Справа № 530/421/15-ц
Номер провадження 2/530/259/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Кравченко М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Опішянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, треті особи: Зіньківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Опішянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, треті особи: Зіньківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1, підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача, Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Представники третіх осіб, Реєстраційної служби Зіньківського РУЮ, Зіньківської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявивлись але просили розгляд справи провести без їх участі.

Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, судвважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою…

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України «Правом власності є право особи на річ (майно), особа здійснює відповідно до закону за своєю волею...»

У відповідності до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України „Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею.

У відповідності зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України "спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її".

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно зі ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленум Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

В судовому засіданні було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_6, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.6).

Після її смерті відкрилась спадщина до складу, якої входить житловий будинок АДРЕСА_1 Зіньківського району, Полтавської області, належний їй на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Опішнянської державної нотаріальної контори (а.с.9).

Згідно заповідального розпорядження ОСОБА_6 від 30.05.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Опішнянської державної нотаріальної контори Піскун А.Ю., спадкоємцями всього належного їй майна в рівних долях визначені: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та позивачка ОСОБА_1 (а.с.8).

Відповідно до довідки Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, ОСОБА_6 на день смерті проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1, Зіньківського району Полтавської області - одна (а.с.11). Отже спадкоємців, які б претендували на обов»язкову частку у спадщині немає. Інших спадкоємців за законом не має.

Зазначені в заповіті ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_8, у встановлений законом строк, подали нотаріусу зави про відмову від частки у спадщині на користь позивачки, ОСОБА_1 (а.с. 57,58,59).

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 08.07.2014 року по справі № 530/874/14-ц за позивачкою визнано право власності на земельні ділянки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 (а.с.19-21).

З метою оформлення права власності на спадковий житловий будинок позивачка звернулася до Зіньківської державної нотаріальної контори, де їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, у зв»язку з відсутність реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за спадкодавцем (а.с.22).

Земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення селянського господарства загальною площею 0,27 га, по АДРЕСА_1 Зіньківського району, Полтавської області є неприватизованою і перебувала у користуванні спадкодавця (а.с.10).

Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1991 року), Закон України PCP «Про власність» (в редакції 1991 року).

У архівному витягу №01-47/26 від 18.11.2013 року вказано, що згідно з рішенням виконавчого комітету Зіньківської районної Ради народних депутатів Полтавської області від 28.03.1988 року №67 « Про оформлення права особистої власності на житлові будинки в селах району» вирішили оформити право особистої власності на житлові будинки, які належать громадянам району. Виконавчим місцевим Радам народних депутатів оформити видачу власникам житлових будинків свідоцтв на право особистої власності, які необхідно зареєструвати в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації.

З цих підстав позов заявлено до Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області - органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та за місцем знаходження об'єкта нерухомого майна, про право на частку в якому заявлено цей позов.

Керуючись ст.ст. 3, 10,11,15,30, 57-61, 212-221 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Опішянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, треті особи: Зіньківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, код платника податків за ЄДРПО НОМЕР_1, мешканкою АДРЕСА_2 Полтавської області право приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 Зіньківського району, Полтавської області, який в цілому складається з позначеного на плані технічного паспорта на житловий будинок літерами та цифрами: житлового будинку літ. А-1, літня кухня літ. Б, сараї літ. Е, б, Г, Д, вбиральня літ. В, ворота огорожі №3, огорожа № 4 в порядку спадкування за законом після смерті, ІНФОРМАЦІЯ_4 року, ОСОБА_6.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р. Должко