Справа № 159/6827/14-ц
Провадження № 2/159/74/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 02 лютого 2015 року

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої - судді Денисюк Т.В.,

за участю секретаря Гарбар О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири удаваним правочином,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати удаваним правочином нотаріально посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 12 вересня 2003 року між його колишньою дружиною ОСОБА_5 та ОСОБА_3, за яким фактично сторони приховували договір купівлі-продажу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказує на те, що в період шлюбу з ОСОБА_5 ними було придбано ряд нерухомості, в тому числі у 2003 році придбано спірну квартиру, однак перехід права власності оформлений договором дарування. Після розірвання шлюбу у квітні 2014 року постало питання про поділ спільного майна подружжя, досягнути згоди добровільно не виявилось можливим, що зумовило звернення до суду з відповідним позовом. Існування спірного удаваного правочину порушує його право на включення спірної квартири до складу майна, яке підлягає розподілу. Просить визнати оспорюваний договір удаваним та таким, що приховує договір купівлі-продажу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та, будучи допитаним в якості свідка показав, що у 1999 році його дружина ОСОБА_5 виїхала в Італію на заробітки, вперше приїхала в Україну у 2003 році, тоді вони за один місяць придбали кілька квартир в місті Ковелі, в тому числі і спірну квартиру АДРЕСА_1. Придбали квартиру разом з меблями за 30 тис. дол. США, сплативши за квартиру 25 тис дол. та 5 тис дол. за меблі. Договір укладався у нотаріуса, в присутності власника квартири ОСОБА_3, його дружини ОСОБА_6, ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_5 З метою уникнення зайвого оподаткування замість договору купівлі-продажу оформили договір дарування. У 2014 році шлюб з ОСОБА_5 було розірвано, згоди щодо поділу майна не досягнуто, у зв'язку з чим він звернувся до суду із відповідним позовом. Існування нотаріально посвідченого договору дарування спірної квартири порушує його право на поділ спільного майна подружжя, а тому він просить позов задовольнити і визнати оспорюваний договір удаваним правочином.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги також підтримала з підстав, викладених у позовній заяві.

Під час судового розгляду справи позивачем подано заяву про поновлення строків позовної давності, яка мотивована тим, що про порушення свого права позивач дізнався не у 2003 році, коли укладався договір, а у 2014 році, коли не досягнуто згоди щодо поділу майна.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_4 проти позову заперечила, вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, оскільки сторони договору були присутні у нотаріуса та засвідчили відповідність волі на дарування квартири. Крім того, просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити позивачу у позові, адже він ще у 2003 році був обізнаний з умовами оспорюваного договору та знав про набуття його дружиною спірної квартири у особисту власність. Представником відповідача подано письмову заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав та будучи допитаним в якості свідка показав, що дійсно подружжя ОСОБА_5 у 2003 році придбало у нього квартиру по АДРЕСА_1, сплативши 25 тис. дол. США за квартиру та ще 5 тис. дол.США за меблі. У присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вони з ОСОБА_5 уклали у нотаріуса договір дарування квартири, оскільки це було вигідніше щодо сплати податків.

Відповідач ОСОБА_6 позов визнала та пояснила, що спірна квартира була зареєстрована за її чоловіком ОСОБА_3, придбана була у шлюбі, тому всі питання її продажу вирішувались спільно. У 2003 році подружжя ОСОБА_5 оглянуло квартиру та придбало її разом з меблями за 30 тис. дол. США. Перехід права власності оформляли у нотаріуса у присутності ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, при цьому підписували договір дарування, хоча фактично квартира була продана.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання сторін як свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до такого висновку:

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 перебували в шлюбі в період з 25 січня 1992 року по 07 квітня 2014 року.

12 вересня 2003 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_8 посвідчено договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 81,5 кв.м.

Згідно матеріалів нотаріальної справи відповідач ОСОБА_6 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на відчуження квартири в такий спосіб.

Предметом позову є удаваність даного договору дарування. Позивач вказує на приховування за договором дарування договору купівлі-продажу, та заперечує таким чином перехід спірної квартири у особисту власність відповідачки ОСОБА_5

Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР (1963 р.), чинного на час виникнення спірних правовідносин, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

В свою чергу відповідач, який заперечує позов, в силу ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до ст. 224 та ч. 1 ст. 243 Цивільного кодексу УРСР (1963 р.) за договором дарування одна сторона передає другій стороні безоплатно майно у власність. А за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

В судовому засіданні на підставі показань позивача ОСОБА_1, допитаного як свідка, та показань відповідача ОСОБА_3, допитаного в якості свідка, встановлено, що подружжя ОСОБА_1 придбало спірну квартиру у ОСОБА_3 сплативши 25 тис. дол. США. Вказану обставину визнала і відповідач ОСОБА_6, яка давала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на відчуження квартири та була присутня при укладенні договору.

Крім того, свідки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтвердили, що умисно оформляли у нотаріуса договір дарування, уникаючи у такий спосіб більшого оподаткування.

Таким чином, сторони договору фактично уклали договір купівлі-продажу, приховавши його за договором дарування.

Не спростовують висновків суду твердження представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_4 про недопустимість при вирішенні питання про удаваність нотаріально посвідченого договору таких доказів як показання свідків. Оскільки така позиція не відповідає вимогам законодавства та є власним тлумаченням ст. 218 ЦК України. Положення ч. 2 ст. 218 ЦК України застосовуються в тих випадках, коли сторонами правочину не дотримано вимог про її письмову форму. В даній справі оспорюваний договір укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений.

В той же час, заявлені позовні вимоги про визнання договору удаваним не підлягають до задоволення з підстав пропуску строку позовної давності без поважної причини, про застосування якого заявила представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_4

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

За правилами ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, будучи допитаним як свідок, визнав ту обствину, що був присутній 12.09.2003 року при укладенні оспорюваного договору дарування, знав про його удаваність та погоджувався на його укладення саме в такій формі.

Таким чином, вже тоді ОСОБА_1 розумів та повинен був розуміти, що в силу ст. 24 Кодексу законів про шлюб та сім'ю, майно, майно набуте в період шлюбу в дар не включається до складу спільної сумісної власності, а отже відбувається порушення його права.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що про порушення його права він дізнався лише після розірвання шлюбу та відмови відповідачки ОСОБА_5 на поділ майна в добровільному порядку не відповідають фактичним обставинам справи.

Також не являється поважною причиною пропуску строку позовної давності відсутність спору щодо поділу майна подружжя до 2014 року, оскільки предметом позову є не поділ майна колишнього подружжя, а визнання договору удаваним правочином.

За правилами ст. 72 СК України обраховуються строки позовної давності у спорах щодо поділу спільної сумісної власності подружжя, а не у спорах про визнання правочину удаваним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причин, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, у позові слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності без поважної причини

В силу ст..88 ЦПК України судові витрати по справі у разі відмови у задоволенні позову залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 58, 224, 243 ЦК УРСР (1963 р.), ст. ст. 257, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11 ,60, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 12 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, удаваним правочином - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошенні - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуюча: Т. В. Денисюк