АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/445/15 Головуючий в І інстанції Сіянко В.М.
Категорія 21 Доповідач: Воронцова Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року січня місяця 29 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Стародубця М.П.
Суддів:Воронцової Л.П.,
Ігнатенко П.Я.
При секретарі:Гончар К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5, діючої в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, діючого від імені ОСОБА_9 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від «12» грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_9, третя особа: приватний нотаріус Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області ОСОБА_10 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2014 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7 звернулися до суду з вище зазначеним позовом, посилаючись на те, що 01 лютого 2008 року вони уклали з відповідачкою, яка є їх донькою, нотаріально посвідчений договір, за умовами якого, як вони розуміли, донька надає їм всі необхідні блага і належно поховає, а вони, відповідно, дарують їй належну їм квартиру.

Після укладання договору відповідачка ніякої допомоги їм не надавала і до 2011 року проживала у Москві. Повернувшись з Росії, донька почала пиячити, конфліктувати, погрожувала вбивством, нецензурно лаялася і принижувала їх честь і гідність, погрожувала виселенням.

З копії договору, якого у них не було на руках, вони дізналися, що уклали договір дарування, який не містить обов'язків ОСОБА_9 щодо них. ОСОБА_7 зазначають, що на момент укладання договору вони не бажали позбавитися єдиного житла, їх сприйняття суті договору було хибним чи помилковим, оскільки вони є фізично і психічно немічними людьми. На їх волевиявлення вплинули як хвороби, так і обіцянки доньки, а також правова необізнаність у різниці між договором дарування і довічного утримання.

Посилаючись на ст.ст. 215, 216, 229 ЦК України, та на стан здоров'я, за яким вони не могли виходити з квартири і вчасно подати до суду позов, позивачі просили поновити їм строк позовної давності звернення з позовом до суду та визнати недійсним договір дарування квартири.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 грудня 2014 року поновлено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк позовної давності для звернення з позовом до суду.

У задоволенні позову відмовлено.

В апеляційних скаргах, поданих окремо ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та ОСОБА_8, діючого в інтересах ОСОБА_9, представник позивачів, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просила його скасувати, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а представник відповідачки, посилаючись на незаконність судового рішення в частині поновлення позивачам строку позовної давності для звернення з позовом до суду, просив його у зазначеній частині скасувати, ухвалити нове про відмову у поновленні строку позовної давності для звернення з позовом до суду, в решті рішення суду залишити без змін.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивачів ОСОБА_11, діючий в інтересах ОСОБА_9, посилаючись на її необґрунтованість і безпідставність, просить судове рішення в оскаржуваній представником позивачів частині залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, третьої особи - нотаріуса, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу представника відповідачки задовольнити частково, у задоволенні апеляційної скарги представника позивачів відмовити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 01 лютого 2008 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7 подарували ОСОБА_9 - доньці, належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 24/.

Згідно зі ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину немає істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом ст. 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, під помилкою, яка має істотне значення, цивільне законодавство розуміє помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову суд І інстанції виходив з недоведеності позовних вимог і колегія суддів погоджується з висновком суду, до якого він дійшов правильно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та з дотриманням норм процесуального права і належної оцінки, наданих сторонами доказів.

Обґрунтовуючи підставність позову, позивачі посилалися на похилий вік, стан здоров'я та правову необізнаність, які впливали на неправильне сприйняття ними істотних умов правочину та вплинуло на їх волевиявлення внаслідок помилки під час його підписання, і вважали, що укладають договір довічного утримання, оскільки наміру позбавлення єдиного належного їм майна не мали.

Докази, надані позивачами на підтвердження вказаних обставин (медичні довідки про стан здоров'я) підтверджують лише факт фізичного, а не психічного стану здоров'я позивачів, які не могли впливати на неправильність сприйняття ними змісту вчиненого правочину, та як і похилий вік та правова необізнаність - не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним.

Буд-які інші докази допустимі та належні на обґрунтування своїх вимог позивачами не надані.

За таких обставин посилання позивачів та доводи їх апеляційної скарги на неправильність сприйняття правової природи та змісту оспорюваного договору є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги представника позивачів щодо безпідставності висновків суду І інстанції оцінки заяви позивача ОСОБА_6, яка підтверджує його намір вчинити угоду саме дарування квартири та хибності висновків про те, що позивачам під час укладання договору було роз'яснено правові наслідки цієї угоди підлягають відхиленню, як такі, що не відповідають дійсності та спростовуються дослідженими судом доказами: заявою до БТІ ОСОБА_6 від 07.12.2007 року про надання інформації щодо спірної квартири для її дарування, а не відчуження, як зазначено в апеляційній скарзі; заявою позивачів від 01.02.2008 року до нотаріальної контори про свободу їх волевиявлення, розуміння значення своїх дій, які відповідають їх дійсним намірам та юридичних наслідків на укладання дарування квартири /а.с. 56/.

Доводи апелянтів щодо пояснень нотаріуса, як свідка в судовому засіданні, які є недопустимими доказами, підлягають відхиленню, оскільки нотаріус давала пояснення як в суді І інстанції, так і апеляційної інстанції в якості третьої особи і підтвердила, що позивачі раніше неодноразово зверталися до неї з приводу вчинення нотаріальних дій, жили на одній вулиці, бажали саме подарувати доньці квартиру, тому що у неї житла не було, а їх сини були забезпечені житлом і їх волевиявлення було вільним, а наслідки їх дій роз'яснені нею.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги позивачів щодо оцінки судом показів свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13, оскільки суд їх оцінив відповідно до норм процесуального законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги позивачів: щодо безпідставності висновків суду про тривале перебування відповідачки в Росії, у зв'язку з чим вони не могли розраховувати на допомогу та догляд зі сторони доньки; щодо висновків про неможливість помилки щодо природи договору одночасно двома особами - підлягають відхиленню, оскільки висновки суду у вказаній частині не спростовують та колегія суддів погоджується з оцінкою вказаних обставин і фактів, якої дійшов суд І інстанції.

Доводи цієї ж апеляційної скарги про відхилення клопотання представника позивачів про призначення у справі судово-психологічної експертизи, яка б була доказом на підтвердження позовних вимог, підлягають відхиленню, оскільки висновок експертизи є одним із доказів у справі, який не має переважного значення перед іншими доказами, повинен оцінюватись судом у системному аналізі з іншими доказами у справі, а такі докази, що підтверджували неналежний психічний стан позивачів на момент укладання оспорюваного договору та неможливість адекватного сприйняття ситуації матеріали справи не містять.

Посилання апелянта на відхилення судом клопотання про допит позивачів у якості свідків, що призвело до неможливості надання доказів підлягають відхиленню, оскільки ОСОБА_7 була присутня в судовому засіданні в суді І інстанції, який роз'яснив їй право бути допитаною у якості свідка, від чого вона відмовилася, однак вона була заслухана судом як сторона у справі, і як позивач надала суду пояснення щодо обставин вчинення правочину.

Доводи апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_11 щодо відсутності підстав для поновлення строку позивачам на звернення з позовом до суду та незаконності рішення суду у вказаній частині є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Встановлені судом обставини та надані сторонами докази дійсно підтверджують, що позивачі знали і правильно усвідомлювали правову природу правочину, це і пояснення їх нотаріусу, і заява до БТІ щодо нотаріальної контори, це і довіреність ОСОБА_9, виданої ОСОБА_6 на право вчинення угод щодо спірної квартири, належної їй /а.с. 59/; довідка агентства нерухомості «Нікос» про те, що у 2009 році між ОСОБА_6 і агентством було укладено договір про надання послуг з організації спірної квартири, який сторонами виконувався, однак за відсутності покупців, був припинений /а.с. 60/. Позивачі у позовній заяві зазначали, що після укладання договору донька продовжувала проживати у Москві і ніякої допомоги і догляду за ними не надавала.

Вказані обставини і докази у справі свідчать про те, що позивачі знали про своє порушене право з 2008 року, однак у передбачений законом (ст.ст. 256, 257 ЦПК України) строк не звернулися до суду з позовом.

Обґрунтування судом мотивів визнання поважними причин пропуску ОСОБА_7 строку позовної давності для звернення з позовом до суду та його поновлення, як стан здоров'я позивачів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такий стан здоров'я не перешкоджав ОСОБА_6 безпосередньо займатися питаннями, пов'язаними зі збором документів необхідних для укладання договору та укладати у 2009 році угоду з агентством нерухомості. Крім того, позивачі мають двох синів, через яких, або ж інших повірених осіб, могли б вчиняти дії щодо звернення з позовом до суду.

Як зазначив представник відповідачки, звернення позивачів до суду з позовом викликано бажанням інших їх спадкоємців, зокрема сина ОСОБА_13 успадкувати спірну квартиру.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги представника відповідачки про те, що суд І інстанції при наявності їх клопотання про застосування строку позовної давності, повинен був відмовити у задоволенні позову через сплив позовної давності є безпідставними, тому що на вказаних підставах суд відмовляє у задоволенні позову у разі обґрунтованості позовних вимог.

Оскільки суд І інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_13, і апеляційний суд з цим висновком погоджується, то у задоволенні позову слід відмовити не у зв'язку з пропуском строку позовної давності, а за його необґрунтованістю.

За вказаних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_11 підлягає задоволенню частково, із резолютивної частини рішення суду підлягає виключенню посилання про поновлення позивачам строку позовної давності для звернення з позовом до суду.

Апеляційну скаргу представника позивачів слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, діючої від інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_11, діючого в інтересах ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Виключити з резолютивної частини рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 12 грудня 2014 року посилання про поновлення ОСОБА_6, ОСОБА_7 строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя: (підпис) Л.П.Воронцова

З оригіналом згідно.

Копія рішення оформлено 02 лютого 2015 року

Рішення набрало законної сили 29 січня 2015 року

Суддя: Л.П.Воронцова

Секретар

судового засідання О.О.Калюжний