У х в а л а

іменем україни

28 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького до ОСОБА_1, третя особа - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницького звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення, обґрунтовуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, незаконно проживає в кімнаті АДРЕСА_1. Даний гуртожиток знаходиться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького, який підпорядковується Міністерству оборони України.

Вказуючи, що ОСОБА_1 відношення до Міністерства оборони України не має, позивач просив виселити ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2, із займаної ними кімнати за вказаною адресою без надання іншого житла.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2014 року, позов було задоволено. Виселено ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2, з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Судами встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 належить на праві власності державі Україна в особі Міністерства оборони України і призначений для тимчасового забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил України, робітників та службовців, які за трудовими договорами працюють у військових частинах України.

У липні 2000 року військовослужбовцю Збройних Сил України лейтенанту ОСОБА_3 на сім'ю з двох осіб, в тому числі і дружину ОСОБА_1, було надано кімнату АДРЕСА_1.

У 2002 році у подружжя народився син ОСОБА_2, який з моменту народження зареєстрований в даній кімнаті і проживає в ній.

Також судами встановлено, що сімейне життя подружжя не склалось і шлюб між подружжям було розірвано, ОСОБА_3 виселився з даної кімнати і в ній не проживає.

У кімнаті залишились проживати його колишня дружина ОСОБА_1 та малолітній син ОСОБА_2

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до статті 132 ЖК України осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 125 ЖК України не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Вирішуючи справу, суди не надали належної оцінки доводам відповідачки про те, що зазначене житло є єдиним її та малолітнього сина житлом, а також тому, що відповідачка вселилася в вищевказаний гуртожиток на законних підставах, на даний час проживає у спірному житлі та сплачує комунальні послуги.

Крім того, суди належним чином не перевірили, чи належить відповідачка та її син ОСОБА_2 до кола осіб, які підлягають виселенню зі спірного приміщення з обов'язковим наданням іншого житлового приміщення (ст. 125 ЖК України).

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

М.В. Дем'яносов

С.П. Штелик