У Х В А Л А

26 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Олійник А.С.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на іпотечне майно,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2009 року відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Банк), звернулось до суду з указаним позовом, просило звернути стягнення на належне ОСОБА_3 майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 80 000 доларів США зі сплатою 14 % річних до 10 вересня 2026 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору станом на 24 липня 2009 року утворилась заборгованість у розмірі 82 549,89 доларів США (що за курсом Національного банку України становить 632 579 грн 80 коп.), а саме: тіло кредиту - 592 962 грн 17 коп., проценти - 18 713 грн 20 коп., пеня - 20 904 грн 43 коп.

Невиконання умов кредитного договору є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог банку за рахунок коштів, отриманих від його реалізації.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 9 липня 2014 року, позов задоволено. Звернуто стягнення на належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 заставною вартістю 681 837 грн та задоволено вимоги Банку у розмірі 830 118 грн 16 коп. за рахунок коштів, отриманих від реалізації іпотечного майна. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2014 року відмовлено ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження у справі на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

У грудні 2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд ухвали від 30 вересня 2014 року з підстав неоднакового застосування судами касаційних інстанцій одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме: ст. 35, ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Як приклад неоднакового застосування судами касаційних інстанцій ст. 35 Закону України «Про іпотеку», що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить:

· ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2011 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки;

· ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2011 року у справі за позовом акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_6 до акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» про розірвання кредитних договорів та визнання кредитних договорів недійсними;

· постанову Вищого господарського суду України від 14 вересня 2011 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Земельний банк» до публічного акціонерного товариства «Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації» про звернення стягнення на заставлене майно.

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції ч. 1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 258 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «БТА Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №11 від 30 вересня 2011 року «Про практику застосування статей 353-360 Цивільного процесуального кодексу України» заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК, може бути подана за сукупності таких умов: судом (судами) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції. Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин. Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Постановляючи ухвалу від 30 вересня 2014 року, яку просить переглянути заявник, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанції про задоволення позову з огляду на встановлені обставини порушення позичальником умов кредитного договору, а також невиконання направленої на його адресу 23 червня 2009 року письмової вимоги Банку про виконання порушеного ним зобов'язання у 30-ти денний строк з моменту отримання такої вимоги.

Постановляючи ухвалу від 13 липня 2011 року, яку надано заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційних інстанцій норм матеріального права, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення суду першої інстанції, ухвалене по суті спору, а також ухвалу апеляційного суду, постановлену за результатами його перегляду, та направив справу на новий розгляду до суду першої інстанції з огляду на відсутність у справі відомостей про направлення боржнику письмової вимоги про усунення ним порушень.

В ухвалі від 16 травня 2011 року, яку надано заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційних інстанцій норм матеріального права, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку про залишення без змін ухвалених у справі судових рішень, зокрема в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки, з огляду на встановлені судами обставини про те, що банк не направляв іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень, передбачену ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалюючи постанову від 14 вересня 2011 року, Вищий господарський суд України погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанції про відмову в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на те, що позивач не надав доказів звернення до боржника та іпотекодавця з письмовою вимогою відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, постанова Вищого господарського суду України від 14 вересня 2011 року, а також ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2011 року, 13 липня 2011 року та 30 вересня 2014 року постановлені у справах за подібних правовідносин, але за різних установлених фактичних обставин у справах, із них не вбачається неоднакового застосування судами касаційних інстанцій ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Постановляючи ухвалу від 29 жовтня 2014 року, яку надано заявником як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 258 ЦК України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував ухвалені у справі судові рішення з огляду на те, що суди неправильно визначили загальний розмір вимог та всі його складові (зокрема, розмір пені), що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. Суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України нарахування пені не може перевищувати одного року, а строк позовної давності до вимог про стягнення пені застосовується судом незалежно від подання заяви про застосування позовної давності.

Із ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2014 року, яку просить переглянути заявник, випливає, що суд касаційної інстанції погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанції, які без заяви сторони не застосовували до спірних правовідносин ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Таким чином, наведені у заяві ОСОБА_3 доводи, додані до заяви матеріали та зміст ухвали Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року (яку надано заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційних інстанцій норм матеріального права), а також ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2014 року (яку просить переглянути заявник) вказують на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права: ч. 2 ст. 258 ЦК України, яке потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, що відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України є підставою для їх перегляду.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що заява ОСОБА_3 підлягає допуску до провадження Верховного Суду України.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Допустити справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на іпотечне майно, за заявою ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2014 року, до провадження Верховного Суду України.

Ухвалу про допуск справи до провадження разом із заявою про перегляд судового рішення та доданими до неї документами надіслати до Верховного Суду України, а копію ухвали разом із копією заяви - особам, які беруть участь у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

С.О. Карпенко

Г.І. Мостова

А.С. Олійник