Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О., Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про зобов'язання надати інформацію щодо депозитних і кредитних рахунків та стягнення моральної шкоди за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

16 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від

24 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив зобов'язати публічне акціонерне товариство комерційний банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») надати інформацію відносно його депозитних і кредитних рахунків та проведених з ним банківських операцій у Лановецькому відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у період з 1 січня 2001 року по 1 січня 2013 року, а також стягнути з

ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 211 388 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 21 лютого 2013 року та 29 травня 2013 року він звертався з заявою до Лановецького відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» про надання інформації відносно його рахунків та проведення з ними банківських операцій, однак відповіді не отримав, у зв'язку з чим не зміг подати до суду необхідну інформацію при розгляді іншої справи. Вказував, що запитувана ним інформація, яку банк протиправно йому не надав, є для нього важливою, оскільки фактично його було позбавлено можливості доказування про те, якими коштами він володів в період шлюбу із ОСОБА_2, відсутність інформації по рахунках вплинуло не на його користь під час розгляду справи про стягнення з нього коштів на користь ОСОБА_3

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 24 червня 2014 року, позов

ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» протягом 20 робочих днів з моменту набрання даним рішенням законної сили надати ОСОБА_1, як клієнту банку, письмову інформацію відносно його рахунків, та проведених з ними банківських операцій у Лановецькому відділенні

ПАТ КБ «ПриватБанк» у період з 1 січня 2001 року по 1 січня 2013 року.

У задоволенні решти позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_1 є клієнтом банку, що підтверджується відповіддю ПАТ КБ «ПриватБанк» від 30 травня 2013 року, а тому банк зобов'язаний надати позивачу інформацію щодо його рахунків.

Проте повністю погодитись з таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 21 лютого 2013 року ОСОБА_1 звернувся до керуючого Лановецького відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання письмової інформації щодо усіх його рахунків, коштів та проведених із ним банківських операцій у Лановецькому відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» в період 1 січня 2001 року по 1 січня 2013 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1, що для отримання інформації з приводу усіх рахунків, коштів та проведених із останнім банківських операцій у Лановецькому відділенні банку в період з 1 січня 2001 року по 1 січня 2013 року, йому необхідно звернутись до обслуговуючого відділення банку або до керівника відділення. Крім того, позивача додатково було повідомлено, про те що він як клієнт банку має можливість отримати інформацію в обслуговуючому відділені ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується відповіддю від 30 травня 2013 року.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 23 травня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 170 391 грн 60 коп.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є відомості про стан рахунків клієнта.

Згідно до ч. 1 ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками, зокрема: 1) на письмовий запит або з письмового дозволу власника такої інформації; 2) за рішення суду; 3) органам прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Антимонопольного комітету України на їх письмову вимогу стосовно операцій за рахунками конкретної юридичної особи або фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності за конкретній проміжок часу; 4) органам Державної податкової служби України на їх письмову вимогу щодо наявності банківських рахунків; 5) центральному органу виконавчої влади із спеціальним статусом з питань фінансового моніторингу на його запит щодо фінансових операцій, пов'язаних з фінансовими операціями, що стали об'єктом фінансового моніторингу (аналізу) згідно із законодавством щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, а також учасників зазначених операцій; 6) органам державної виконавчої служби на їх письмову вимогу з питань виконання рішень судів та рішень, що підлягають примусовому виконанню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», стосовно стану рахунків конкретної юридичної особи або фізичної особи, фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1076 ЦК України, банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 64 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки листу банку від 30 травня 2013 року, та дійшли передчасного висновку про те, що ОСОБА_1 був його клієнтом в зазначений ним період з 1 січня 2001 року по 1 січня 2013 року.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не роз'яснив ОСОБА_1 право уточнити позовні вимоги в контексті способу судового захисту та, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України, з урахуванням підстав позову, належним чином не встановив обставини справи, не з'ясував, чи був ОСОБА_1 з 2001 року клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк» і чи виникли у нього з вказаного часу договірні відносини з банком, та дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позову.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, вищевказаного не врахував та погодився з висновком суду першої інстанції.

Висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Таким чином, оскільки допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм матеріального та процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 24 червня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко