АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1182/15 Справа № 205/4962/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Мовчан Д. В. Доповідач - Петренко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2015 м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати договір купівлі-продажу від 17 березня 2004 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1027, недійсним в частині купівлі - продажу1/2 частини спірного нежитлового приміщення.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що із вересня 1994 року він перебуває у шлюбі із ОСОБА_4. У 2001 році подружжям було придбано нежитлове приміщення - будівля магазину АДРЕСА_1

У 2004 році його дружина, маючи нотаріально посвідчену згоду позивача на продаж вказаного об'єкта нерухомості в цілому, здійснила відчуження без його відома лише належної їй 1/2 частки такого приміщення на користь ОСОБА_2. Такий спірний договір купівлі-продажу було посвідчено 17 березня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Позивач зазначає, що про існування спірного договору стосовно купівлі-продажу лише 1/2 частки такого приміщення він дізнався наприкінці 2012 року, після виникнення судової тяганини щодо даного приміщення. Ознайомившись із текстом спірного договору в матеріалах іншої цивільної справи, позивач вважає його недійсним та неукладеним, через те що ніколи не надавав своєї письмової згоди на укладання договору купівлі-продажу 1/2 частки спірного приміщення, така частка у спільному майні була відчужена без її виділу в натурі або визначення порядку користування, і у самому договорі відсутня істотна умова щодо розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований означений спірний об'єкт нерухомого майна.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково та визнано договір купівлі-продажу від 17 березня 2004 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1027, недійсним в частині купівлі - продажу 1/2 частини нежитлового приміщення - будівлі магазину АДРЕСА_1

На підставі ч.1 ст.216 ЦК України застосовано реституцію та повернено сторони в первісний стан, стягнено на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_4 грошову суму, одержану останньою на виконання договору купівлі-продажу від 17 березня 2004 року, в розмірі 1600 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача та осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши відповідність рішення вимогам процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так , судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 24 вересня 1994 року між позивачем, ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська зроблено актовий запис за № 1001 і видано відповідне свідоцтво про укладання шлюбу (а.с. 7).

Під час перебування в означеному шлюбі відповідачем ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20 серпня 2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 1-1392, було придбано у власність будівлю магазину АДРЕСА_1 Відтак, суд доходить висновку, що таке нерухоме майно належить до сумісної власності подружжя ОСОБА_4. Спір з цього приводу між подружжям відсутній.

В матеріалах даної цивільної справи міститься заява 05 березня 2004 року, що посвідчена в нотаріальному порядку, зі змісту якої вбачається, що позивач ОСОБА_3 надав згоду відповідачеві ОСОБА_4 на відчуження будівлі всього означеного магазину ( ар. сп. 122).

Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що 17 березня 2004 року між відповідачкою ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1027. Разом з цим, відповідно до п.1 такого договору відповідачка ОСОБА_4 продала лише належну їй 1/2 частину, а відповідачка ОСОБА_2 купила цю частину будівлі магазину АДРЕСА_1 (а.с. 6). Означена обставина також під час судового розгляду визнавалась та не спростовувалась сторонами та їх представниками.

Судом першої інстанції встановлено, а сторонами визнано, що зважаючи на вимоги ст.61 ЦПК України сприймається судом доведеною обставиною, що на день укладання спірного договору купівлі-продажу від 17 березня 2004 року частки співвласників у такому майні визначено не було та порядок користування таким майном не визначався.

Судом було встановлено, що будь-яких заяв, угод , тощо, саме з приводу визначення своїх часток у спільному майні або порядку користування таким майном подружжя ОСОБА_4 не підписували, нотаріусом положення ст. 67 СК України сторонам спірного договору не роз'яснювались.

Так , відповідно до положень ч. 1 ст. 67 Сімейного кодексу України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Виходячи з наведеного , суд першої інстанції , керуючись положеннями ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України , якою передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового , визнав спірний договір не дійсним.

Таким чином, спеціальною нормою по відношенню до ч.2 ст. 369 ЦК України є ч. 1 ст. 67 СК України, згідно із якою дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов спірного договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. в якості оплати за придбане майно, що було прямо передбачено п. 5 спірного Договору. Означена обставина також сторонами не спростовувалась.

Згідно до положень ст.216 ЦК України, правовими наслідками недійсності правочину є обов'язок кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала від виконання цього правочину.

Відповідно до роз»яснень , що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Суд встановивши, зазначені обставини дійшов до вірного висновку, про те що дані вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволенню.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Посилання в апеляційній скарзі про необхідність скасування оспорюваного рішення визнати обґрунтованими не можна , оскільки відповідачка ОСОБА_2 як не погоджується з визнанням правочину не дійсним , так і просить застосувати строк позовної давності.

Так , як роз»яснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення» від 29 грудня 1976 року з наступними змінами та доповненнями , встановивши , що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини , суд в рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав , крім випадків , коли позов не доведений.

Відповідачка ОСОБА_2 наполягала на тому , що правочин , вчинений в зв»язку з придбанням нею 1/2 частини спірного нежитлового приміщення являється дійсним , оскільки у відповідності до положень ч.2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Однак , дані твердження спростовуються спеціальною нормою , якою являється ст. 67 СК України. Таким чином обґрунтованість позовних вимог позивачем доведена.

Твердженням ж апелянтки про те , що позивачем пропущено строк позовної давності , оскільки йому достеменно було відомо про вчинення правочину саме відносно 1/2 частини спірного приміщення , не знайшли свого беззаперечного підтвердження , оскільки в спірному приміщенні протягом всього часу з моменту його придбання діяла як приватний підприємець дружина позивача , на яку були оформлені ще з 2001 року всі дозвільні документи.

Враховуючи те, що посилання апелянта в апеляційній скарзі на, порушення норм матеріального права не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, а судом повно та всебічно перевірені надані сторонами докази, дана їм належна оцінка у рішенні, які належним чином мотивовані і за своїм змістом та формою відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя - І.О. Петренко

Судді - С.П.Котушенко

· М.М.Романюк

·

·

·

·

·

·