22-ц/775/137/2015(м)
Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Шишилін О.Г.
Доповідач Ткаченко Т.Б.
У х в а л а

Іменем України

04 лютого 2015 року. м.Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

Головуючого - Ткаченко Т.Б.

Суддів - Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

При секретарі - Одінцові Е.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки і піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання дітей за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2014 року,

В с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про встановлення місця проживання малолітніх дітей, який ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя від 11 грудня 2014 року за його заявою було залишено без розгляду.

ОСОБА_1 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з нею за адресою АДРЕСА_1, судові витрати покласти на відповідача за її позовом.

Посилалась на те, що з 2003 року знаходиться з шлюбі з ОСОБА_2, від шлюбу з яким у неї народилось двоє малолітніх дітей. В серпні 2014 року шлюбні відносини з відповідачем припинені, вона звернулась з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. З зазначеного часу вона разом з дітьми проживає в будинку, який належить її діду та бабусі, та користується двома окремими кімнатами, які обладнані всім необхідним для повноцінного розвитку, виховання та навчання дітей. Донька, ОСОБА_4, є інвалідом з дитинства, має діагноз розумова відсталість, потребує сторонньої допомоги особи жіночого стану, тому тільки вона може піклуватися її гігієною та надавати іншу допомогу, яку потребує дівчина. Діти особисто прив'язані до неї як до матері, яким вона забезпечила всі матеріальні потреби, належні умови для проживання, фізичного і культурного розвитку.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 грн.60 коп.

З рішенням суду не згодні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6, посилаючись в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Зокрема вказує, що довідка з місця проживання позивачки являється неналежним доказом, оскільки не містить відомостей з якого часу вона проживає в будинку АДРЕСА_1, в ній неправильно зазначено місце реєстрації позивачки, довідка оформлена некомпетентною особою, з перевищенням своїх службових повноважень, оскільки підписи сусідів, з пояснень яких зафіксований факт проживання позивачки з дітьми в зазначеному будинку, посвідчений головою КСН, а не нотаріусом.

Крім того позивачка не зареєстрована у цьому будинку в установленому законом порядку, документів на підтвердження права власності діда та бабці на будинок до матеріалів справи не надано.

Висновок органу опіки і піклування щодо місця проживання малолітніх дітей не є достатньо обґрунтованим, та не відповідає інтересам дітей, мається помилка в назві висновку, в ньому неправильно відображено, що не мається спору між батьками щодо місця проживання дітей, не зазначено детально чим підтверджується створення належних умов для проживання та розвитку дітей. Висновок, що мати приймає міри по вихованню, розвитку та оздоровлення дітей не відповідає дійсності, та спростовується матеріалами справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу, просили рішення суду скасувати, у задоволенні позову позивачці відмовити, заперечення позивачки ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_7, які просили апеляційну скаргу відхилити, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

У відповідності з вимогами ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції, виходив з того, що позивачка та відповідач в рівній мірі належно ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків. Приймаючи до уваги висновок органу опіки і піклування, який вказує на доцільність визначення місця проживання дітей разом з матір'ю, та за відсутності доказів на встановлення виключних обставин при яких діти не можуть проживати з матір'ю, суд дійшов висновку про те, що місце проживання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 необхідно визначити з матір'ю. Інших обставин, що істотно могли б вплинути на вибір місця проживання дитини, сторонами доказів суду не надано та судом не встановлено.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися, оскільки він відповідає обставинам справи, наданим доказам і нормам матеріального права.

Як передбачено ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.ст.160, 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, сторони від шлюбу мають двох малолітніх дітей: доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8 - 9).

ОСОБА_4 має захворювання: помірна розумова відсталість, загальний недорозвиток мовлення 1 рівня ( F 71, 1) та визнана інвалідом з дитинства (а.с.50, 51).

ОСОБА_1 зареєстрована, і до серпня 2014 року разом з дітьми проживала в будинку належному на праві власності батьку відповідача - ОСОБА_8, по АДРЕСА_2 (а.с. 27-28, 34 -37).

З матеріалів справи вбачається, і це не заперечується сторонами, в серпні 2014 року позивачка ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 переїхала та стала проживати в АДРЕСА_1 в якому проживала до реєстрації шлюбу з відповідачем. З цього часу сторони мешкають окремо ( а.с. 1-5, 63, 56).

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( ч. 1 ст.58 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

ОСОБА_2, як при зверненні в суд з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей, так і в суді зазначив, що остання разом з дітьми в серпні 2014 року переїхала та проживає в АДРЕСА_1 Ці обставини не заперечувала ОСОБА_1

Згідно ч.1, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що довідка КСН «Селище Кировка» від 23 вересня 2014 року являється неналежним доказом, оскільки підписи сусідів, з пояснень яких в ній зазначено, що ОСОБА_1 разом з дітьми проживає за вищевказаною адресою не посвідчено в нотаріальному порядку, а остання в цьому будинку не зареєстрована, являються неспроможними.

Положення п.11, п.15 ч.1 ст.34 Закону України № 3425-ХІІ від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат» визначають повноваження нотаріуса щодо вчинення нотаріальних дій та безпідставно обґрунтовані положеннями цих норм доводи апеляційної скарги.

Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1, будинок має п'ять житлових кімнат, загальна площа будинку 97,6 кв.м., житлова площа - 57,9 кв.м. (а.с.64-66).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 28 жовтня 2014 року, проведеного та складеного головним спеціалістом Служби у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, в будинку створені належні умови для проживання та розвитку малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ( а.с.84).

Ті обставини, що позивачкою ОСОБА_1 не надано суду правовстановлюючих документів на будинок АДРЕСА_1, в якому вона проживає разом з дітьми, на думку колегії суддів не має суттєвого значення при вирішенні даного спору, оскільки будинок не є предметом спору, відповідач не заперечував, що позивачка в цьому будинку проживала і була зареєстрована до реєстрації шлюбу з ним, умови проживання в будинку, які відображені в акті обстеження від 28 жовтня 2014 року, складеного головним спеціалістом Служби у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, не спростовані в ході розгляду справи.

Позивачка ОСОБА_1 працює в ТОВ «СРЗ» табельником, має постійний дохід, який складається із заробітної плати, за місцем роботи характеризується з позитивної сторони (а.с.68, 70).

Судом першої інстанції вірно встановлено обставини, які б згідно положень ч.2 та ч.3 ст.161 СК України унеможливлювали передачу дитини для проживання з позивачкою.

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно положень ст.3 Міжнародної Конвенції про права дітей 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною та набрала чинності 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Судом також встановлено, що сторонами створені належні матеріально-побутові умови для проживання та розвитку малолітніх дітей, лікування, а також для забезпечення їх потреб, що підтверджується матеріалами справи (а.с.11, 12, 14 -17, 19, 22 - 26, 52 - 54, 57 - 62, 67, 88).

Згідно з висновком органу опіки і піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 16 грудня 2014 року не встановлено підстав для розлучення дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з їх матір'ю, та в інтересах дітей, орган опіки і піклування вважає доцільним визначення місця проживання малолітніх дітей з їх матір'ю ОСОБА_1 (а.с.105).

Як вбачається з зазначеного висновку, такого висновку орган опіки і піклування дійшов враховуючи матеріали справи, думку малолітнього ОСОБА_5 та виходячи з інтересів малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Помилкове зазначення в назві висновку органу опіки і піклування особу відповідача ОСОБА_2 не є підставою вважати його необґрунтованим та неправильним.

Приймаючи до уваги інтереси дітей, з метою забезпечення їм належного батьківського піклування, створення необхідних умов для сімейного виховання, забезпечення їх гармонійного повноцінного розвитку, вік дітей та стан здоров'я ОСОБА_4, суд дійшов правильного висновку, що в інтересах дітей, вірним буде визначити їх місце проживання саме з матір'ю, що не є перешкодою батькові у спілкуванні його з дітьми та участі у їх вихованні, розвитку і лікуванні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку, і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачем та його представником не надано.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді В.М.Барков

Є.Є.Мальцева