтвердження своїх доводів заявник наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2011 року, від 18 травня 2011 року, від 28 грудня 2012 року, від 3 квітня 2013 року, від 5 червня 2013 року, від 24 липня 2013 року, від 6 серпня 2014 року та від 14 січня 2015 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що після смерті ОСОБА_9, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 року, спадщину прийняли ОСОБА_8 і ОСОБА_4, від своєї частки ОСОБА_8 у порядку, передбаченому статтею 553 ЦК УРСР, не відмовлявся, а тому позивачі набули право на спадщину після смерті ОСОБА_8 у рівних частках.

Відхиляючи вашу касаційну скаргу, суд касаційної інстанції також зазначив, що помилкове посилання суду першої інстанції на норми статей ЦК України замість ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини у 1992 році, не призвело до неправильного вирішення спору і згідно положень частини другої статті 308 ЦПК України не могло бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 11 травня 2011 року, від 18 травня 2011 року, від 28 грудня 2012 року, від 3 квітня 2013 року, від 5 червня 2013 року, від 24 липня 2013 року, від 6 серпня 2014 року та від 14 січня 2015 року суд касаційної інстанції не виходив із того, що підлягають скасуванню судові рішення лише із формальних міркувань, а питання правильності застосування норм ЦК щодо часу виникнення спадкових правовідносин враховував, одночасно встановлюючи порушення судом першої чи апеляційної інстанцій інших норм матеріального і процесуального права.

Таким чином порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Маловільшанської сільської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Маловільшанської сільської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Я.М. Романюк
А.Г. Ярема