АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/400/15 Доповідач - Бершадська Г.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Шевчук Г. М., Ткач З. Є.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

з участю сторін - представника апелянта ОСОБА_1- ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Ві Ес Банк" про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що між ним та ВАТ «Електрон Банк» 19 червня 2008 року було укладено договір про відкриття кредитної лінії №KF5202 відповідно до якого Банк зобов"язувався надати йому кредит у сумі 150 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 19 червня 2023 року. Однак істотні умови укладеного договору не відповідають вимогам Генеральної ліцензії банку на право здійснення валютних операцій та вимогам інструкції про касові операції в банках України, на час здійснення правочину банк не мав необхідного обсягу суб"єктної правоздатності для вчинення вказаного правочину. Таким чином його було введено в оману щодо права банку на проведення операцій з готівковою іноземною валютою на умовах вказаних у договорі. Також зазначив, що укладений договір іпотеки між сторонами від 19 червня 2008 року також слід визнати недійсним, оскільки в силу вимог ст.548 ЦК України недійсне зобов"язання не підлягає забезпеченню.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29 грудня 2014 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ «Ві Ес Банк» про визнання договорів недійсними відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що у відповідача не було в момент вчинення правочину обов"язкового, згідно вимог ст. 203 ЦК України, обсягу цивільної правоздатності юридичної особи. Апелянт зазначив, що в оспореному кредитному договорі у якості істотних умов договору, а саме порядку видачі та погашення кредиту, зазначені умови проведення цих операцій з іноземною валютою, право на проведення яких було відсутнє - їх не існувало в переліку дозволених операцій з іноземною валютою в додатку до письмового дозволу НБУ на право здійснення валютних операцій. На дату підписання договору банк не був уповноважений на виконання валютних операцій на валютному ринку України, які відносяться до фінансових послуг. Вказав, що єдиним видом дозволених банку операцій з іноземною валютою, за допомогою яких можна було реалізувати наявне у банку право кредитування фізичних осіб в іноземній валюті, було право на ведення поточних рахунків клієнтів, то банк повинен був встановити в кредитному договорі обов"язкову умову відкриття клієнтом поточного рахунку.

Без отримання індивідуальної ліцензії банку дозволялося застосовувати для кредитування лише ті операції з іноземною валютою, які вказані у вичерпному переліку дозволених у відповідному Додатку до письмового дозволу НБУ на право здійснення валютних операцій. Встановлена у кредитному договорі умова видачі кредиту за допомогою операції з готівковою валютою в касі банку відсутня у переліку дозволених, а тому банку необхідно було отримати індивідуальну ліцензію НБУ.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та послався на обставини, викладені в ній.

ПАТ «Ві Ес Банк», будучи належним чином повідомлений про день та час слухання справи в судове засідання не з"явився, однак надіслав пояснення на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що НБУ на момент видачі кредиту позивачу видано ВАТ "Електрон Банк" банківську ліцензію №31 від 13 грудня 2001 року, Дозвіл №31-2 від 13 грудня 2001 року та додаток до Дозволу №31-2 від 6 грудня 2012 року на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку україни, а тому банк вправі видавати кредити в іноземній валюті без отримання індивідуальної ліцензії НБУ.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ПАТ «Ві Ес Банк» є правонаступником ПАТ «Фольксбанк», яке у своє чергу виступало правонаступником ВАТ «Електрон Банк».

13 грудня 2001 року ВАТ «Електрон Банк» отримав від НБУ банківську ліцензію №31 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та дозвіл №31-2 на право здійснення банківських операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" згідно додатку до даного дозволу.

Відповідно до заяви-анкети ОСОБА_1, останній просив надати йому споживчий кредит в сумі 150 000 доларів США на 15 років, а також надав усю необхідну інформацію щодо себе, членів своєї сім"ї, джерел доходів та про наявність інших кредитних зобов"язань. Перед отриманням кредиту ВАТ «Електрон Банк» надав ОСОБА_1 письмове повідомлення про надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

19 червня 2008 року між ВАТ «Електрон банк» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії №KF5202, відповідно до п.1.1, 1.2 якого, банк зобов"язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 150 000 доларів США, а позичальник зобов"язується повернути банку основну суму кредиту частинами відповідно до графіку платежів за кредитом, що міститься в додатку №1 до кредитного договору і є його невід"ємною частиною та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених кредитним договором. Кінцевий строк погашення кредиту не пізніше 19 червня 2023 року.

Пунктами 3.1, 3.2 зазначеного правочину передбачено, що для обліку заборгованості за кредитним договором Банк відкриває кредитний рахунок НОМЕР_1.

Надання кредиту здійснюється Банком в 10-ти денний термін з дня укладення кредитного договору в доларах США у готівковій формі. Датою надання кредиту є дата отримання позичальником суми кредиту з каси банку.

Пунктом 3.4 зазначеного правочину передбачено, що повернення кредиту здійснюється Позичальником шляхом внесення відповідної готівкової суми в касу банку на кредитний рахунок НОМЕР_1, МФО , або шляхом перерахування коштів на цей рахунок у готівковій формі з поточного рахунку позичальника в доларах США, відкритого в Банку чи в іншій уповноваженій банківській установі України. Датою повернення кредиту або його частини є дата зарахування Банком суми кредиту або його частини на кредитний рахунок НОМЕР_1 та зарахування на відповідні рахунки нарахованих процентів за користування кредитом та можливих пені і штрафних санкцій, визначених цим договором.

Відповідно до п. 4.3 кредитного договору сплата нарахованих процентів здійснюється позичальником щомісячно до дня повернення кредиту, не пізніше останнього робочого дня місяця, за який здійснюється сплата на рахунок банку НОМЕР_1.

Судом також встановлено, що 19 червня 2008 року між ВАТ «Електрон банк» та позивачем було укладено іпотечний договір, відповідно до п.2 якого, з метою повного та своєчасного виконання основного зобов"язання по зазначеному кредитному договору, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно разом з усіма його приналежностями, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на праві власності та земельну ділянку площею 0.1000 га, що розташована в АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ВАТ «Електрон Банк» на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ, укладаючи кредитний договір з позивачем в іноземній валюті та нараховуючи платежі за цим договором, діяв в межах своїх повноважень та володів достатнім обсягом суб"єктної правоздатності для вчинення такого правочину. Суд не вбачав в діях ВАТ «Електрон Банк» порушення вимог ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів".

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 ЗУ "Про банки і банківську діяльность" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України ід 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" (далі Декрет КМУ).

Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 ЗУ "Про банки і банківську діяльность" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення і про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою.

Отже, у разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів, які повинні судову практику привести у відповідність до його рішення.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач, укладаючи кредитний договір мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, укладаючи оспорюваний договір, сторони були вільними у визначенні умов договору.

Згідно пунктів 8.3, 8.4 кредитного договору сторони погодили, що надання кредиту за цим договором не вимагає від позичальника відкриття поточного рахунку в банку. Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів за користування кредитів згідно умов кредитного договору у валюті кредиту готівкою або безготівково, шляхом перерахування коштів в необхідній сумі з своїх рахунків, відкритих в банку або в інших банках. Банком додаткова плата за погашення кредиту, процентів та комісійних з позичальника не стягується.

Беручи до уваги те, що визначені сторонами умови кредитного договору не суперечать вимогам чинного законодавства, суд дійшов цілком обгрунтованого висновку про відсутність передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Враховуючи вищенаведене, доводи апелянта про те, що банк не вправі був на час укладення спірного кредитного договору здійснювати операції з готівковою іноземною валютою в касі банку, оскільки встановлені у договорі шляхи видачі та погашення кредиту не пов"язані з поточним рахунком позичальника, не заслуговують уваги суду і не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним з огляду на наявність у ВАТ «Електрон Банк» банківської ліцензії, дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" (чинній станом на час підписання договору) кредитодавець зобов"язаний перед укладенням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови та інше.

Посилання ОСОБА_1 на те, що повідомлення про надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту не містить даних про особу кредитодавця спростовуються матеріалами справи, а саме змістом повідомлення. Надання інформації, яка, як вважає апелянт, повинна бути зазначена в повідомленні про особу кредитодавця не передбачено ЗУ "Про захист прав споживачів".

Так як позивач недійсність договору іпотеки пов"язує з недійсністю кредитного договору, а тому підстав для визнання недійсним договору іпотеки також немає.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, рішення суду є законним і підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.В. Бершадська