Справа № 443/319/15 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
Провадження № 22-ц/783/5084/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Симець В.

з участю позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 11 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувс я в суд з позовом до відповідача. Заявами від 11.03.2015 року, 30.03.2015 року, 11.06.2015 року позовні вимоги уточнював та в кінцевому просив стягнути з відповідача 3 000 дол. США, що в еквіваленті на 11.06.2015 року становить 63 459 грн. 99 коп.

Оскаржуваним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 11 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3 000 дол. США, що по офіційному курсу НБУ станом на 11.06.2015 року становить 63 459 грн. 99 коп. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач. Вважає його незаконним та необґрунтованим з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Мотивує тим, що судом взагалі не встановлено, чи дійсно існують боргові зобов'язання перед ОСОБА_2 і коли вони виникли, оскільки в позові та суді позивач ствердив, що кошти в зазначеній сумі він позичив у квітні 2004 року, у наданій суду претензії він вказує, що позика мала місце 19.02.2011 року, тобто в день написання розписки. Суд не зважив на те, що позичені у 2004 році 15 000 грн. він повернув позивачу у 2009 року. Оскільки при передачі коштів жодних угод підписано не було, то й при поверненні боргу також не вимагав жодних розписок. Відтак станом на сьогоднішній день не має жодних боргових зобов'язань перед позивачем.

Зазначає, що із змісту розписки вбачається, що кошти позичались для виконання цивільно-правових зобов'язань перед фермерським господарством «БІФ-Компані», а тому вважає, що жодних особистих зобов'язань перед позивачем не існує. Крім того, розписка, долучена до матеріалів справи не може бути використана в якості підстави для переривання перебігу позовної давності з приводу зобов'язань 2003-2004 р.р., які він виконав, оскільки зазначена у ній сума коштів була отримана підприємством на закупівлю кормів і згодом повернута позивачу.

В судову засіданні апелянт доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечив. Просить врахувати , що судом першої інстанції справа розглядалась у шести судових за сіданнях , а тому суд детально з»ясував обставини справи та постановив законне рішення. Гроші дійсно позичав відповідачу, хоча і не безпосередньо, а через свого зятя, тому відповідач повинен повернути суму боргу, наявність якого визнав написавши розписку 19.02.2011 року .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказми, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 19 лютого 2011 року ОСОБА_3 власноручно написав ОСОБА_2 розписку, за змістом якої зобов'язується виконати цивільно-правові обов'язки ФГ «БІФ-Компані», засновником та головою якого був перед ОСОБА_2, щодо компенсації 3 000 дол. США (15 000 грн.) які передані були на корма ФГ «БІФ-Компані», а саме «сільськогосподарського продукту, пшениця та використані на відгодівлю свиней ФГ «Біф-Компані». Грошові кошти зобов'язувався повернути на протязі одного року. /а.с.7.

19.02.2015 року позивачем пред»яволено позов до відповідача з мотивів укладення між ним та відповідачем усного договору позики у квітні 2004 року, за яким позичив відповідачу 3 000 доларів США .

З пояснень позивача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, такі кошти в 2004 році передавались відповідачу не безпосередньо, а через свого зятя, котрому дав означену суду для передачі ОСОБА_3 Тому саме таку суму просив стягнути, як суму позики з посиланням на розписку від 19.02.2011 року, якою вважає відповідач визнав борг 2004 року.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склалися договірні відносини, що випливають з договору позики в розумінні ст. 1046 ЦК України, яка регламентує, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Задовольняючи вимоги позивача, суд керувався нормами, якими врегульовано спірні правовідносини, зокрема врахував наступне.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої ст.. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви позивачем додано копію розписки, оригінал якої був представлений позивачем суду першої та апеляційної інстанції.

Оскільки в силу положень ст. 1046 ЦК України розписка є саме підтвердженням укладання договору, а договір є укладеним з моменту передання грошей, суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для стягнення суми боргу по невиконаних зобов'язаннях - боргових документів.

Відповідно до вимог ст.ст. 526, 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику у строк та порядку визначеними договором і одностороння відмова від виконання зобов»язання не допускається.

Колегія суддів вважає, що судом допущено невідповідність висновків суду обставинам справи .

Із самої розписки, на яку посилається позивач, як на доказ укладення між сторонами договору позики на суму 3000 доларів США не убачається факту отримання відповідачем, як фізичною особою у борг від позивача зазначеної суми в тому числі у часі зазначеному позивачем у позовній заяві - 2004 році і такий факт заперечується відповідачем. За змістом розписки, який наведено вище убачається, що між сторонами можливо виникали певні правовідносини, в тому числі пов»язані із сумою 3000 доларів США, однак визнавати такі правовідносини, що випливають із договору позики при категоричному запереченні відповідача та відсутності інших належних та допустимих доказів укладення сторонами такого договору позики, на думку судової колегії у суду першої інстанції не було підстав.

Із змісту розписки не убачається визнання відповідачем факту отримання від позивача суми коштів, про стягнення яких заявлено позов, в том у числі на умовах позики. Позивач в судовому засіданні при розгляді справи за апеляційною скаргою ствердив, що особисто відповідачу гроші не передавав, а такі передані через іншу особу.

Мотиви рішення суду першої інстанції, як на доказ обґрунтованості позовних вимог на те, що відповідач продовж розгляду справи не порушував питання про визнання угоди недійсною, не можуть братися до уваги, оскільки звернення до суду з такими вимогами є правом, а не обов»язком особи і не може свідчити про визнання наявності зобов»язання. Крім того, із розписки не убачається існування безпосередньо між сторонами у справі правовідносин у розумінні договірних.

Мотиви судового рішення про неподання відповідачем доказів про відсутність перед позивачем боргових зобов»язань є необгрунтованими, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів про наявність таких зобов»язань відповідача перед ним.

Суд першої інстанції не врахував, що за змістом розписки мова іде про кошти передані певній юридичній особі - ФГ «Віді-компані» на сільськогосподарську продукцію, яка до участі у справі не залучено. З врахуванням такого змісту розписки дійсні правовідносини між сторонами судом не встановлені і необґрунтовано зроблено висновок про те, що такі правовідносини випливають із договору позики між сторонами у справі.

Позивач не довів і суд не встановив обставин укладення між сторонами договору позики, в тому числі час, умови, предмет такого договору.

Судом не надано оцінки запереченням відповідача проти позову та пояснення про те, що позивач з приводу тієї самої суми коштів уже звертався до суду, заявляючи позов про солідарне стягнення із засновників ФГ « Біф-компані» та про розгляд по суті цього спору Калушським районним судом та Апеляційним судом Івано-Франківської області про відмову у позові із долученням копії рішення суду апеляційної інстанції від 26.05.2014 року / а.с. 12/. Позивачем не спростовано заперечення відповідача та не доведено обставин, що у спорі, що вирішено судом і в позові, що розглядається мова іде про різні кошти.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що мотиви апеляційної скарги відповідача про безпідставність висновків суду першої інстанції про існування між сторонами правовідносини, що випливають із договору позики є обґрунтованими.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.3ч.1 ст. 309,ч.2 ст. 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 11 червня 2015 року скасувати. Ухвалити у справі нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми коштів за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 317 гр. 31 коп. судових витрат за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя

Судді