печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9901/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.01.2015 Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Литвинової І.В.,

при секретарі - Іванові Г. Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви, просив визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 04 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі №22677; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на його користь спірну квартиру.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що він на підставі договору купівлі - продажу від 10.02.2006 року є власником квартири АДРЕСА_1, яка незаконно була відчужена громадянину Ізраїлю ОСОБА_3, що встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2011 року, яке набрало законної сили. Разом з тим, 04 грудня 2013р. спірна квартира була продана ОСОБА_3 громадянину Ізраїлю - ОСОБА_4.

Позивач вважає, що договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 04.12.2013 року, відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України суперечить загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а також порушує його права, тому відповідно до ст.215 ЦК України просив визнати його недійсним.

Також, позивач стверджує, що відповідно до ст.ст. 387, п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, він як законний власник, з володіння якого без його волі, незаконним шляхом вибула спірна квартира, має право її витребувати з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_4. Крім того, позивач зазначає, що незаконні дії ОСОБА_3 щодо відчуження квартири АДРЕСА_1, яка належить йому, всупереч судовому рішенню у справі №2-2029/11, свідчать про те, що право власності на спірну квартиру не визнається, а тому відповідно до ст. 392 ЦК України, просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представники позивача, з урахуванням поданих уточнень, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову, надавши письмові заперечення по суті позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача ОСОБА_4, покази свідка ОСОБА_7, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 10 лютого 2006 року позивач ОСОБА_1 придбав у Виробничо-комерційного підприємства «UNIVERSAL STAR CO» квартиру АДРЕСА_1, про що було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом 7-ої Київської державної нотаріальної контори Савченко М.А. та був зареєстрованим в реєстрі за № 3 у -288 (а. с. 8-9 т.1).

В подальшому, квартира №178 була відчужена громадянину Ізраїлю ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 07.09.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за № 4184.

У 2011 році ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсними довіреності та договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, який був датований 07.09.2010р.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2011 року у справі №2-2029/11 позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_10, зареєстровану в реєстрі під №2453 від 16.07.2010 року, яка уповноважила ОСОБА_11 діяти від імені ОСОБА_1 та визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 07.09.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі під №4148 від 07.09.2010 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.12.2011 року зазначене рішення суду першої інстанції було скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2012 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.12.2011 року скасовано, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2011 року залишено в силі.

Також, судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу квартири від 04.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованим в реєстрі за №2267, квартира АДРЕСА_1 була продана відповідачем ОСОБА_3 громадянину Ізраїлю - ОСОБА_4.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права власності.

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки відповідачем ОСОБА_3 здійснювались дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1, яка належить позивачу, всупереч судовому рішенню у справі №2-2029/11, зазначене свідчить про те, що його право власності на спірну квартиру не визнається, а тому відповідно до ст. 392 ЦК України, за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на зазначену квартиру.

Відповідно до ст.378 ЦК України, власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з незаконного володіння.

Враховуючи викладене та положення ч.3 ст. 61 ЦПК України, суд вважає, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння законного власника ОСОБА_1 поза його волею, що підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили, матеріалами кримінального провадження № 0000261, а тому позовні вимоги про витребування спірної квартири у відповідача ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Посилання представника відповідача ОСОБА_4 на те, що її довіритель є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки не знав, що особа, у якої він придбав квартиру не мала права її відчужувати, спірну квартиру він оглядав та йому були передані ключі від неї, не відповідає встановленим у справі обставинам та наявним доказам.

Так, допитана в судовому засідання в якості свідка ОСОБА_7, зазначила, що вона з квітня 2007р. працює майстром ТОВ «Новобудова», яке здійснює технічне обслуговування будинку АДРЕСА_1 і їй відомо, що власником квартири АДРЕСА_1 зазначеного будинку є ОСОБА_1, який через своїх представників вирішував питання щодо обслуговування та оплати квартири. Його представників вона знала особисто, ключі від квартири були лише у них і більш ніхто не міг потрапити до квартири. Приблизно в кінці 2013р. - початку 2014р. в будинок АДРЕСА_1 прийшли представники фірми по аварійному відкриттю дверей і мали намір відкрити квартиру позивача. З ними були особи, які назвались представниками нового власника. Оскільки вона знала, що квартира знаходиться під арештом, вона зазначених осіб не пустила і викликала міліцію. Крім того, їй відомо, що органами внутрішніх справ проводиться досудове розслідування за фактом заволодіння майном позивача - квартирами АДРЕСА_2,АДРЕСА_1.

Слід зазначити, що Верховним Судом України 24.11.2008 р. було проведено узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними і висловлено правову позицію, яка полягає наступному - якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсним не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Зазначена позиція також викладена в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до якої не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 338 ЦК України.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 04.12.2013 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4, задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати в розмірі сплаченого ним судового збору в рівних частинах по 1827 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293, 294 ЦПК України, ст.ст. 16, 316, 317, 321, 328, 330, 387, 388 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) квартиру АДРЕСА_1.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2013р. - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І. В. Литвинова