У х в а л а

іменем україни

28 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О.,Маляренка А.В.,Нагорняка В.А.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, П'ята Запорізька державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації прав власності, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Шевченківський РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 21 травня 1980 року вона на підставі договору, укладеного в письмовій формі, придбала частину будинку АДРЕСА_1. В той же день її мати ОСОБА_9 теж уклала просту письмову угоду купівлі-продажу ще однієї частини будинку АДРЕСА_1. 25 вересня 1995 року її син ОСОБА_10 на підставі простої письмової угоди купівлі-продажу придбав ще частину будинку АДРЕСА_1. Фактично родиною ОСОБА_8 був повністю придбаний спірний будинок, яким вони володіли та користувались з 1995 року, зазначені у технічному паспорті на будинок як його користувачі. Вона зареєстрована у будинку з 26 липня 1990 року, сплачувала всі витрати, пов'язані з утриманням будинку та його страхуванням, здійснювала поточний ремонт.

З урахуванням уточнення позовних вимог просила визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, договір купівлі-продажу та скасувати державну реєстрацію прав власності.

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного 14 листопада 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 остання набула право власності на спірний будинок, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В спірному будинку зареєстрована та проживає ОСОБА_4, яка не є його власником. Крім того, ОСОБА_4 не належить до членів сім'ї попереднього власника - ОСОБА_5 та не перебуває у родинних відносинах з новим власником. Тобто, з переходом права власності на спірний будинок до неї, ОСОБА_4 втратила право користування ним, її незаконне проживання у будинку перешкоджає їй, як власнику користуватись та розпоряджатись власністю, проте добровільно звільнити будинок ОСОБА_4 не бажає.

Посилаючись на наведене, просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1, визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_4 із житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4, зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_6 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1.

Визнано ОСОБА_4, такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 серпня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2014 року в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 скасовано. У задоволенні цих позовних вимог відмовлено. У іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову і відмову в задоволенні зустрічного позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано керувався тим, що оскільки, як встановив суд, ОСОБА_4 не була членом сім'ї колишнього власника спірного будинку ОСОБА_5, а також не була членом сім'ї нового власника спірного будинку ОСОБА_6, таким чином достатнім способом захисту порушеного права буде виселення мешканця будинку.

Доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А. Нагорняк