Ухвала іменем україни
22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Маляренка А.В., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, Виконавчого комітету Одеської міської ради, департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради», публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Юрасова Алла Миколаївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чапський Артем Едуардович, про визнання недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтв про право власності, договору дарування і договору іпотеки, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, за касаційними скаргами ОСОБА_7, публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулось з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 серпня 2007 року між ПАТ «Альфа-Банк» (далі - кредитор, іпотекодержатель) та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 800001522, відповідно до якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 84 000 доларів США на умовах, визначених кредитним договором. Кінцевий термін повернення основної заборгованості - 16 серпня 2022 року.

Також 16 серпня 2007 року в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між кредитором та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 800001522-И, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Папським А.Е. та зареєстрований в реєстрі за № 681, відповідно до якого ОСОБА_4 передала в іпотеку кредитору нерухоме майно, а саме: ізольовану квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та складається з трьох кімнат загальною площею 68,0 кв. м та жилою площею 36,8 кв. м.

У порушення умов договору ОСОБА_4 свої зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого станом на 05 квітня 2013 року має прострочену заборгованість 1 957 183 грн 04 коп., а саме: за кредитом - 653 211 грн 54 коп.; за відсотками - 437 159 грн 87 коп., пеня - 866 811 грн 63 коп. Враховуючи вищевикладене, просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити відповідачів та стягнути судовий збір.

28 жовтня 2013 року позивач ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, виконкому ОМР, департаменту міського господарства ОМР, КП «БТІ ОМР» та ПАТ «Альфа Банк», треті особи: приватний нотаріус ОМНО Юрасова А.М., приватний нотаріус ОМНО Чапський А.Е., про визнання недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтв про право власності, договору дарування і договору іпотеки, скасування державної реєстрації права власності на квартиру.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що на момент передання квартири за адресою: АДРЕСА_1, у приватну спільну часткову власність його сестрі, він перебував у місця позбавлення волі, а тому приватизація спільної квартири була проведена з порушенням вимог закону, що є підставою для визнання її недійсною та визнання недійсними похідних від неї договору дарування, державної реєстрації права власності на квартиру і договору іпотеки.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2014 року, позовну заяву ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, за участю третьої особи - Служби у справах дітей ОМР, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру № 56, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на користь ПАТ «Альфа-Банк», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 серпня 2007 року № 800001522, яка станом на 05 квітня 2013 року складає 1 957 183 грн 04 коп., а саме: за кредитом - 653 211 грн 54 коп.; за відсотками - 437 159 грн 87 коп.; пеня - 866 811 грн 63 коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Альфа-Банк» витрати зі сплати судового збору у сумі 3 555 грн 70 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, Виконкому ОМР, департаменту міського господарства ОМР, КП «БТІ ОМР» та ПАТ «Альфа Банк», треті особи: приватний нотаріус ОМНО Юрасова А.М., приватний нотаріус ОМНО Чапський А.Е., про визнання недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтв про право власності, договору дарування і договору іпотеки, скасування державної реєстрації права власності на квартиру відмовлено у повному обсязі.

У касаційних скаргах ОСОБА_7, ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», виходив із того, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, заборгованість не повернула, а тому банк має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на іпотечне майно - трикімнатну квартиру № 56, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» в частині виселення відповідачів і з спірної квартири, суд виходив із того, що позивач не дотримав усіх передбачених законом умов для виселення, зокрема не надав суду доказів того, що відповідачі: ОСОБА_9 та ОСОБА_8 проживають у вказаній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що квартиру АДРЕСА_1, було приватизовано 16 грудня 1998 року, тому на вказані правовідносини поширюються положення п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР в редакції від 01 січня 1993 року, а тому під час перебування у місцях позбавлення волі з 28 липня 1998 року по 28 січня 2002 року, після закінчення шести місяців від вступу вироку суду в законну силу право користування житловим приміщенням за засудженим наймачем ОСОБА_7 не збереглося, тому приватизацію було проведено з дотримання закону.

Такі висновки апеляційного суду є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 16 серпня 2007 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 800001522, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 84 000 доларів США на умовах, визначених кредитним договором. Кінцевий термін повернення основної заборгованості - до 16 серпня 2022 року.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 серпня 2007 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 800001522-И, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Папським А.Е. та зареєстрований в реєстрі за № 681, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: ізольовану квартиру № 56, що складається з трьох кімнат, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Заставна вартість предмета іпотеки складає 622 241 грн.

У порушення умов кредитного договору ОСОБА_4 свої зобов'язання належним чином не виконує, у результаті чого станом на 05 квітня 2013 року має прострочену заборгованість, яка складається з: заборгованості за кредитом - 81 722,95 дол. США, що за курсом НБУ складає 653 211 грн 54 коп.

За відсотками - 54 692,84 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку складає 437 159 грн 87 коп.

Станом на 05 квітня 2013 року розмір неустойки складає: пеня - 985 875,86 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку складає 7 880 105 грн 75 коп.

Проте, з огляду на принцип розумності та справедливості, ПАТ «Альфа-Банк» зменшило позовні вимоги щодо нарахованої згідно з умовами кредитного договору пені та просило суд стягнути з ОСОБА_4 11 % від нарахованої суми пені - 866 811 грн 63 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частина 3 цієї статті передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» в частині виселення відповідачів, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів проживання всіх відповідачів за вказаною адресою, а також доказів на підтвердження того, що відповідачі не є наймачами спірної квартири.

Висновки суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтв про право власності, договорів дарування та іпотеки, а також скасування державної реєстрації права власності на квартиру є обґрунтованими та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 23 липня 1995 року отримала ордер на трикімнатну квартиру № 56, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на сім'ю з чотирьох осіб: чоловіка ОСОБА_6, сина ОСОБА_7, доньку ОСОБА_13 (а. с. 149, т.1).

ОСОБА_7 з 28 липня 1998 року по 28 січня 2002 року відбував покарання у місцях позбавлення волі (а. с. 151, т. 1).

Згідно з розпорядженням органу приватизації від 16 грудня 1998 року квартиру № 56, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 було передано у спільну часткову власність ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 у рівних частках (а. с. 152, т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону (в редакції, чинній на момент проведення спірної приватизації) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно зі ст. 5 Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Разом з тим окремі аспекти користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду зазначені у главі 2 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР).

Зокрема, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами визначені статтею 71 ЖК УРСР.

Згідно із пунктом 7 частини 3 статті 71 ЖК УРСР в редакції від 01 січня 1993 року жиле приміщення зберігалося за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, зокрема, взяття під варту - протягом усього часу перебування під слідством і судом. Право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення вказаного строку.

Тобто в редакції ЖК УРСР від 01 січня 1993 року після закінчення шести місяців від дня вступу вироку суду в законну силу право користування житловим приміщенням за засудженим наймачем або членами його сім'ї не зберігалося.

Однак 30 березня 2000 року, згідно із Законом України від 03 березня 2000 року № 1525-14, набрала чинності нова редакція ЖК УРСР.

Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 71 ЖК УРСР (в редакції від 03 березня 2000 року) жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, зокрема, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що рішення органу приватизації про передачу у спільну часткову власність квартири № 56, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, відповідало вимогам законодавства, що було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки під час приватизації квартири 16 грудня 1998 року ОСОБА_7 втратив право користування вказаною квартирою.

Оскільки всі інші позовні вимоги є похідними від вирішення питання про законність приватизації спірної квартири, суд відмовив у їх задоволенні.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суд не вбачається, що судом при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подані касаційні скарги слід відхилити, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_7, публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко Г.В. Юровська