Номер провадження: 22-ц/785/2457/15
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Троїцька Л. Л.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Троїцької Л.Л.,

суддів - Таварткіладзе О.М., Фальчука В.П.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю за апеляційною скаргою Одеської міської ради на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

14.10.2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОМР та просила визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 37,4 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, за набувальною давністю.

Позов обґрунтувала тим, що у серпні 1992 року рішенням виконкому Центральної районної ради народних депутатів № 770 від 1 серпня 1992 року квартира за вищевказаною адресою була надана їй в якості підсобної, тому що вона разом з десятьма членами родини проживала в цьому ж будинку у двокімнатній квартирі НОМЕР_1 площею 30,5 кв. м.

Рішенням Центрального РВК м. Одеси № 698 від 20.12.1985 р. вказаний будинок був визнаний аварійним.

Цим же рішенням було визначено, що вона повинна проводити оплату комунальних послуг із квартири АДРЕСА_1.

У вересні 1992 року вона оселилася у спірному приміщенні, де продовжує проживати по теперішній час зі своєю онукою, яка знаходиться під її опікою згідно Розпорядження Приморської районної адміністрації №856 від 03.06.2003р.

З 1 серпня 1992 року були відкриті особові рахунки на газ, воду, електроенергію, які вона постійно сплачує, що підтверджується довідкою Управління по експлуатації газового господарства м. Одеси № 948/26-1 від 26.04.2013 р., випискою з особового рахунку від 17.04.2013 г., виданою службою "Водосбит" філії "Інфоксводоканал", довідкою № 471 від 15 квітня 2013 р., виданою Центральною РЕС м. Одеси. Вказаними документами підтверджена відсутність заборгованості у ОСОБА_2 перед вище зазначеними службами.

За роки проживання в квартирі 12 вона та інші мешканці будинку здійснювали ремонтно-відбудовчі роботи, направлені на поліпшення технічного стану квартир і будинку в цілому.

За свої кошти в приміщенні був зроблений капітальний ремонт, у зв'язку з чим, на її думку, квартира підлягає подальшій експлуатації.

Після проведення капітального ремонту, вона звернулася в Приморську районну адміністрацію із заявою про виключення квартири АДРЕСА_1 із числа аварійних і визнання її придатної для подальшої експлуатації, але її заява розглянута не була.

Посилаючись на те, що вона позбавлена права приватизувати займану квартиру або іншим способом одержати документи, що підтверджують її право власності на нерухомість, позивачка просила задовольнити позов (а.с.2-4).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено (а.с.35-38).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2014 року заяву ОМР про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с.77).

В апеляційній скарзі ОМР просить рішення суду скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, який виклав зміст рішення, перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги, заперечень на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, заочне рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаній нормі права рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 і визнаючи за нею право власності за набувальною давністю на квартиру, суд 1-ої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 добросовісно володіла спірним приміщенням, проживала та користувалася ним в якості житла, проводила поточний ремонт та несла всі експлуатаційні витрати щодо утримання житла у належному стані і на підставі вимог ч.1 ст.344 ЦК України, набула права власності на це майно.

Крім вказаної норми права, суд керувався вимогами ст.ст. 41,47 Конституції України; ст.ст.5,15, 16, 319, 388, ч.3 ст.397 ЦК України; п.8 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та відповідними нормами цивільно-процесуального законодавства.

Між тим, з такими висновками суду колегія погодитись не може.

Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність).

Тобто законодавцем виділяються умови набуття права власності за набувальною давністю: безтитульність володіння, добросовісність, відкритість, безперервність володіння, кожна з яких повинна бути доведена.

Пунктом 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних про набуття права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Таким чином, особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, то він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна, у даному випадку, обумовлено відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій попереднього його володільця.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка заселилася у спірну квартиру маючи на це правову підставу, а саме рішенням Виконкому Центральної районної ради народних депутатів № 770 від 1 серпня 1992 року.

Згідно виписки цього рішення ОСОБА_2, пенсіонеру, проживаючої складом сім'ї десять осіб у двох кімнатах, площею 30,5 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1, була надана одна кімната площею 26 кв.м. окремої квартири НОМЕР_2 того ж будинку з пропискою за попереднім місцем проживання з оплатою за комунальні послуги.

Закрито розрахунковий рахунок на громадянку ОСОБА_3 на одну кімнату площею 26 кв.м. у зв'язку зі смертю (а.с.7).

Розглядаючи справу по суті, судом 1-ої інстанції вказаному рішенню Виконкому не дана належна правова оцінка відповідно до ст.212 ЦПК України.

Судом також не враховане те, що власником спірного майна є Одеська міська рада, яка не втратила інтерес до цього майна.

Крім того, з цього рішення вбачається, що спірне житлове приміщення надано ОСОБА_2 в якості поліпшення житлових умов, а саме, одна кімната, площею 26 кв.м., а не двокімнатна квартира - в якості підсобної, як на це посилається позивачка.

Таким чином, позивачка не є добросовісним володільцем спірного майна, оскільки їй було достоіменно відомо про власника майна, який від нього не відмовлявся і цим майном вона володіла на підставі відповідного рішення Виконкому.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що на правовідносини, які виникли між сторонами, ст. 344 ЦК України не розповсюджуються, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_2 не засновані на законі і не можуть бути задоволені.

Оскільки рішення суду 1-ої інстанції постановлено з порушенням норм як матеріального так і процесуального права, воно з підстав ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового - про відмову ОСОБА_2 в позові.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст.317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2013 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, однак може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області: Л.Л.Троїцька

О.М.Таварткіладзе

В.П.Фальчук