АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №177/2273/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/527/К/15 інстанції - Строгова Г.Г.
Категорія 31 (1) Доповідач - Савіна Г.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Митрофанової Л.В., Братіщевої Л.А.,

при секретарі - Петренко К.І.,

за участю - представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 січня 2011 року відповідачем йому були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості, за що вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19.10.2011 року ОСОБА_4 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Внаслідок спричиненням тілесних ушкоджень, його сім'я понесла матеріальні витрати, загальний розмір яких становить 5500 грн. 94 коп. та завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 25000 грн., та які просив суд стягнути на його користь з відповідача.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, стягнуто на його користь з ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 15000, 00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди та ухвалення в цій частині нового рішення про їх задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на її думку, суд дійшов помилкового висновку про те, що надані позивачем докази на підтвердження матеріальних затрат не відповідають вимогам ст. ст. 57, 58 ЦПК України, не врахував, що позивач є інвалідом дитинства по зору та за станом здоров'я не міг самостійно відвідувати відділення міліції, лікарні, суд, а також залишив поза увагою, те, що на час отримання довідки з метеорологічної станції він був неповнолітнім та укладати такий договір не мав права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_4 01.01.2011 року позивачу ОСОБА_2 були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості, у зв'язку з чим вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19.10.2011 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі та на підставі ст. ст. 75 КК України від відбування призначеного судом покарання його було звільнено з випробувальним строком на 1 рік.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, надав їм відповідну юридичну оцінку та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь 5500,94 грн. на відшкодування матеріальної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Так, відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 4 ст. 61 ЦПК України встановлено, що вирок у кримінальній справі, який набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності чи застосування до працівника з боку керівника або роботодавця заходів впливу (переведення, атестація, зміна умов праці тощо) у зв'язку з повідомленням таким працівником про порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається із матеріалів кримінальної справи № 1-139/11 за обвинуваченням ОСОБА_4, витребуваної із Криворізького районного суду Дніпропетровської області, оголошених у судовому засіданні, позивач, який був потерпілим по кримінальній справі, 13 разів відвідував органи внутрішніх справ, районну лікарню, районний суд.

На підтвердження понесених у зв'язку з цим витрат на придбання пального для транспортного засобу, який належав його бабусі ОСОБА_3, ним надані фіскальні чеки. Однак на думку колегії суддів ці докази не є належними, враховуючи наступне.

Так, наприклад, відповідно до фіскальних чеків у кількості трьох штук, 09.02.2011 року в ВАТ "Укрнафта" АЗС № 03/004 було відпущено автобензина А-92-Е о 08:52:46 год. на 49,98 грн., о 08:53:58 годин марки А-80 на 120,00 грн.; о 09:26:17 годині марки А-92-Е на 14,99 грн., в той час як 09.02.2011 року позивач не викликався до Криворізького районного відділу міліції, як не відвідував у зв'язку з кримінальною справою районну лікарню та суд.

За 27.04.2011 року надано чотири фіскальних чека на придбання автобензина марки А-80 о 08:52:09 та о 08:54:24 годині та автобензина марки А-92-Е о 09:07:17 та о 09:08:39 годині.

Відповідно ж до матеріалів кримінальної справи ОСОБА_2 брав довідки з районної лікарні 05.04.2011 року та 20.04.2011 року і лише 05.05.2011 року був у районному відділі міліції.

На аркуші справи 19 позивачем надано розрахунок придбаного та використаного бензина у кількості 577,40 літрів на суму 5426,61 грн., який колегією суддів оцінюється критично, оскільки, наприклад в ньому зазначено про використання у червні місяці 2011 року 72,53 літрів бензина на суму 699,74 грн., в той час як із матеріалів кримінальної справи не убачається виклики та присутність позивача в органах досудового слідства, тощо.

Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 09.12.2005 року ОСОБА_3 видно, що вона була власником транспортного засобу марки КАВ 3685, типу Автобус-Д 1981 року випуску, по технічним характеристикам якого витрати бензину на 100 км. Становили 24 літра.

Крім того, в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 пояснила, що витрати на придбання пального для транспортного засобу, як і на отримання довідки про наявність та кількість опадів у м. Кривому Розі та Криворізькому районі Дніпропетровської області від 21.06.2011 року були понесені особисто нею та які онуком ОСОБА_2 їй до цього часу компенсовано не було. Її доводи про те, що вона з позивачем становить одну сім'ю, яка має спільний сімейний бюджет, колегія суддів до уваги не бере, оскільки на їх підтвердження не надано доказів, ОСОБА_3 не є законним представником ОСОБА_2, а діє в його інтересах за довіреністю. Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, як інвалід дитинства ІІ групи, отримував і отримує державну соціальну допомогу у розмірі 894 грн. з 27.12.2012 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду в частині відмови ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди - залишенню без змін.

Рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 15000 грн. на відшкодування моральної шкоди не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2015 року в частині відмови у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: