Номер провадження 2/404/860/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2015 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді Кулінка Л.Д.

при секретарі Гусак А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура Ко», про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання неправомірним та скасування наказу від 27.11.2014 року № 256 про звільнення його з роботи охоронником за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України за прогул, який скасувати; зобов'язання відповідача поновити позивача на роботі на посаді охоронника з 27.11.2014 року та виплатити заробітну плату за весь вимушений прогул по вині відповідача без утримання відповідних податків та зборів, які перерахувати до відповідних фондів відносно нього та стягнення з відповідача нанесену моральну (немайнову) шкоду оцінену в сумі 10000,00 грн.

Згідно заяви (вх. № 13698 від 21.04.2015 року) позовні вимоги уточненні в частині визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та викладені наступним чином: поновити ОСОБА_1 на роботі охоронцем Товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура Ко» з 27.11.2014 року по 21.04.2015 року з виплатою заробітної плати за весь час вимушеного прогулу із розрахунку 1222,00 грн. місячного окладу згідно наказу «Сакура Ко» № 57 від 10.04.2014 року, загальна сума якої складає 6202,61 грн. без відповідних відрахувань (а.с. 87).

Також представником позивача подано заяву (вх. № 14130 від 23.04.2015 року) про зменшення розміру позовних вимог, а саме: позивачем заявлено до стягнення з відповідача заробітної плати за весь час вимушеного прогулу із розрахунку 1222,00 грн. - місячного окладу згідно наказу «Сакура Ко» № 57 від 10.04.2014 року, загальна сума якої становить 5636,47 грн. без відповідних відрахувань податків та обов'язкових платежів. В решті підтримує первісні позовні вимоги (а.с. 98).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура Ко» № 57 від 10.04.2014 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу з 11.04.2014 року на посаду охоронника. Проте, наказом № 256 від 27.11.2014 року, позивача незаконно звільнено з роботи за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України за прогул. З даним наказом позивач не згоден з підстав порушення відповідачем вимог трудового законодавства. На багаторазові звернення позивача, лише 01.12.2014 року ОСОБА_1 видано трудову книжку та перераховано позивачу на картку розрахунок при звільненні. Позивач вважає, що відповідачем порушено його право на працю, за наслідками чого позивачу нанесено моральну шкоду, яку він оцінив в сумі 10000,00 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі, просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що позивач перебуваючи на зміні, під час свого чергування самовільно залишив пост і до кінця своєї зміни не повернувся. Після спливу трьох годин було складено акт про відсутність працівника на робочому місці та прийнято рішення про звільнення позивача у відповідності до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, показання свідків, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив наступне.

За наказом (розпорядженням) № 57 від 10.04.2014 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура Ко», ОСОБА_1 прийнято на роботу з 11.04.2014 року на посаду охоронника І категорії на підставі заяви від 11.04.2014 року (а.с. 19) з окладом 1222,00 грн. (а.с. 4, 20).

Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) № 256 від 27.11.2014 року, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 27.11.2014 року згідно пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин) з виплатою компенсації за невикористану відпустку періоду роботи з 11.04.2014 року по 27.11.2014 року із розрахунку 15 к/днів (а.с. 5, 40). ОСОБА_1 з наказом ознайомлений 01.12.2014 року, що підтверджується його особистим підписом та ним не заперечується.

Про прийняття та звільнення ОСОБА_1 Товариством з обмеженою відповідальністю «Сакура Ко» з посади охоронника І категорії свідчать також записи № 3 та № 4 в трудовій книжці позивача, серії АФ № 897635 (а.с. 6, на звороті).

З графіку чергування охорони на об'єкті АС-2 на листопад місяць 2014 року, затвердженого 21.10.2014 року начальником охорони Товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура Ко» вбачається, що 27.11.2014 року на зазначеному об'єкті чергували ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 33). З вказаним графіком працівники ознайомлені, що підтверджується їх підписами (а.с. 33 на звороті).

Відповідно до витягу журналу прийому-здачі чергувань АС-2 (розпочатого 05.09.2013 року та закінченого 22.12.2014 року) ОСОБА_1 прийняв зміну 27.11.2014 року о 08:00 год., проте 28.11.2014 року о 08:00 год. зміну не здавав (а.с. 24-25), зазначена обставина визнана позивачем в судовому засіданні та в силу частини 1 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України не потребує доказування.

Згідно виписки табеля обліку робочого часу на листопад місяць 2014 року, затвердженого директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура Ко», ОСОБА_1 27.11.2014 року пропрацював 4 год. (а.с. 31).

Як пояснено позивачем в судовому засіданні 27.11.2014 року він чергував на об'єкті АС-2 з 08:00 год. Його зміна повинна була тривати до 08:00 год. 28.11.2014 року. Під час чергування, зранку, близько 10:00 - 11:00 год. позивач відкрив шлагбаум та пропустив на територію вантажний автомобіль. Після чого приїхав в.о. директора Загородній І.В., який зробив зауваження позивачу, внаслідок чого між ними виникла конфліктна ситуація. Позивач написав заяву про звільнення за власним бажанням та залишив робоче місце.

Вищевказані обставини зазначені в пояснювальних записках від 27.11.2014 року охоронників ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які знаходились 27.11.2014 року на охороняємому об'єкті разом з ОСОБА_1, зокрема в них вказано, що їм було зроблено зауваження про порушення пропускного режиму, в результаті чого між позивачем та в.о. директора відповідача виник конфлікт, через що позивач написав заяву на звільнення за власним бажанням, забрав свої речі і біля 12:00 год. покинув пост та більше на роботі до кінця дня не з'являвся (а.с. 27-28).

Вищевказані обставини підтвердили в судовому засіданні ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які допитані в якості свідків.

В зв'язку з відсутністю ОСОБА_1 на робочому місці більше трьох годин, наказом № 255 від 27.11.2014 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура Ко», у зв'язку з виробничою необхідністю для забезпечення ефективної роботи підприємства залучено до роботи охоронника ОСОБА_10, 27.11.2014 року та видано наказ про надання йому іншого дня відпочинку (а.с. 69-70). А про відсутність позивача на роботі були складені акти (а.с. 34, 101) та адміністрацією відповідача прийнято рішення про звільнення позивача за прогул без поважних причин.

Суд погоджується з доводами представника позивача, що акти про відсутність працівника на робочому місці, надані представником позивача та представником відповідача (а.с. 34, 101) містять розбіжності щодо їх змісту, проте факт відсутності позивача на робочому місці понад три години не спростовують.

Частиною ІІ пункту 20 посадової інструкції охоронника поста № 1 (контрольно-перепускний пункт), затвердженої 04.09.2013 року директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура Ко» встановлено, що охороннику забороняється покидати пост доки не буде змінений (а.с. 22-23, 90-92). З даною посадовою інструкцією позивач ознайомлений 03.11.2014 року (а.с. 23 на звороті, 92 на звороті).

Відповідно до додатку № 2 до колективного договору (а.с. 51), затвердженого на загальних зборах трудового колективу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура Ко», протокол № 15 від 26.12.2011 року, в пункті 1 Положення про проступки, які несумісні з роботою у Товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура Ко» визначено, що таким проступком є прогул без поважних причин (в тому числі відсутність на робочому місці на роботі більше ніж 3-х годин протягом робочого дня).

У відповідності до пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Звільнення на цій підставі допускається тільки у тому випадку, якщо працівник здійснив прогул без поважної причини.

В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Звільнення за вчинення прогулу (у тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

За пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України оформляється звільнення працівників, які самовільно залишили роботу (зокрема, не виконали обов'язок письмового попередження власника про звільнення за власним бажанням або залишили роботу до закінчення встановленого двотижневого строку). У випадку самовільного залишення роботи звільнення проводиться з зазначенням останнього дня роботи як дня звільнення, хоча наказ про звільнення може бути виданий пізніше.

Позивач 27.11.2014 року подав заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням (а.с. 26).

Однак, за змістом частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Таким чином, у цілій низці випадків закон зобов'язав власників робити звільнення працівників у такий строк, про який вони просять. При цьому мова йде про скорочення двотижневого строку, оскільки за його межами працівник може звільнитися в загальному порядку. У цьому випадку строк попередження про звільнення скорочується на розсуд працівника хоча б навіть і до одного дня. Випадки, коли на власника покладається обов'язок звільнити працівника в строк, про який він просить, перелічені в статті 38 Кодексу законів про працю України. Усі вони об'єднані однією загальною ознакою - неможливістю для працівника продовжувати роботу.

Стаття 38 Кодексу законів про працю України зобов'язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. Які інші причини можна визнати поважними - це повинно вирішуватися у кожному конкретному випадку.

В заяві про звільнення позивач просив звільнити його з 27.11.2014 року не зважаючи на те, що це був його робочий день. Також позивачем не зазначені в заяві про звільнення поважні причини щодо звільнення його з 27.11.2014 року.

Частина 3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України та стаття 60 Цивільного процесуального кодексу України покладають на кожну сторону обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Позивачем не доведено належним чином, а судом при розгляді справи не встановлено наявність поважних причин з яких позивач самовільно залишив робоче місце. Подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням саме в день подання такої заяви не може бути прийнято, як виконання позивачем обов'язку письмового попередження власника про звільнення за власним бажанням, оскільки, позивач залишив роботу до закінчення встановленого двотижневого строку, а відтак оформлення відповідачем звільнення працівника за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, суд вважає правомірним, в зв'язку з чим підстави для скасування наказу № 256 від 27.11.2014 року відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги щодо скасування наказу (розпорядження) № 256 від 27.11.2014 року про припинення трудового договору (контракту), суд відмовляє і в задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітну за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, оскільки дані вимоги є похідними.

В зв'язку з тим, що згідно з пунктом 1 частини статті 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин, а також відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 38, 40 Кодексу законів про працю України; ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-64, 88, 208, 209, 212- 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського Л. Д. Кулінка

районного суду

м.Кіровограда