Справа №472/10/14-ц 20.10.2015 20.10.2015 20.10.2015
Провадження №22-ц/784/2314/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий в першій інстанції Кучерявенко С.С.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Темнікової В.І.,

при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М,

за участю представника позивача - Ремешевського Є.А.,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

02 квітня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позивач зазначав, що 08 квітня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №NKYSGI, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в розмірі 200 000 грн. на строк до 08 квітня 2026 року зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, того ж дня між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки. Згідно умов вказаного договору остання передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме - житлове домоволодіння, яке складається з двох кам'яних будинків, яке розташоване по АДРЕСА_1. Сторонами була обумовлена ціна предмету іпотеки у 140 000 грн. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки.

Оскільки боржник ОСОБА_6 належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором від 08 квітня 2008 року, у зв'язку з чим, станом на 27 лютого 2013 року, виникла заборгованість в розмірі 453 996 грн. 18 коп., позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та земельну ділянку за тією ж адресою, шляхом продажу ними вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх дій, необхідних для здійснення продажу. Крім того, позивач просив виселити ОСОБА_5 та інших осіб, що зареєстровані або проживають у спірному будинку зі зняттям їх з реєстраційного обліку в органах МВС.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на незаконність, необґрунтованість, ухвалення рішення судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права та не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором суд першої інстанції виходив з недоведеності вказаних вимог позивачем.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого рішення в зазначеній частині і ухвалення в цій частині нового рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 08 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_6 був укладений договір про іпотечний кредит, за яким позичальнику надано кредит в розмірі 200 000 грн. строком до 08 квітня 2026 року зі сплатою 15% річних (том 1 а.с. 11).

За умовами договору ( п.2.4.) позичальник зобов'язується щомісячно до 8 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі 2713 грн.41 коп. шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок, відкритий у кредитора.

У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 08 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки нерухомого майна, а саме: житлового будинку, який складається з двох кам'яних будинків, зазначених в плані літерою А загальною площею 28,80 кв.м., житловою площею 14,20 кв.м. та літ. Б загальною площею 54,40 кв.м., житловою площею 29,70 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1, який належить відповідачці на підставі свідоцтва про право власності виданого Веселинівською сільською радою Миколаївської області 29 лютого 2008 року( т.1 а.с.16).

Відповідно до п. 1.3.2 цього договору оціночна вартість предмету іпотеки визначена шляхом проведення оцінки предмету іпотеки та згідно з звітом про оцінку від 02 квітня 2008 року, складеного Банком становить 140 000 грн.

Крім цього, іпотека ( п.1.2 договору) поширюється і на земельну ділянку загальною площею 1330.0 кв.м. на якій розташовано домоволодіння і яка належить іпотекодавцеві на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданого Веселинівською селищною радою 18 лютого 2008 року.

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень представника позивача у судовому засіданні кредит винесено на прострочку 11 березня 2009 року, останній платіж було здійснено 03 грудня 2009 року через касу Банку у розмірі 714 грн. ( т.2 а.с.153)

Оскільки позичальник ОСОБА_6 свої зобов'язання виконував неналежним чином, Банк скористався своїм правом на дострокове повернення суми кредиту, передбаченого п. 5.2.4 договору про іпотечний кредит, звернувшись у травні 2011 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості ( т.3 а.с.156-159).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2011 року з ОСОБА_6, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в солідарному порядку стягнуто заборгованість за даним кредитним договором станом на 23 лютого 2011 року у розмірі 265 222 грн.29 коп., з яких 198 264 грн.08 коп. заборгованість за кредитом, 47518 грн.80 коп. заборгованості по процентам, 19839 грн.41 коп. пені, в солідарному порядку з ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_6, ОСОБА_5 на користь Банку - 200 грн. ( т.3 а.с.160-161)

Із матеріалів справи вбачається, що у ОСОБА_6, станом на 27 лютого 2013 року виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 453 996 грн. 18 коп., з яких 198 264 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом; 110 053 грн. 28 коп. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 104 406 грн. 44 коп. пеня та 41 272 грн. 38 коп. штраф (процентна складова).

Зазначений розмір заборгованості підтверджується розрахунками, які містяться в матеріалах справи ( т. 1 а.с. 6, 67, том 2 а.с. 211).

Крім того, вказана заборгованість розраховувалась з 15% річних, як передбачено п. 1.1 договору про іпотечний кредит, а з 11 листопада 2008 року застосовано подвійну процентну ставку в розмірі 30% нараховану на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом, що передбачено п. 6.2 договору про іпотечний кредит.

Посилання суду на те, що Банк неодноразово в односторонньому порядку нараховував підвищену відсоткову ставку не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах. Так, в листопаді 2009 року ОСОБА_6 звертався до суду з позовом щодо збільшення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в односторонньому порядку відсоткової ставки на 2,09%. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили, зобов'язано ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зменшити відсоток за користування кредитом за договором про іпотечний кредит від 08 квітня 2008 року до 15% річних (том 1 а.с. 99).

Сторонами по справі не заперечується факт виконання вказаного рішення суду. Банком, з урахуванням вищевказаного рішення суду було проведено корегування заборгованості за даним кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, видавши відповідачу кредит.

В порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов'язання виконав частково.

Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Таким чином, позивачем доведено суду часткове виконання третьою особою своїх зобов'язань за договором іпотечного кредиту та розмір заборгованості за цим договором.

Пунктом 1 частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами ст 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Нормою ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч.3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто, цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Як вбачається із матеріалів справи ( т.3 а.с.51-53), ОСОБА_5 звернулася із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу.

З даним позовом Банк звернувся до суду 02 квітня 2013 року, за такого стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед звернення кредитора до суду з позовом.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що розмір пені необхідно зменшити з 104 406 грн. 44 коп. до 52572 грн.46 коп., а тому розмір загальної заборгованості за договором іпотечного кредиту складатиме 399 589 грн. 74 коп. (198 264 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом; 110 053 грн. 28 коп. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 52572 грн.46 коп. пеня та 36 088 грн.98 коп. штраф (процентна складова)).

З врахуванням викладеного, посилання відповідача на сплив позовної давності на момент звернення до суду з даним позовом є безпідставним через те, що Банк звернувшись у травні 2011 року до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором перерва позовну давність, а з даним позовом звернувся у квітні 2013 року.

В правовій позиції Верховного Суду України, наданій за наслідками розгляду справи №6-61цс15 від 27.05.2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права зазначено, що виходячи зі змісту поняття "ціна", як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України "Про іпотеку", судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Відповідно до п.п. 1.3.2., 1.4. Договору іпотеки оціночна вартість предмету іпотеки визначена шляхом проведення оцінки предмету іпотеки згідно зі звітом про оцінку від 21.02.2008 року, складеного ПАТ КБ "Приватбанк" і становить 140 000 грн. Сторони погоджуються з тим, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки у будь-якому випадку його вартість буде визначатися на підставі акту незалежної оцінки нерухомого майна або встановлюватися за домовленістю сторін.

У суді апеляційної інстанції представник позивача не заперечував проти визначення початкової ціни вартості спірного майна виходячи з умов договору іпотеки.

За таких обставин початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації необхідно визначити у розмірі 140 000 грн.

Крім того, помилковим є висновок суду і щодо подвійного стягнення неустойки.

За умовами кредитного договору передбачено обов'язок позичальника сплатити пеню й штраф за порушення зобов'язання, але за різних підстав та за різні порушення зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Матеріалами справи підтверджується, що розмір предмету іпотеки не перевищує суму заборгованості за основним зобов'язанням.

Статтею 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Позивач просив визначити спосіб звернення стягнення на іпотечне майно шляхом продажу ним із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме з правом укладання від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою будь-якою особою-покупцем та з наданням йому всіх повноважень продавця.

Проте, ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» передбачає право іпотекодержателя від свого імені на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» у разі передачі в іпотеку будівлі (споруди) іпотека також поширюється на належну іпотекодавцю на праві власності земельну ділянку або її частку, на якій розташована відповідна будівля (споруда) і яка необхідна для використання цієї будівлі (споруди) за цільовим призначенням.

З п. 1.2 договору іпотеки вбачається, що іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку загальним розміром 1330 кв.м., яка належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акту про право власності на землю серія НОМЕР_1 виданого Веселинівською селищною радою 18 лютого 2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за № 33.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК).

Як вже вищезазначалося, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2011 року з ОСОБА_6, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в солідарному порядку стягнуто заборгованість за даним кредитним договором.

Між тим, вказане рішення суду сторонами не оскаржувалося, та до цього часу не виконано, що підтверджується довідками наданими відділом ДВС Індустріального району Дніпропетровського міського управління юстиції та відділом ДВС Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області.

Приймаючи до уваги вищевикладене слід дійти висновку, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки нерухомого майна.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 вересня 2013 року у справі за №6-73цс13.

З врахуванням такого, посилання представника відповідача на те, що стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки з врахуванням даних обставин є подвійним стягненням не заслуговують на увагу.

Таким чином, позовні вимоги позивача про звернення стягнення на іпотечне майно та земельну ділянку є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 39 вищевказаного Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Враховуючи, що суд першої інстанції в порушення норм матеріального права, дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на заставлене майно, у зв'язку з чим рішення в силу п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення даних вимог позову.

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було дотримано вимог щодо порядку виселення мешканців житлового будинку, оскільки ним не направлялося письмові вимоги іпотекодержателя про звільнення житлового приміщення.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки зі змісту ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст. 40 цього Закону. З врахуванням ч.2 ст.39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом ( за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі за №6-455цс15.

За змістом ч.1 ст. 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справа № 6-875цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до умов договору іпотеки від 08 квітня 2008 року, ОСОБА_5 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, який складається з двох кам'яних будинків, зазначених в плані літерою А загальною площею 28,80 кв.м., житловою площею 14,20 кв.м. та літ. Б загальною площею 54,40 кв.м., житловою площею 29,70 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1, який належить відповідачці на підставі свідоцтва про право власності виданого Веселинівською сільською радою Миколаївської області 29 лютого 2008 року( т.1 а.с.16).

Враховуючи вищезазначене, оскільки предмет іпотеки в даному випадку не був придбаний за кредитні кошти, а ПАТ КБ "Приватбанк" не надало суду об'єктивних даних щодо можливості надання відповідачам іншого постійного житла взамін того, з якого їх запропоновано виселити, яке є предметом іпотеки, а тому у виселенні відповідачів необхідно відмовити.

Оскільки при вирішенні позовних вимог про виселення суд першої інстанції був іншої думки, то рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвали нове, яким відмовити у їх задоволенні цих вимог , але з інших підстав.

Як вбачається із роз'яснень, викладених у п.6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вимоги заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачуються судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення питання про виконання основного зобов'язання ( стягнення заборгованості).

Відповідно до п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за вимоги немайнового характеру станом на 1 січня 2013 року - 114 грн.70 р.

В силу ст.88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача належить стягнути ( за звернення до суду першої та апеляційної інстанцій) судовий збір у розмірі 172 грн. 05 коп.( 114 грн.70 коп. + 57 грн.35). Решту суми 5096 грн., з якої 3326 грн.30 коп., сплачених за платіжним дорученням № BO1SD0228B038V від 28 лютого 2013 року та 1769 грн.70 коп., сплачених за платіжним дорученням №PROM4BIL74 від 14 листопада 2014 року ( т.1 а.с.2 , т.3 а.с. 72)- повернути ПАТ КБ «ПриватБанку».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в частині цих позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором від 08 квітня 2008 року в розмірі 396 978 грн. (триста дев'яносто шість тисяч дев'ятсот сімдесят вісім грн.) 88 коп., з яких: 198 264 ( сто дев'яносто вісім тисяч двісті шістдесят чотири) грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом, стягнутих заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2011 року; 110 053 ( сто десять тисяч п'ятдесят три ) грн. 28 коп. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 52 572 ( п'ятдесят дві тисячі п'ятсот сімдесят дві) грн. 46 коп. пеня та 36088( тридцять шість тисяч вісімдесят вісім ) грн.98 коп. штраф (процентна складова)

укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, звернути стягнення на житловий будинок, який складається з двох кам'яних будинків, зазначених в плані літерою А загальною площею 28,80 кв.м., житловою площею 14,20 кв.м. та літ. Б загальною площею 54,40 кв.м., житловою площею 29,70 кв.м. та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1, та належать ОСОБА_5 на праві власності, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності,а також набранням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 140 000 грн. (сто сорок тисяч грн.)

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк » 172 грн. 05 коп. судового збору.

Повернути ПАТ КБ «ПриватБанк» надмірно сплачений судовий збір при зверненні до суду першої інстанції відповідно до платіжного доручення №_BO1SD0228B038V від 28 лютого 2013 року в сумі 3326 грн.30 коп. та при зверненні до суду апеляційної інстанції відповідно до платіжного доручення №PROM4BIL74 від 14 листопада 2014 року в сумі 1769 грн.70 коп., а всього 5096 грн.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про виселення відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: