Номер провадження: 22-ц/785/1248/15
Головуючий у першій інстанції Буран О.М.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника прокуратури Одеської області - Елісашвілі О.М., та державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчева К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонтійовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року за позовом заступника прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_5, державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонтійовича про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію прав власності та зобов'язання державного нотаріуса скасувати реєстрацію прав власності, проведеного на підставі цього свідоцтва,

в с т а н о в и л а:

04 липня 2014 року заступник прокурора Малиновського району м. Одеси звернувся до суду з вказаним позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради, обґрунтовуючи вимоги тим, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2013 року у справі №1522/29492/12 задоволено позов ОСОБА_5 до Одеської міської ради та встановлено факт постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_6, визнано ОСОБА_5 спадкоємцем четвертої черги та визначено додатковий строк - два місяця для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 На підставі цього заочного рішення 24 вересня 2013 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. на ім'я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_6 та складається з квартири АДРЕСА_1. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2014 року у справі 1522/29292/12 заочне рішення суду за заявою заступника прокурора Малиновського району м. Одеси скасовано в порядку перегляду заочного рішення, а в подальшому позов ОСОБА_5 залишений без розгляду. На підставі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом Пенчевим К.Л. проведено державну реєстрацію прав власності на цю квартиру шляхом внесення у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запису №2609856 (реєстраційний номер майна: 01) про реєстрацію прав власності за ОСОБА_5

Посилаючись на ці обставини, заступник прокурора Малиновського району м. Одеси просив суд позов задовольнити.

Рішенням суду першої інстанції позов заступника прокурора Малиновського району м. Одеси задоволено.

В апеляційній скарзі держаний нотаріус Пенчев К.Л., просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині зобов'язання державного нотаріуса скасувати реєстрацію прав власності, проведеного на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, й ухвалити в цій частині вимог нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права.

В запереченні на апеляційну скаргу заступник прокурора Малиновського району м. Одеси просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги держаного нотаріуса Пенчева К.Л., пояснення на апеляцію представника прокуратури Одеської області - Елісашвілі О.М., та державного нотаріуса Пенчева К.Л., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга держаного нотаріуса Пенчева К.Л., підлягає задоволенню за таких підстав.

Рішення суду першої інстанції перевіряється в частині вимог про зобов'язання державного нотаріуса скасувати реєстрацію прав власності, проведеного на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2013 року у справі №1522/29492/12 задоволено позов ОСОБА_5 до Одеської міської ради та встановлено факт постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_6, визнано ОСОБА_5 спадкоємцем четвертої черги та визначено додатковий строк - два місяця для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6

На підставі цього заочного рішення суду 24 вересня 2013 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчев К.Л. на ім'я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_6 та складається з квартири АДРЕСА_1.

На підставі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом Пенчевим К.Л. проведено державну реєстрацію прав власності на цю квартиру шляхом внесення у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запису №2609856 (реєстраційний номер майна: 01) про реєстрацію прав власності за ОСОБА_5

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2014 року у справі 1522/29292/12 заочне рішення суду за заявою заступника прокурора Малиновського району м. Одеси скасовано в порядку перегляду заочного рішення, а в подальшому позов ОСОБА_5 залишений без розгляду.

Задовольняючи вимоги в частині зобов'язання державного нотаріуса скасувати реєстрацію прав власності, проведеного на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з визнанням свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним державний нотаріус зобов'язаний скасувати державну реєстрацію прав власності.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Однак в порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта. Цей позов подається не до нотаріуса, а до інших суб'єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір. Саме таке процесуальне правило визначення суб'єктного складу осіб наведене у ст. 50 Закону України "Про нотаріат".

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

За змістом ст. 32 ЦПК України участь у справі кількох відповідачів допускається, коли предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох відповідачів, або права і обов'язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави, або предметом спору є однорідні права і обов'язки.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України "Про нотаріат" від 02 вересня 1993 року (Закон № 3425-ХІІ). Частиною 1 ст. 1 Закону № 3425-ХІІ встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Виходячи з норм Закону № 3425-ХІІ, у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов'язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов'язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.

В ухвалі Верховного Суду України від 05 грудня 2007 року у справі № 6-16344св07 висловлено, що відповідно до ст. 26 ЦПК особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві. Суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у порушену в суді справу, пред'явивши позов щодо предмета спору з метою захисту особистих суб'єктивних матеріальних прав чи охоронюваних законом інтересів, є третіми особами, які заявляють самостійні вимоги (ст. 34 ЦПК). Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у справі на стороні позивача або відповідача з метою захисту своїх суб'єктивних прав та інтересів (ст. 35 ЦПК). Відповідно до ст. 1 Закону № 3425-ХІІ нотаріат - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Виходячи із системного аналізу зазначених правових норм, слід зробити висновок, що при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов'язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову в їх вчиненні), нотаріуси в розумінні статей 30, 34, 35 ЦПК не є особами, прав і обов'язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення.

У п. 26 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

У п. 18 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", державний реєстратор є держаним службовцем, крім випадку коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт. Нотаріус, як спеціальний суб'єкт здійснює всі функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 (ведення реєстраційних справ) і 6 (видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно) (п. 9 ч. 2 ст. 9 цього Закону). Державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії (ч. 9 ст. 15 цього Закону).

Частиною 2 ст. 26 цього Закону передбачено, що, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що державний нотаріус у даному випадку є неналежним відповідачем у справі.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено порушення державним нотаріусом прав Одеської міської ради, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України вимоги заступника прокурора Малиновського району м. Одеси не підлягають судовому захисту.

Отже, вимоги заступника прокурора Малиновського району м. Одеси в частині зобов'язання державного нотаріуса скасувати реєстрацію прав власності, проведеного на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, є незаконними, необґрунтованими й не підлягають задоволенню.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України, та норм матеріального права, України, у відповідності до ч. 4 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в частині про зобов'язання державного нотаріуса скасувати реєстрацію прав власності, проведеного на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонтійовича задовольнити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року змінити й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову заступника прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчева Костянтина Леонтійовича про зобов'язання державного нотаріуса скасувати реєстрацію прав власності, проведеного на підставі цього свідоцтва, відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік