Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/458/15 Головуючий у 1-й інстанції: Зимогляд В.В.
Суддя-доповідач: Кухар С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, судді:Осоцького І.І
суддів:Панкеєва О.В.
Кухаря С.В.
при секретаріБуримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 січня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Мелітопольської міської Ради про визнання права власності на самочинно збудовані будівлі,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2006 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудовані будівлі: гараж-майстерню "В-1", сарай "Г-1", прибудови "А 1-1" та "А2-1". на земельній ділянці, ослуговуючій 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1, на тій підставі, що в КП ММБТІ йому відмовили в реєстрації права власності. Вищевказані будівлі були збудовані позивачем на земельній ділянці розміром 820,0 кв. м, що належить йому та іншій співвласниці будинку ОСОБА_7. Співвласник домоволодіння та власник суміжного домоволодіння дали згоду на оформлення самочинно збудованих позивачем споруди.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 січня 2007 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6, право власності на гараж-майстерню "В-1", розміром 5,12х9,9+(2,03+2,9):2х2,52+4,15х4,9+(2,54+3,0): 2х6,02+1,27:2x0,32 м; сарай "Г-1", розміром (2,6х2,95):2хЗ,73 м; прибудови: "А 1-1" розміром 2,95x6,5; "А2-1", розміром (2,95+4,05):2х9,7+(1,05+2,6):2х2,4 м. до житлового будинку "А-1", що розташовані на земельній ділянці, обслуговуючій належний йому праві особистої власності 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за позивачем право власності на самовільно збудовані об'єкти нерухомості, суд першої інстанції виходив з того, що позивач самовільно збудував вказані ним об'єкти нерухомості, і законодавство дозволяє визнати право власності за позивачем в судовому порядку.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки до нього суд дійшов через порушення норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, за адресою: буд. АДРЕСА_1 самовільно збудовано гараж-майстерню "В-1"; сарай "Г-1"; прибудови: "А 1-1" та "А2-1" до житлового будинку "А-1".

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на самовільно збудовані будинки, позивач посилався, що всі роботи з будівництва вищевказаних об'єктів нерухомого майна були проведені ним самовільно, що перешкоджає йому зареєструвати вказане майно.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правила щодо набуття права власності на новостворене майно та перероблену річ встановлені статтями 331, 332 ЦК України .

Умовами ч. 1-2 ст. 331, ст. 332 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом, особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі; право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

У зв'язку із цим норми ч. 3 ст. 376 ЦК України можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості лише тоді, коли при відсутності права на забудову земельної ділянки на момент подання позову позивачем було здійснено самочинне будівництво з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил.

Поняття "будівництво" включає в себе як нове будівництво, так і реконструкцію нерухомості.

Таким чином, створення нерухомості пов'язано з наявністю чи відсутністю дозволу на проведення реконструкції і дозволу на виконання будівельних робіт, його прийняттям в експлуатацію в цілому.

Суд першої інстанції не з'ясував, чи була реконструкція забудов, чи проведена вона з дозволу компетентного органу, чи не є самовільною, чи завершена реконструкція, чи прийнято жилий забудови в експлуатацію.

Матеріали справи не містять даних про звернення позивача до всих відповідних органів місцевого самоврядування з питання оформлення забудов, а також про відмову цих органів у його вирішенні.

За змістом ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статтями 24, 29 Закону України "Про планування і забудову територій" встановлено, що дозвіл на будівництво надається виконавчими органами місцевих рад (частина 1 статті 24), а дозвіл на виконання будівельних робіт -інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр таких дозволів (частина 2 статті 29). Отже, вказані дозволи є окремими документами, які видаються різними суб'єктами владних повноважень. Проте територіальний орган Державної архітектурно-будівельної інспекції до участі у справі судом не залучався.

Матеріалами справи не підтверджено, що вказані забудови на час ухвалення рішення було прийнято в установленому чинним законодавством порядку до експлуатації.

Частина 3 ст. 18 Закону України "Про основи містобудування" забороняє експлуатацію об'єктів, не прийнятих в експлуатацію в установленому законом порядку. Відповідно до змісту пп.1 п."б" ч.1 ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Згідно зі ст.ст. 5, 18 Закону України "Про основи містобудування" будівництво нерухомого майна повинно вестись згідно із затвердженим у встановленому порядку проектом, закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 30-1 Закону України "Про планування і забудову територій" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється приймальними комісіями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначені постановою Кабінету Міністрів України № 1243 від 22 вересня 2004 року "Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів".

Усупереч наведеними вище нормами матеріального права, не звернувши уваги на підстави та предмет заявленого позову, суд визнав право власності за позивачем на забудови, при цьому не перевіривши загальні умови, дотримання яких вимагається при будівництві або реконструкції будь-якого об'єкта нерухомості.

Разом з цим, суд залишив поза увагою яким чином відповідач, до якого пред'явлений позов порушив права позивача. За таких обставин, оскільки питання щодо визнання об'єкта нерухомого майна не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підставу вважати про наявність спору про право, колегія суддів вважає, право позивача, за захистом якого він звернувся до суду саме відповідачем не порушено.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ст. 3 ЦПК України особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Посилання представника позивача на введення в експлуатацію вказаних об'єктів нерухомості не може братися до уваги колегією суддів, оскільки вказане відбулось після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Посилання представника позивача на відсутність порушеного права апелянта, спростовується матеріалами справи, а саме актом складеним 11.09.2014 року комісією у складі відповідних спеціалістів Мелітопольської міської ради та затвердженим заступником Мелітопольського міського голови відповідно до якого самовільно збудовані ОСОБА_6 споруди елементами покрівлі виступають на ділянку яка належить апелянту, та збудовані на відстані до 0,8 м до межі останньої (а.с. 52).

Враховуючи наведені обставини, та оцінюючи їх відповідно до вимог ст.10, 60, 212 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог

Скарга в частині вирішення питання щодо повороту виконання рішення суду шляхом скасування реєстрації права власності на вказане самовільно збудоване нерухоме майно, за наявними в справі матеріалами, вирішена на даний час бути не може, оскільки відсутні дані, щодо такої реєстрації саме за вказаним рішенням суду. Вказане питання, за наявності відповідних доказів, може бути вирішено судом першої інстанції у відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317, 380 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 січня 2007 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: