У х в а л а

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Горелкіної Н.А.,Євграфової Є.П.,
Дьоміної О.О.Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 6 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 28.4.1/АЄ-147.07.1 від 28 березня 2007 року в розмірі 254 239,84 грн та 254 239,84 грн пені.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 6 листопада 2014 року заочне рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені у розмірі 254 239,84 грн та відмови в задоволенні позову про стягнення 3 % річних скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Родовід Банк» 28 459,66 грн пені та 3 % річних у розмірі 19 768,56 грн.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ПАТ «Родовід Банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 28 березня 2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за яким позичальник одержав грошові кошти у вигляді кредитної лінії у розмірі 14 500 дол. США на умовах сплати 12,5 % річних та повернення у строк до 28 березня 2014 року.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 належним чином не виконала зобов'язання за кредитним договором, у неї виникла заборгованість, яка складається із суми простроченої заборгованості за кредитом та за процентами у розмірі 19 632,42 дол. США та загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості та 3 % річних у розмірі 1 406 459,4 грн, ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду із позовом про її стягнення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції стягнув з відповідача заборгованість за кредитом та пеню, відмовивши у позові в іншій частині.

Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову, стягнувши суми боргу з урахуванням 3 % річних та зменшивши розмір пені.

Однак із такими висновками судів повністю погодитися не можна, оскільки вони не відповідають закону та не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи.

Зменшуючи розмір пені, суд апеляційної інстанції вважав, що вона підлягає стягненню в межах річного строку позовної давності.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із частинами 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Позовна давність до вимог про стягнення пені обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Разом із тим апеляційний суд не звернув уваги на те, що з огляду на норму частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Виходячи зі змісту вищенаведених норм, для застосування судом позовної давності відповідач має зробити про це заяву не пізніше ніж до ухвалення судом першої інстанції рішення.

Проте з матеріалів справи не вбачається, що відповідач подавав заяву про застосування строків позовної давності до ухвалення судом першої інстанції рішення.

Таким чином, висновок апеляційного суду про стягнення пені у межах річного строку позовної давності є безпідставним.

Крім того, згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1, 3 статті 533 ЦК України).

Положеннями статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Згідно з частиною 2 статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зважаючи на викладене, вирішуючи спір про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, суд має установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Суди першої та апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернули, не з'ясували питання про правомірність видачі кредиту в іноземній валюті, у зв'язку з чим дійшли передчасного висновку, що сума заборгованості в іноземній валюті має бути переведено в українську за курсом, установленим Національним банком України.

Також суд першої інстанції у достатній мірі не обґрунтував свій висновок про зменшення розміру неустойки на підставі частини 3 статті 551 ЦК України.

За таких обставин суди неправильно застосували норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 6 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна
О.О. Дьоміна
Є.П. Євграфова
О.М. Ситнік