Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/2419/15 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської А.В.

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Старавто", треті особи: ОСОБА_4, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Країна", про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що 06.12.2013р., приблизно о 17 годині 50 хвилин, він перетинав вул. Гребельну в районі буд. №1, в м. Запоріжжі. В цей же час водій ОСОБА_4, керуючи мікроавтобусом "Рута", реєстраційний номер НОМЕР_2, здійснюючи рух по вул. Гребельній з боку вул. Каховської в напрямку бул. Вінтера, скоїв наїзд на позивача, спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді забиття головного мозку тяжкого ступеню з розвитком відтоку головного мозку з крововиливом під м'які оболонки, небезпечні для життя.

У зв'язку з отриманням тілесних ушкоджень позивач тривалий час перебував у різних лікарняних закладах, проходить лікування амбулаторно по теперішній час, йому встановлена інвалідність. З моменту спричинення тілесних ушкоджень і до теперішнього часу відповідач не вжив ніяких заходів по відшкодуванню спричиненої шкоди, не надав жодної допомоги на лікування, навіть не висловив співчуття. У зв'язку з отриманням тілесних ушкоджень позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, які зазнав позивач у зв'язку з пошкодженням здоров'я. Позивач отримав травму головного мозку, тривалий час не міг самостійно підніматися і пересуватися, що порушило звичний режим та спосіб життя, потреба в сторонній допомозі завдавала додаткових моральних страждань.

29.05.2014р. позивачу встановлена третя група інвалідності, у зв'язку з чим він не може виконувати певні дії та йому заборонена робота по спеціальності, протипоказана важка фізична праця, в тому числі на висоті та поряд з рухомими механізмами. Рекомендовані види виконуваних робіт, зокрема, вахтером, черговим, пакувальником, оплачуються значно нижче, ніж виконувана ним до ДТП робота.

Вважає, що сума 50000,00 грн. буде розумним і справедливим відшкодуванням спричиненої йому моральної шкоди, відповідатиме розміру пережитих ним страждань.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ "Старавто" на користь ОСОБА_3, на відшкодування моральної шкоди 6000,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що 06.12.2013 року близько о 17 годині 50 хвилин, водій ОСОБА_4, керуючи мікроавтобусом "Рута", державний номер НОМЕР_1, здійснював рух по вул. Гребельній, рухаючись з боку вал. Каховській в напрямку бул. Вінтера, у м. Запоріжжя. В цей же час, в районі буд. № 1, діючи в порушення вимог Правил безпеки дорожнього руху, проїжджу частину вул. Гребельної, рухаючись поза пішохідним переходом, справа на ліво за ходом руху мікроавтобуса " Рута" , перетинав пішохід ОСОБА_3. Під час руху водій ОСОБА_4, не маючи технічної можливості запобігти контакту, допустив наїзд передньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_3 Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

У кримінальному провадженні № 0000729 від 07.12.2013 року слідство дійшло до висновку, що в даній дорожній обстановці, в діях водія ОСОБА_4 порушень ПДР України не вбачається, причиною ДТП стало порушення пішоходом ОСОБА_3 п. п. 4.7. 4.14 "а". "б" Правил дорожнього руху України , що знаходиться в причинному зв"язку з подією ДТП і її наслідками. З наведених підстав постановою слідчого СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 28.02.2014 року вказане кримінальне провадження закрите у зв"язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення ( а.с. 8).

На момент ДТП автомобіль марки "Рута", на підставі тимчасового реєстраційного талону від 06.09.2013 року ДАР № 504229 перебував у користуванні ТОВ " Старавто (а.с. 5, 71).

Таким чином, ТОВ "Старавто" на відповідній правовій підставі володіє пасажирським мікроавтобусем "Рута".

Водій ОСОБА_4 керував транспортним засобом у зв"язку з виконанням своїх трудових обов"язків на підставі трудового договору з ТОВ " Старавто" ( наказ № 44 від 01.08.2011 року про прийняття на роботу, наказ № 422/1 від 20.09.2013 року про закріплення за ним транспортного засобу "Рута", маршрутний лист за грудень 2013 року).

Згідно із частиною другою, п"ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпек, відшкодовується особо, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичною або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров"я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно висновку експерта № 822 М від 27.02.2014 року ОСОБА_3 внаслідок ДТП спричинені тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя ( а.с. 9-11).

Згідно довідки серія АВ № 0279876 від 29.05.2014 року до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, внаслідок ДТП ОСОБА_3 встановлена третя група інвалідності на строк до 01.05.2015 року ( а.с. 12)

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме ТОВ "Старавто" несе обов'язок з відшкодування шкоди, завданої позивачу ОСОБА_3 джерелом підвищеної небезпеки, як юридична особа, що на підставі тимчасового реєстраційного талону від 06.09.2013 року НОМЕР_3 перебуває у користуванні ТОВ " Старавто" , яким 06.12.2013 року керував ОСОБА_4 , та є роботодавцем останнього.

Законом не ставиться можливість покладання відповідальності за заподіяну джерелом підвищеної небезпеки шкоду в залежності від наявності вини заподіювача. Отже, сам по собі факт відсутності вини водія ОСОБА_4у ДТП, в результаті якої позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, не є підставою для звільнення від цивільної відповідальності ТОВ " Старавто", за шкоду перед потерпілим.

Цивільно-правова відповідальність відповідача ТОВ " Старавто" за вищевказаним транспортним засобом застраховані у ПАТ СК "Країна".

Згідно ст. 26-1 Закону України " Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідаль ності власників наземних транспортних засобів" , страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров"я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду. заподіяну здоров"ю.

Відповідно до наведених норм закону та умов договору страхування СК " Країна" 15.09.2014 року здійснила виплату ОСОБА_3 страхового відшкодування у загальному розмірі 32265.24 грн. З них шкода, заподіяна здоров"ю 30728.80 грн, а також моральна шкода у сумі 1536.44 грн ., що складає 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров"ю ( а.с. 15, 78).

Разом з тим на підставі досліджених матеріалів кримінальної справи № 0000729 від 07.12.2013 року суд дійшов висновку, що 06 грудня 2013 року мала місце груба необережність позивача ОСОБА_3 щодо недотримання ним Правил дорожнього руху.

Згідно з ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив з того, що оскільки в результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, йому встановлено третю групу інвалідності, то спричиненими тілесними ушкодженнями йому завдано фізичний біль та душевні страждання. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що ОСОБА_3 було допущено грубу необережність, що виразилася в порушенні Правил дорожнього руху, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача ТОВ "Старавто" на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 6000.00 грн. з підстав, передбачених ст. ст. 1167, 1187 ЦК України. При цьому суд врахував, що страховою компанією СК "Країна" на відшкодування моральної шкоди було сплачено позивачу 1536.44 грн.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, вірно визначився з розміром моральної шкоди, зі ступенем вини потерпілого ОСОБА_3, врахував характер дії та обставини завдання шкоди, сплату моральної шкоди ПАТ "СК "Країна", наявність авто технічної експертизи та закритого кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що суд першої інстанції не мав права застосовувати вимоги ст. 1193 ЦК України, оскільки положення ст. 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовується у разі грубої необережності потерпілого, якими є: перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху, тощо, а на думу позивача, його дії не можна розцінювати як нехтування Правилами дорожнього руху, та слід визначити їх як необачність, не заслуговують на увагу.

В п. 4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпек" від 01.03.2013 року № 4 роз"яснино, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено ( але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чиє допущена потерпілим необережність грубою ( частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватися з урахуванням фактичних обставин справи характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення ст. 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого ( перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цього не було порушено Правил дорожнього руху.

Отже, законодавець не визначає як обов"язковою умовою грубої необережності перебування потерпілої особи в нетверезому стані, а обов"язковою умовою грубої необережності є саме факт порушення потерпілою особою Правил дорожнього руху України, яка може виступати як окремо, так і в об"єднанні з перебуванням потерпілої особи в нетверезому стані.

В постанові про закриття кримінального провадження від 28.02.2014 року зазначено, що в даній дорожній обстановці в діях водія ОСОБА_4 порушень Правил дорожнього руху не вбачається. Під час дорожнього руху водій ОСОБА_4 не мав технічної можливості запобігти контакту. Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом ОСОБА_3 п. п. 4.7, 4.14 а). б Правил дорожнього руху. Експертом в авто технічній експертизі № 69/14 від 10.02.2014 року, чітко вказано про нехтування ОСОБА_3 правил безпеки руху - п.п. 4.7, 4.14 а).б), що знаходяться в причинно-наслідковому зв"язку з подією ДТП, що є грубою необережністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що володільцем транспортного засобу є не просто фізична особа, а підприємство, діяльність якого є використання цього джерела підвищеної небезпеки з метою прибутку, що є підставою для збільшення розміру моральної шкоди, також не заслуговують на увагу, оскільки розмір моральної шкоди не залежить ані від форми власності, ані від виду діяльності підприємства, а визначається судом залежно від ступеня вини потерпілого і інших обставин справи.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з"лямовані обставини справи. висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору не порушені, застосовані правильно ухвалено законне і обгрутоване рішення, а доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права є неспроможними та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: