Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О, Писаної Т.О.,Мазур Л.М., Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Реєстраційна служба Сумського міського управління юстиції, про визнання права власності, поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, визначення порядку користування земельною ділянкою, встановлення земельного сервітуту, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: Комунальне підприємство «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», Сумська міська рада, про визнання права власності, визначення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє через представника ОСОБА_8, на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просив:

- визнати за ним право власності на 1/2 частини гаража «Е», сараю «Ж», літнього душу «З», прибудови «а-1», яка складається з тамбуру II площею 1,8 кв. м, прибудови «а-2», яка складається з коридору III площею 3,8 кв. м та бані IV, площею 4,0 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1;

- провести розподіл домоволодіння, яке розташоване за вищевказаною адресою, між співвласниками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно до варіанту № 7 висновку № 11/14 додаткової судово-будівельної технічної експертизи від 05 червня 2014 року, припинивши право спільної часткової власності на нього;

- визнати за ним право власності на прибудову «а-3», яка складається з: коридору 1-7 площею 4,4 кв. м, кухні 1-8 площею 10,5 кв. м, ванної кімнати 1-9 площею 4,6 кв. м, тамбура І-ІІ площею 1,8 кв. м, сараю «К»;

- визначити між сторонами порядок користування земельною ділянкою, розташованою за вказаною адресою відповідно до варіанту № 7 висновку № 11/14 додаткової судово-будівельної технічної експертизи від 05 червня 2014 року;

- встановити постійний та безоплатний сервітут спірної земельної ділянки: для здійснення обслуговування належної ОСОБА_6 частини стіни житлової прибудови «А-1-1» відносно проходу по двору (при виникненні такої необхідності в разі ремонту підмостки, цоколю, стіни, покрівлі), який знаходиться у користуванні ОСОБА_7, площею 3,5 кв. м; для здійснення заїзду у двір ОСОБА_7 відносно проїзду по двору (при виникненні такої необхідності в разі відкачки вигрібної ями, заїзду пожежної машини, для розвантаження та перенесення габаритних речей), який знаходиться у користуванні ОСОБА_6, площею 20,5 кв. м.

Заперечуючи проти задоволення вказаних вимог, ОСОБА_7 подав до суду зустрічний позов, у якому з урахуванням уточнень просив :

- провести розподіл спірного домоволодіння між сторонами відповідно до варіанту № 1 висновку № 36/12 додаткової судово-будівельної технічної експертизи від 07 грудня 2012 року;

- визнати за ним право власності на ганок, прибудову «а-2», що складається з коридору ІІІ площею 3,8 кв. м, санвузлу ІV площею, 4,0 кв. м, гаража «Е», сараю «Ж», душу «З»;

- земельну ділянку залишити сторонам у спільному користуванні, або визначити порядок користування нею відповідно до варіанту № 1 висновку № 4/11 додаткової судово-будівельної технічної експертизи від 25 серпня 2011 року.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 20 січня 2015 року, позов ОСОБА_6 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У статті 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 успадкували після смерті матері - ОСОБА_9 у рівних частках (по 1/2 частини кожний) житловий будинок по АДРЕСА_1, жилою площею 67,0 кв. м, з надвірними будівлями: сарай «Б», вбиральня «В», сарай «Г», погріб «Д», огорожа № 1-3, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20 вересня 1994 року (т. 1, а. с. 7).

Спірне домоволодіння знаходиться на земельній ділянці, яка була виділена рішенням Сумської міської ради від 05 липня 1957 року № 756, площею 594 кв. м.

Після прийняття спадщини, між сторонами склався фактичний порядок користування спірним домоволодінням, згідно з яким ОСОБА_6 зі своєю сім'єю, займав такі приміщення: І - сіни площею 5,6 кв. м, 1-1 - коридор площею 8,6 кв. м, 1-2 - ванну кімнату площею 11,4 кв. м, 1-4 - житлову кімнату площею 18,2 кв. м, 1-6 - кухню площею 12,5 кв. м.

Таким чином, ОСОБА_6 займав 56,3 кв. м загальної площі спірного домоволодіння, 18,2 кв. м - житлової площі.

Відповідач зі своєю сім'єю, відповідно, займав такі приміщення: 2-1 - кухню площею 8,2 кв. м, 2-2 - коридор площею 6,0 кв. м, 1-3 - житлову кімнату площею 8,1 кв. м, 1-5 - житлову кімнату площею 8,3 кв. м, 2-3 - житлову кімнату площею 19,4 кв. м, 2-4 - житлову кімнату площею 13,0 кв. м.

Таким чином, ОСОБА_7 займав 63,0 кв. м загальної площі спірного домоволодіння, 48,8 кв. м - жилої площі.

Задовольняючи позов ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що гараж «Е», сарай «Ж», літній душ «З» та прибудови «а-1» та «а-2» були самочинно побудовані ще за життя спадкодавців, а прийняті в експлуатацію лише у 2011 році, а тому є спільною частковою власністю сторін у справі, натомість прибудова «а-3» та сарай «К» побудовані позивачем вже після прийняття спадщини і за власний рахунок, а тому є його власністю. При визначенні порядку розподілу домоволодіння, суд першої інстанції прийшов до висновку, що саме запропонований ОСОБА_6 варіант розподілу не порушує прав жодного із співвласників та буде сприяти чіткому врегулюванню між сторонами питань володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

З таким висновком судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Під час вирішення даного спору, суди не враховували роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок».

Зокрема, виходячи з положень статей 183, 367 ЦК України та роз'яснень, викладених у пунктах 6, 7 зазначеної постанови, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України).

Так, судом відповідно до варіанта № 7 (додаток № 7) висновку № 11/14 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 05 червня 2014 року покладено на ОСОБА_7 обов'язок за власні кошти та власними силами в приміщенні житлової кімнати «2-4» встановити глуху міжкімнатну перегородку, поділяючи приміщення на два окремих: приміщення передпокою шириною 1,5 м та приміщення площею 7,5 кв. м; між приміщенням організованого передпокою та житловою кімнатою «2-3» пробити дверний отвір та встановити дверний блок; в організованому приміщенні передпокою пробити отвір, встановити подвійний дверний блок і організувати вхід у квартиру ОСОБА_7

Отже, даний варіант поділу домоволодіння передбачає його перепланування та переобладнання.

Вирішуючи питання про поділ спірного домоволодіння, суд першої інстанції не звернув уваги на ці обставини та правила, встановлені ст. 383 ЦК України та ст. 152 ЖК України, і не запитав дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів на перепланування та переобладнання домоволодіння згідно з визначеним варіантом поділу.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та не виправив указаних помилок місцевого суду.

Також судами не враховано, що згідно з вимогами ст. 125 ЗК України право власності та право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Визначаючи між сторонами порядок користування земельною ділянкою, суди без урахування фактичних обставин справи та всупереч нормам закону та статтям 212-214 ЦПК України, не звернули уваги на те, що за ст. 120 ЗК України право власності та право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а суди не встановили, чи встановлені межі земельної ділянки в натурі.

Крім того, суди, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання права власності, всупереч вимогам п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України не вказали, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, неповне з'ясування обставин справи унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє через представника ОСОБА_8, задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 20 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська