АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1283/15 Справа № 194/1070/14 Головуючий у 1 й інстанції - Ковальчук В.О. Доповідач - Гайдук В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2015 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 10 серпня 2011 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав останній 11000 грн. строком до 10 серпня 2013 року. У визначений договором строк отриману позику ОСОБА_4 не повернула, а згодом позивачу стало відомо, що вона померла, спадщину після її смерті прийняв ОСОБА_3, тому просив стягнути з нього заборгованість за договором позики у розмірі 11237,78 грн., яка складається з суми позики та трьох процентів річних, а також покласти судові витрати по справі (а.с. 6-8).

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014року в задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с. 53-55).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судового рішення й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 63).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав переконливих доказів, які б підтверджували його вимоги щодо наявності боргових зобов'язань і дійсності договору та розписки, а тому вважав, що відсутні законні підстави для задоволення позову.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частина 1 ст. 205 ЦК України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України в письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, тобто правочинів, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору позики від 10 серпня 2011 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 11000 грн та зобов'язалася повернути їх у строк до 10 серпня 2013 року (а.с. 9-11).

У підтвердження отримання суми позики ОСОБА_4 видала ОСОБА_2 розписку від 10 серпня 2011 року (а.с. 12).

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тому, висновки суду про те. що позивач не надав доказів про укладення договору позики та отримання грошей за розпискою є безпідставними. Саме сторона, яка оспорює ці правочини, повинна надати такі докази, відповідно до положень ст.10 ЦПК України. Однак, відповідач, докази про відсутність договірних зобов'язань між позивачем та ОСОБА_4, суду не надав.

Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За змістом ст. 1218, ч 3 ст. 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положеннями ч.2 та ч.3 ст.1281 ЦК України передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Із вимоги-претензії ОСОБА_2 (про обов'язок спадкодавця) надісланої до Восьмої дніпропетровської нотаріальної контори 08 лютого 2014 року вбачається, що про смерть ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, йому стало відомо лише 18 листопада 2013 року (а.с.13). У листі відповіді зазначеної вище нотаріальної контори від 07 березня 2014 року повідомлено про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна після смерті ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_3 (а.с.15). У травні 2014 року позивач звернувся з письмовою вимогою до відповідача про добровільну виплату боргу ОСОБА_4 (а.с.16).

За таких обставин ОСОБА_2, як кредитор, строк за зверненням з вимогами про стягнення боргу до спадкоємців не пропустив.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори 06 березня 2014 року, після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, спадкоємцями є її батько ОСОБА_3 та син ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Вартість спадкового майна складає 51487,00 грн. Свідоцтво про право на спадщину на ? частину квартири видано ОСОБА_3, а на ? частину квартири свідоцтво ще не видано (а.с. 29).

Таким чином, на підставі ст. ст. 1281, 1282 ЦК України за борг спадкодавця мають відповідати спадкоємці, які прийняли спадщину, у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Отже, суд першої інстанції, не врахував наведене та дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, а також враховуючи, що позов було заявлено лише до одного з спадкоємців ОСОБА_4, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача 5500 грн., тобто 1/2 частини позики, без включення трьох відсотків річних, оскільки ОСОБА_4 померла до закінчення строку повернення позики.

Крім того, з відповідача на користь позивача на підставі ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню судові витрати в розмірі 365,40 грн., які складаються із сум сплаченого судового збору (а.с. 5, 62).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року - скасувати та ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, іпн НОМЕР_1, зареєстрований: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_2, зареєстрований: АДРЕСА_3) у рахунок повернення заборгованості за договором позики 5500 грн., а також судові витрати в розмірі 365,40 грн., а всього 5862,40 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: