У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: ОСОБА_11, ОСОБА_12, про встановлення порядку користування житловим будинком, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про встановлення порядку користування житловим будинком.

У позовній заяві зазначав, що він є власником Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 1996 року № 2-22/1996р. Іншими співвласниками вказаного будинку є ОСОБА_7, якій належить ј частина вказаного домоволодіння; ОСОБА_8, якій належить 1/8 частини вказаного домоволодіння; ОСОБА_10 та ОСОБА_9, які є спадкоємцями після померлого ОСОБА_13, якому належала 1/8 частини вказаного домоволодіння.

Згідно з довідкою голови квартального комітету у буд. АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Фактично будинок складається із трьох окремих частин з власними виходами на подвір'я. Згідно з технічним паспортом від 06 листопада 2012 року вказані частини зазначаються цифрами: № 1 - це помешкання, в якому проживає позивач та члени його родини; № 2 - в цьому помешканні ніхто не проживає: № 3 - у вказаному приміщенні проживають ОСОБА_9, ОСОБА_10 та співвласником частини цього помешкання також є ОСОБА_8, яка в ньому не проживає.

Площа приміщень у житловому будинку без прибудов складає 79,1 кв. м, тому половині будинку (або Ѕ частини позивача) відповідає площа у розмірі 39,65 кв. м; а на ј частини будинку припадає площа у розмірі 19,825 кв. м. Позивач займає приміщення № 1 (згідно з технічним паспортом), площа якого складає 39,5 кв. м, тобто на 0,35 кв. м менше, ніж припадає на його ідеальну частку. Приміщення № 2, площа якого 13,2 кв. м, не займає ніхто. Приміщення № 3 займає ОСОБА_9, ОСОБА_10 та площа цього приміщення складає 26,8 кв. м, тобто на 6,975 кв. м більше, ніж припадає на їх ідеальну частку разом з ОСОБА_8 у розмірі ј (1/8+1/8).

Також власницею ј частини вказаного будинку є ОСОБА_7, яка за вказаної адресою не проживає, має на праві власності інше житло. На вказаний час ОСОБА_7 неодноразово зверталася до судових органів з приводу поділу будинку й виділення їй частки у натурі та вселення. У вказаних вимогах їй судовими рішеннями було відмовлено, крім вимоги про вселення. На виконання рішення суду про її вселення державний виконавець, попри наявність вільного приміщення № 2 намагався вселити ОСОБА_7 у його частину будинку, де він мешкає разом зі своєю сім'єю, але при цьому ОСОБА_7 не є членом його сім'ї. Проте ОСОБА_7 не бажає вселятись у вільне приміщення та звертатися з позовами до інших співвласників, які фактично користуються площею більшою ніж їх ідеальна частка. Позивач вважає, що у цій ситуації між усіма співвласниками домоволодіння є спір з приводу порядку користування будинком, та ОСОБА_7 і інші співвласники добровільно відмовляються вирішити це питання.

Вважав обґрунтованим виділення в його користування житлових приміщень № № 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, а також побудований ним у 2006 році коридор № 1-1, оскільки загальна площа цих приміщень відповідає його ідеальній частці, всі приміщення складають одну квартиру з окремим виходом, вказані приміщення він займає вже протягом тривалого часу, проводить в них ремонтні роботи, а також на підставі розпорядження голови Орджонікідзевської райадміністрації від 10 жовтня 2001 року у зв'язку з ветхістю та руйнацією будинку здійснив його перепланування з посиленням несучих конструкцій шляхом будівництва перегородки (на цей час це стіна між приміщеннями № № 1 та 2). Посилаючись на вказані обставини, просив суд встановити порядок користування житловим будинком по АДРЕСА_1, виділивши у користування ОСОБА_6 житлові приміщення № № 1-2, 1-3, 1-4, 1-5 загальною площею 39,3 кв. м та приміщення № 1-1 (коридор) площею 3,9 кв. м.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2014 року позов задоволено. Встановлено порядок користування житловим будинком літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_6 у користування житлові приміщення № № 1-2, 1-3, 1-4, 1-5 площею 39,3 кв. м та приміщення № 1-1 (коридор) площею 3,9 кв. м Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2014 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що сторони у справі є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 та ОСОБА_14 набули право власності на вказаний будинок на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 1996 року, згідно з яким за ОСОБА_7 визнано право власності на ј частини цього будинку, а за ОСОБА_6 - на Ѕ частини (а. с 9). ОСОБА_8 набула право власності на 1/8 частини спірного будинку в порядку спадкування за заповітом від 14 липня 1990 року, а ОСОБА_10 та ОСОБА_9 успадкували 1/8 частини будинку після смерті ОСОБА_13 (а. с. 8).

ОСОБА_6 зареєстрований у спірному будинку та фактично проживає в ньому, а також зареєстровані в будинку ОСОБА_12 та ОСОБА_15 (а. с. 5-7). Крім того, проживають в будинку також ОСОБА_10 і ОСОБА_9 (а. с. 19-22, 107). Співвласник ОСОБА_8 в будинку не зареєстрована і не проживає.

Нотаріально посвідченою угодою порядок користування будинком між співвласниками не визначався. Але, як встановлено судом, фактичний порядок склався між тими співвласниками, які мешкають в будинку.

Будинок складається з трьох приміщень, які мають окремі виходи на подвір'я. Приміщенням № 1 користується ОСОБА_6 з членами своєї родини, приміщенням № 3 користуються відповідачі ОСОБА_10 і ОСОБА_9, а приміщення № 2 є вільним. Відповідач ОСОБА_14 в будинку не проживає, але інтересу до нього не втратила та бажає вселитись, оскільки інші співвласники перешкоджають їй в цьому, тому звернулась до суду з відповідним позовом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2012 року ОСОБА_14 вселено у спірний будинок, це рішення набрало чинності 05 лютого 2013 року (а. с. 17-18). Вказане рішення виконано, про що державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2008 року в задоволенні позову ОСОБА_14 про поділ будинку в натурі та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 про виділ його частки будинку в натурі було відмовлено. У вказаній справі декількома проведеними будівельно-технічними експертизами установлено, що ОСОБА_6 з дозволу Орджонікідзевської районної адміністрації на перепланування будинку здійснив його часткову перерекоснтрукцію шляхом встановлення перегородки, яка є капітальною, укріплює будинок і одночасно розділяє його на частини. Тому на час проведення експертиз у справі приміщення не відповідають тим, які зазначені в технічному паспорті. Частка будинку, яка виділяється ОСОБА_7, розділена неврахованими приміщеннями на дві частини, що суперечить нормам СНіП, але перерозподіл площі шляхом демонтажу існуючих перегородок неможливий у зв'язку з тим, що будинок ветхий. Таким чином, судом установлено, що провести розподіл житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до ідеальних часток співвласників неможливо. Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6, суд вказував, що спір між співвласниками з приводу поділу будинку залишився неврегульованим, варіанти поділу неможливо визначити у зв'язку з ветхістю будинку, але він проживає в спірному будинку і фактично користується своєю часткою (а. с. 10-16).

У справі за позовом ОСОБА_14 про визначення порядку користування будинком, заявленим одночасно з вимогою про вселення, відмовляючи ОСОБА_14 у визначенні порядку користування будинком шляхом виділення їй в користування кімнат 1-3 площею 4,7 кв. м та 1-4 площею 14,2 кв. м та залишеням в загальному користуванні кухні 1-1 площею 15,5 кв. м, суд послався на те, що ОСОБА_14 не надала доказів про можливість визначення такого порядку користування, оскільки вказані нею приміщення не є відособленими (а. с. 17-18, 53-55).

У позові ОСОБА_6, посилаючись на те, що вищевказаними рішеннями судів встановлено, що поділити будинок в натурі неможливо, просив встановити порядок користування будинком, закріпивши за ним право користування на житлові приміщення № № 1-2, 1-3, 1-4, 1-5 площею 39,3 кв. м та приміщення № 1-1 (коридор) площею 3,9 кв. м, якими фактично та тривалий час він користується разом з членами своєї родини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 вже тривалий час користується тими приміщеннями, які просить закріпити за ним, загальна площа цих приміщень відповідає його ідеальній частці, такий порядок є зручним для сторін відносно умов розташування кімнат у будинковолодінні і наявності трьох відокремлених виходів з будинку. Визначаючи порядок користування будинком тільки для одного із співвласників, суд послався на те, що інші співвласники з відповідними позовами до суду не звертались, але визначення порядку користування для одного співвласника не позбавляє інших визначити порядок користування іншою частиною будинку між собою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно з технічним паспортом на спірний будинок, який складений станом на 06 листопада 2012 року, одне з приміщень, що виділялось у користування позивача № 1-2, значиться як самочинно переобладнане, що унеможливлює включення його в розподіл та визначення порядку користування до відповідного узаконення, а також значиться самочинно переобладнаним і приміщення № 2-1, яке складає квартиру № 2.

За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Так в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про неможливість встановлення порядку користування житловим будинком, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) житлові приміщення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції також виходив з того, що встановлення порядку користування житловим будинком можливо лише за умови визначення такого порядку щодо усього будинку з господарськими спорудами і будівлями в цілому, а також між усіма співвласниками одночасно.

Вирішуючи спір та вважаючи, що встановлення порядку користування житловим будинком можливо лише за умови визначення такого порядку щодо усього будинку з господарськими будівлями і спорудами, суд апеляційної інстанції у порушення положень ст. ст. 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на те, що позивач не заявляв позовні вимоги про встановлення порядку користування господарськими будівлями та спорудами, не врахував, що при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності саме на будинок, при цьому нежитлові приміщення будинку, а також господарські будівлі та споруди можуть залишатися у спільному користуванні.

Разом з тим, посилаючись на те, що правовий режим спільної власності враховує інтереси усіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших учасників суд апеляційної інстанції не врахував, що інші співвласники з відповідними позовами до суду не звертались, а визначення порядку користування для одного співвласника не позбавляє інших визначити порядок користування іншою частиною будинку між собою.

Однак помилковість зроблених судом апеляційної інстанції висновків щодо того, що встановлення порядку користування житловим будинком можливо лише за умови визначення такого порядку щодо усього будинку з господарськими спорудами і будівлями в цілому, а також між усіма співвласниками одночасно, з огляду на викладене не може тягти за собою скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки неможливість встановлення порядку користування житловим будинком, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) житлові приміщення, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук