АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/4646/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1300/15Головуючий у 1-й інстанції Путря О. Г. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 березня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі продажу недійсним та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, який у ході розгляду справи уточнили та в його обґрунтування вказували, що 07 березня 2014 року між ними та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 590. Вказували, що договір купівлі-продажу був укладений ними внаслідок помилки про юридичні наслідки договору, оскільки вважали, що даний договір є фактично договором довічного утримання, право власності на квартиру до відповідача перейде не 07 березня 2014 року, а вже після їх смерті, натомість відповідач буде їх, людей похилого віку ( 81 та 85 років ), які потребують стороннього догляду та не мають близьких родичів, доглядати до смерті та як винагороду за це отримає квартиру. В тому випадку, якби знали, що право власності на квартиру до відповідача перейде з моменту укладення договору, ніколи б такого договору не укладали. Крім того, зазначили, що грошові кошти за квартиру відповідач ОСОБА_2 їм не сплачував.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 19 березня 2015 року такий позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 07 березня 2014 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 590.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, оскільки вважає, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми як матеріального так і процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Задовольняючи частково позов, місцевий суд виходив з того, що волевиявлення позивачів на укладення договору купівлі - продажу не відповідало їх внутрішній волі, при укладенні договору вони помилялись відносно обставин, які мають істотне значення, характеру угоди, її правових наслідків (бажали отримати догляд з боку відповідача, який потребували і відповідно вважали, що укладають договір довічного утримання; вважали себе власниками та рахували, що право власності на квартиру перейде до відповідача лише після їх смерті).

Проте цей висновок суперечить вимогам закону й матеріалам справи з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина 1 та 2 статті 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 07 березня 2014 року між сторонами був укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської областіОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 590 (а.с.10-11).

На час укладення договору спірна квартира належала подружжю ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Полтавської нафтогазорозвідувальної експедиції по видобуванню свердловин від 05 січня 1997 року.

Згідно ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

За приписами ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Як вбачається зі змісту договору, його підписано в присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність та належність подружжю ОСОБА_4 квартири, що відчужуються, перевірено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, у порушення вищезазначених норм матеріального права, не звернув уваги на те, що похилий вік та стан здоров'я позивачів, юридична необізнаність, малограмотність не є тими обставинами, з встановленням яких закон пов'язує визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, як укладеним внаслідок помилки.

Тому посилання позивачів та висновок суду першої інстанції про те, що у подружжя ОСОБА_4 не було волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу є безпідставними. У разі якщо позивач через похилий вік та стан здоров'я не правильно сприйняв природу оспорюваного правочину, зміст прав та обов'язків сторін, то є підстави для визначення наявності такого стану позивача на момент укладання правочину, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати (ст. 225 ЦК України), на підставі призначеної відповідно ст. 145 ЦПК України судово-психіатричної експертизи.

Визнаючи договір купівлі-продажу недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, як укладеним внаслідок помилки, судом не враховано, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Окрім того, посилаючись на намір вчинити інший правочин - договір довічного утримання, позивачі не ставили питання про визнання його таким, що відбувся. У зв'язку з цим, не заслуговують на увагу їх доводи щодо необізнаності з якого часу за зазначеним договором переходить право власності на житло від відчужувача до набувача, оскільки бажаючи його вчинити мали це знати.

Поза увагою суду першої інстанції також залишено умови договору купівлі-продажу, зокрема п. 9, відповідно до якого сторони стверджували, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Відповідно до п.16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (яка діяла на момент посвідчення спірних договорів) нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи, підписуються у присутності нотаріуса.

Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати правочин, заяву чи інший документ, за її дорученням і в її присутності та в присутності нотаріуса може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, зацікавлена у вчиненні нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин не може підписувати особа, на користь або за участю якої її посвідчено.

Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, неписьменна або сліпа, нотаріус, крім того, прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Якщо сліпа особа письменна, вона сама підписує документ.

Матеріали справи свідчать, зокрема, заява ОСОБА_4 адресована суду апеляційної інстанції, що хоча вона складена с численними помилками, однак розподільні знаки розставленні вірно, що ставить під сумнів малограмотність позивачів. Крім того, вони не заперечували, що самостійно підписали оспорюваний договір купівлі-продажу.

Натомість свої доводи щодо низького рівня освіти належними доказами даного факту не довели.

З показань допитаної в судовому засіданні в якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_5. видно, що при посвідченні договору купівлі-продажу текст договору сторонам було прочитано нотаріусом вголос, також нотаріус неодноразово запитувала продавців чи вони розуміють зміст угоди, та декілька раз роз'яснювала правові наслідки укладення саме договору купівлі-продажу, а не будь-якого іншого.

Також позивачі підтвердили їй факт отримання грошей за квартиру від покупця.

Не переконливим, на думку колегії суддів, є також посилання позивачів та висновок місцевого суду про не отримання останніми коштів за продаж квартири, оскільки вони спростовуються розписками від 07.03.2014 року та самим договором, згідно п.2. якого, своїм підписом продавці підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру (а.с. 10-11, 45, 211).

Висновок місцевого суду щодо підробки ОСОБА_2 розписки зроблений виключно на підставі припущень.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачами предмета спору, а також доводів апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності правових підстав його для задоволення, з підстав недоведеності з боку позивачів наявності помилки щодо правової природи укладеного з відповідачем договору.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 19 березня 2015 року - в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнаннянедійсним договіру купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 07 березня 2014 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 590 - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Панченко О.О.

Судді:/підпис/ Обідіна О.І. /підпис/ Прядкіна О.В.

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _________________ Панченко О.О.