Справа № 401/9296/12
РІШЕННЯ

Іменем України

18 грудня 2014 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого Якименко Л.Г.

при секретарі Грицай А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, який є фізичною особою-підприємцем, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилався на те, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2000 року належить будинок АДРЕСА_1.

До укладення договору вказаний будинок належав ВАТ «Металугрмаш» та використовувався ним у якості гуртожитку для тимчасового поселення у ньому одиноких працівників підприємства, оскільки будівля гуртожитку була введена в експлуатацію як гуртожиток для проживання одиноких громадян на 100 койко-місць заводу ім. Красіна Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради трудящих. Після придбання гуртожитку за договором купівлі-продажу, позивачем було встановлено, що в кімнаті №20 в гуртожитку мешкала відповідачка ОСОБА_2, яка не перебувала у трудових відносинах з попереднім власником, оскільки звільнилася за згодою сторін.

З часу набуття позивачем права власності на гуртожиток по АДРЕСА_1, відповідачка не у повному обсязі сплачувала, або взагалі не сплачувала кошти за надані їй комунальні послуги: постачання води, теплової та електричної енергії, вивозу побутових відходів та інше.

Станом на час розгляду справи в суді загальна сума заборгованості за підрахунком позивача складала 30 980 гривень 16 копійок, яку він просив стягнути з відповідачки на його користь.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідачка та її представник проти позову заперечували, посилаючись на те, що вселення та проживання ОСОБА_2 в гуртожитку є законним, оскільки їй був виданий ордер на проживання в кімнаті НОМЕР_1 площею 18,9 кв.м вказаного гуртожитку. З 1988 року по 1999 рік вона перебувала в трудових відносинах з ВАТ «Металургмаш», за весь час проживання дане підприємство не заперечувало правомірності та законності її вселення в гуртожиток по АДРЕСА_1 та проживання в кімнаті НОМЕР_1, з 1991 року вона мала тимчасову реєстрацію. З 08.04.1997 року вона була постійно зареєстрована за даною адресою, сплачувала плату за проживання у кімнаті гуртожитку згідно із затвердженими належним чином тарифами, що відповідає вимогам чинного законодавства, а виставлені позивачем тарифи ніким не затвердженні та є необґрунтованими, до того ж позивач не є суб'єктом, який надає комунальні послуги і з ним не укладався договір на постачання будь-яких послуг.

Вислухавши пояснення позивачки та представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 липня 2000 року, укладеного з ВАТ «Металургмаш», належить будівля гуртожитку по АДРЕСА_1. Право власності ОСОБА_1 на придбане нерухоме майно було зареєстроване в Бюро технічної інвентаризації м. Дніпропетровська на підставі реєстраційного посвідчення від 11 липня 2000 року в реєстровій книзі № 630 за реєстровим № 2235/448.

До укладання вказаного договору будинок АДРЕСА_1 належав ВАТ «Металугрмаш» та використовувався ним у якості гуртожитку для тимчасового поселення у ньому одиноких працівників підприємства, оскільки будівля гуртожитку була введена в експлуатацію як гуртожиток для проживання одиноких громадян на 100 койко-місць заводу ім. Красіна Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради трудящих. На час придбання гуртожитку за договором купівлі-продажу в кімнаті НОМЕР_1 мешкала відповідачка ОСОБА_2, яка хоча і не перебувала у трудових відносинах з попереднім власником, однак її проживання ніким не оспорювалось.

Гуртожиток по АДРЕСА_1 має юридичний статус гуртожитку для проживання одиноких громадян, та повноваження щодо встановлення розміру плати за проживання у гуртожитках громадян України, осіб без громадянства та іноземців, які займають приміщення, що знаходиться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних відносинах, надано державним адміністраціям.

Згідно з даними Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради середні тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по житловим будинкам комунальної власності по м. Дніпропетровську становлять за 1 м.кв. загальної площі квартири та нежитлових приміщень: 2000-2005 р.р. - 0,30 грн.; 2006-2007 р.р. - 0,68 грн.; 2008 рік - 1,10 грн.; 2009-2010 р.р. - 1,40 грн.; 2011-2014 р.р. - 1,73 грн.

На час розгляду справи відповідачкою здійснено оплату за проживання в гуртожитку, виходячи із вищевказаних тарифів, про що в матеріалах справи знаходяться докази - квитанції та розрахунки (а.с. 5-55 т.4).

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Ст. 68 ЖК України передбачає, що квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вноситься щомісячно.

Позивачем не було надано суду жодного договору, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про надання комунальних послуг за місцем проживання відповідачки.

Також суд звертає увагу на те, що згідно з пп.4 п.2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем житлово-комунальних послуг є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг споживачу відповідно до умов договору. Відповідно до свідоцтва про сплату єдиного податку вид діяльності ОСОБА_1: оптова та роздрібна торгівля; здавання в оренду приміщення, та у затвердженому порядку не закріплений такий вид діяльності як надання житлово-комунальних послуг. Договір оренди між сторонами також не укладався.

Враховуючи викладене, та з огляду на відсутність у позивача належного договору на надання комунальних послуг, укладеного з відповідачкою, відсутність затверджених у встановленому порядку тарифів на комунальні послуги для мешканців гуртожитку, а у зв'язку із цим достовірного та обґрунтованого розрахунку вартості комунальних послуг, суд вважає, що позивачем не був доведений факт наявності заборгованості у ОСОБА_2 у сумі 30 980 гривень 16 копійок, тому суд вважає Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги, - відмовити.

Допитані у судовому засіданні свідки не спростовують висновків суду щодо обставин справи та підстав відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 88, 169, 209, 212, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя: