Ухвала

іменем україни

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 07 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 29 грудня 2011 року між сторонами було укладено письмовий договір позики, за умовами якого він надав відповідачу в борг 96 000 грн строком на три місяці, а відповідач зобов'язався своєчасно повернути вказану суму. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 свої зобов'язання не виконав, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача 96 000 грн.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 травня 2012 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 96 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 жовтня 2014 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 травня 2012 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 29 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав кошти у розмірі 96 000 грн строком на три місяці, а саме до 29 березня 2012 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягуючи борг за договором позики, суд першої інстанції виходив з порушення відповідачем положень ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України щодо повернення боргу за даним договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив із недоведеності укладення між сторонами договору позики та отримання ОСОБА_4 коштів за ним.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

З огляду на вказані положення закону, договір позики є договором реальним та вважається укладеним із моменту передачі грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передачі грошових коштів не породжує обов'язку позичальника повернути грошові кошти.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України необхідно встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Із висновку судово-технічної експертизи від 16 травня 2014 року вбачається, що перший аркуш договору позики є копією, виготовленою за допомогою копіювального апарату із струминним способом друку чорнилами чорного кольору, а рукописний текст, розміщений на другому аркуші договору виконаний пишучими приладами із стержнями, заправленим пастами для кулькових ручок чорного та синьо-фіолетового кольору. Встановити, чи є копія першого аркушу копією відповідного документа, чи вона виготовлена з документа в який вносилися будь-які зміни, можливо при наданні оригіналу документа.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням положень ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення коштів, виходячи з того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання відповідачем грошей за договором позики від 29 грудня 2011 року, а копія договору є неналежним доказом на підтвердження факту укладення цього договору. Крім того, надати оригінал зазначеного договору, на пропозицію апеляційного суду, представник позивача відмовився.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, отже колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 07 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

С.П. Штелик