Номер провадження: 22-ц/785/204/15
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Суворова В.О.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 липня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Місто Банк" до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Комсервис Плюс" - "Про звернення стягнення на іпотечне майно" та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Місто Банк", третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 - "Про визнання недійсним іпотечного договору", -

ВСТАНОВИЛА:

17.04.2013 року ПАТ "Місто Банк" звернулись до Овідіопольського районного суду Одеської області суду із зазначеним позовом, вимоги по якому у подальшому були збільшені, по якому просили в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором № 36/Ю від 31.07.2012 року в загальній сумі 1779338,65 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 01.08.2012 року - земельну ділянку площею 1,9300 га, яка розташована за адерсою: АДРЕСА_1, кадастровий номер - :01:001:0038, шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 3441 грн., посилаючись на те, що через невиконання відповідачем зобов'язань за договором, у відповідача виникла заборгованість по кредитному договору.

26.09.2013 року ОСОБА_2 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси суду із позовом про визнання недійсним іпотечного договору, вимоги по якому у подальшому були уточнені, та просила визнати недійсним іпотечний договір від 01.08.2012 року, який укладений між нею та позивачем за первісним позовом, посилаючись на неправомірність його умов.

Зазначені позови ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.06.2014 року були об'єднані до одного провадження.

Представник позивача позов про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на іпотечне майно підтримав повністю, зустрічний позов про визнання недійсним іпотечного договору не визнав.

Відповідач та треті особи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, поважні причини своєї неявки суду не повідомили.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.07.2014 року позов ПАТ "Місто Банк" задоволений, в рахунок задоволення вимог ПАТ "Місто Банк" за кредитним договором № 36/Ю від 31.07.2012 року для погашення заборгованості на загальну суму 1779338,65 грн. - звернуто стягнення на належний ОСОБА_2 предмет іпотеки за іпотечним договором від 01.08.2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_3 та зареєстрований у реєстрі за № 2637 - земельну ділянку площею 1,9300 га, яка розташована: АДРЕСА_1, кадастровий номер - :01:001:0038, шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Місто Банк" судові витрати по справі у розмірі 3441 грн., в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

02.09.2014 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволені позову ПАТ "Місто Банк", посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлені наступні фактичні обставини по справі.

31.07.2012 року між ПАТ "Місто Банк" та ТОВ "КОМСЕРВИС ПЛЮС" був укладений договір № 36/Ю про надання кредиту на умовах кредитної лінії в розмірі, що не перевищує ліміт фінансування, який складає 500000 грн. та яка має бути повернута позичальником не пізніше 26 жовтня 2012 року.

З метою забезпечення належного виконання забов'язань ТОВ "КОМСЕРВИС ПЛЮС" як позичальника, 01.08.2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ "Місто Банк" був укладений іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_2, як майновий поручитель, передає, а ПАТ "Місто Банк" - іпотекодержатель, приймає в іпотеку нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 1,9300 га., яка розташована: АДРЕСА_1, кадастровий номер - :01:001:0038, цільове призначення (використання) - для будівництва та експлуатації об'єктів комерційного, громадянського та складського призначення, яка належить на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Овідіопольською РДА Одеської області та відділом Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 02.11.2009 року, зареєстрованого Овідіопольським районним відділом Одеської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" від 11.11.2009 року.

В порушення вимог кредитного договору ТОВ "КОМСЕРВИС ПЛЮС" у встановлений договором строк суму кредиту не повернули, тому станом на 15.01.2013 року заборгованість за договором становила - 163045,72 грн., нарахована пеня в сумі - 388234,72 грн., а всього заборгованість складала - 551280,63 грн.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про іпотеку", у зв'язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором щодо своєчасної сплати процентів та погашення кредиту, кредитором направлено досудові вимоги про погашення заборгованості, відповідно до яких іпотекодавець був зобов'язаний сплатити на користь кредитора належні суми кредиту, процентів та штрафних санкцій за кредитним договором та попередив, що у іншому випадку він вимушений буде звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак вимога іпотекодержателя залишилася без задоволення, письмової відповіді від позичальника чи поручителя не отримав, тому 17.04.2013 року ПАТ "Місто Банк" звернувся до суду із вказаним позовом.

За час тривалого розгляду справи із вини відповідача заборгованість по кредитному договору станом на 19.06.2014 року складала 1779338,65 грн.

У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки.

У порушення вищевказаних умов кредитного договору, а також ст.ст. 509 і 1054 ЦК України, відповідач прийнятих на себе кредитних зобов'язань, у частині своєчасного погашення заборгованості за кредитом і нарахованим по ньому відсоткам не виконує.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України боржник зобов'язаний повернути позивачеві гроші в строк та в порядку, встановленими договором.

У відповідності до ст. 1050 ЦК України, боржник, що не повернув вчасно кредитні кошти, зобов'язаний сплатити кредитору неустойку, а згідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частина 1 ст. 11 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного забов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до вимог ст. 33 ЗУ "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку", у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки у порушення умов кредитного договору, відповідач прийнятих на себе кредитних зобов'язань, у частині своєчасного погашення заборгованості за кредитом і нарахованим по ньому відсоткам не виконує.

Що стосується правової оцінки районним судом вимог по зустрічному позову про визнання договору іпотеки недійсним, то колегією суддів зазначається наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або такі, що є необхідними для договорів цього виду, а також усі умови, відносно яких за заявою хоч би однієї із сторін має бути досягнута згода.

За змістом ст.ст. 1,3 Закону України "Про Іпотеку" іпотека це від забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, вона має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України).

Статтею 18 Закону України "Про іпотеку" визначено істотні умови, які повинен містити договір іпотеки.

Колегія суддів погоджується із висновками районного суду про те, що сторонами по оскарженому договору було визначено зміст та розмір зобов'язання за кредитним договором, строк і порядок його виконання, опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та його реєстраційні дані відповідно до вимог ст. 18 вказаного закону, якою встановлено істотні умови договору іпотеки.

Що стосується посилань у зустрічному позові на застосуванні строку позовної давності відносно нарахованої пені, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відновідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовліностю сторін. Договір про збільшення позовної давності складається у письмовій формі.

Так, п. 8.6. договору передбачено, що сторони домовились, що позовна давність з іпотекодавця та/або позичальника грошових зобов'язань, штрафних санкцій, збитків та/або інших витрат, передбачених кредитним договором та/або договором іпотеки, встановлюється три роки.

За правилами ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до закону або умов договору неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Як вбачається із позову банку пеня за прострочення виконання зобов'язань по кредитному договору була нарахована за 12 місяців, які передували дню звернення банком із позовом до суду. Послідуюче нарахування пені банком пов'язане з тривалим розглядом справи з вини ОСОБА_2, що є правильним.

Отже, ствердження ОСОБА_2 щодо порушення банком строку позовної давності відносно нарахування розміру пені є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачем по справі були надані належні допустимі письмові докази на підтвердження доводів та позовних вимог; позивачем за зустрічним позовом не було надано доказів для доведеності позовних вимог.

Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін у справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є доведеними та підтвердженими, у зв'язку з чим підлягаючими задоволенню, твердження позивача за зустрічним позовом є необґрунтованими та недоведеними, у зв'язку з чим є неспроможними та такими, що не спростовують висновків суду, не маючи підстав та доведеності для задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову та для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

28.01.2015 року м. Одеса