Справа № 373/2784/14-ц Головуючий у І інстанції Залеська А. О.
Провадження № 22-ц/780/2392/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 53 27.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

27 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Таргоній Д.О., Голуб С.А.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою державної організації «Лісове господарство «Білоозерське» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державної організації «Лісове господарство «Білоозерське», третя особа: директор державної організації «Лісове господарство «Білоозерське» ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 16 травня 2012 року він працює в державній організації «Лісове господарство «Білоозерське» (далі - ДО «ЛГ «Білоозерське») на посаді майстра лісу дільниці №2, обходу №6. Наказом відповідача № 14/80-к від 13 листопада 2014 року його звільнено з роботи у зв'язку з із втратою довіри на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. Зазначає, що звільнення його є незаконним, оскільки вимоги трудового законодавства він не порушував, свої посадові обов`язки виконував сумлінно, акт службового розслідування від 13 листопада 2014 року складений формально в день звільнення та з даним актом його не ознайомлено. Тому позивач вважає, що відповідач не мав підстав для його звільнення відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України.

Виходячи з наведеного, позивач просив визнати незаконним звільнення та поновити його на посаді майстра лісу дільниці №2, обходу №6, стягнути з ДО «ЛГ «Білоозерське»на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2014 року по день поновлення на роботі та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано звільнення ОСОБА_2 незаконним та поновлено його на посаді майстра лісу ДО «ЛГ «Білоозерське» з 13 листопада 2014 року, стягнуто з ДО «ЛГ «Білоозерське» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 362 грн. 98 коп. та моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ДО «ЛГ «Білоозерське» на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі.

В апеляційній скарзі ДО «Лісове господарство «Білоозерське»просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не належить до категорії осіб, які можуть бути звільнені з роботи в зв`язку з втратою довіри, оскільки у посадові обов'язки позивача не входило безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей, відповідачем не надано будь-яких документів, які б засвідчили передачу лісопродукції під звід позивачу та звільнення позивача проведено без належного погодження профспілкового комітету.

Такі висновки суду є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Пунктом 2 ч.1 ст.41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Поняття вини сторони трудових правовідносин можна визначити як психічне ставлення до вчинюваної протиправної дії чи бездіяльності, яка полягає у невиконанні чи неналежному виконанні своїх трудових обов'язків, та її наслідків, виражене у формі умислу чи необережності. В усіх випадках наявності вини спільним і обов'язковим її елементом є усвідомлення особою протиправності свого діяння.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 16 травня 2012 року ОСОБА_2 працював в ДО «ЛГ «Білоозерське» на посаді майстра лісу, що підтверджується копією наказу № 12/46-К та трудовою книжкою позивача (а.с.9, 19).

Наказом № 14/80-к від 13 листопада 2014 року ОСОБА_2 звільнено з посади майстра лісу за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України з 13 листопада 2014 року (а.с.10).

Підставою для звільнення став акт службового розслідування від 13 листопада 2014 року, складений комісією ДО «ЛГ «Білоозерське», з якого вбачається, що 22 жовтня 2014 року під час перевірки санітарно - вибіркових рубок в кварталі №66 лісової дільниці №2, виявлено прихований в долині вантажний автомобіль ГАЗ д.н.з. 75-92 КХТ, що належить ОСОБА_4, який завантажено лісопродукцією (дровами технологічними твердих порід) в кількості 5.3 куб.м. без відповідного клейма та маркування.

В поясненні від 22 жовтня 2014 року ОСОБА_2 даного факту не заперечував та пояснив, він не встиг виписати товарно - транспортну накладну та зробити клеймування і маркування.

В акті службового розслідування зазначено, що дії позивача полягають в тому, що він, будучи матеріально відповідальною особою, грубо порушив вимоги наказу Державного комітету лісового господарства України № 205 від 19.12.2003 року «Про затвердження інструкції з обліку продукції лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного комітету лісового господарства України», а саме, розділу 3.1, яким передбачено, що суворо забороняється відпуск неприйнятої від лісорубів не маркованої, не клеймованої і не переданої у підзвіт матеріально-відповідальній особі лісопродукції, а також іншим посадовим особам, які не несуть за неї матеріальної відповідальності; розділу 3.2, яким встановлено, що вивезення лісопродукції на кінцеві склади підприємства (нижні склади, цехи переробки деревини та ніші підрозділи, куди вивозиться лісо продукція з лісу) проводиться на підставі товарно-транспортної накладної, яка виписується на кожну їздку автомобіля чи іншого транспорту та розділу 3.9, яким передбачено, що для відпуску лісопродукції організація виписує покупцю накладну на відпуск лісопродукції та отримує рахунок на оплату. Після оплати рахунку покупець отримує лісопродукцію. Зазначений порядок реалізації застосовується незалежно від місця відгрузки.

За дане порушення ОСОБА_2 комісія дійшла висновку клопотати перед керівництвом ДО «ЛГ «Білоозерське» про звільнення його із займаної посади за грубе порушення ст.ст.21, 139, 147-149 КЗпП України, наказу Державного комітету лісового господарства України № 205 від 19.12.2003 року «Про затвердження інструкції з обліку продукції лісозаготівель, лісопиляння і деревообробки на підприємствах Державного комітету лісового господарства України», а саме, розділів 3.1, 3.2, 3.9 цієї Інструкції, ч.12 ст.105 ЛК України та передати матеріали по факту виявленого правопорушення до правоохоронних органів для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.22-26).

Як вбачається з рапорту про рух лісопродукції (обхід № 6) від 30 жовтня 2014 року, складеного лісником ОСОБА_5, виявлена 22 жовтня 2014 року на лісової дільниці №2 лісопродукція в кількості 5.3 куб.м. не була прийнята від заготівельників (а.с.118).

Судом першої інстанції встановлено, що порядок передачі майстру лісу під звіт лісопродукції та лісових угідь в ДО «ЛГ «Білоозерське» не розроблений. Будь-яких документів, які б підтвердили передачу лісопродукції під звіт позивачу, відповідачем не надано.

12 листопада 2012 року між ДО «ЛГ «Білоозерське» та ОСОБА_2 було укладено договір про його повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.77).

Суд першої інстанції вірно встановив, що посадова інструкція майстра лісу не містить функціональних обов'язків з безпосереднього обслуговування грошових або товарних цінностей, а також не містить повноважень щодо реалізації продукції, складання документів на відпуск та на вивезення заготовленої лісопродукції (а.с.11-12).

Посада майстра лісу не належить до категорії осіб, які можуть бути звільнені з роботи у зв'язку втратою довіри, відповідно до чинної постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці та соціальним питанням від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено вичерпний перелік посад і робіт працівників, з якими можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну

Таким чином колегія суддів вважає, що укладення з позивачем договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність не є безумовною обставиною для звільнення за п. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що за поданням директора ДО «ЛГ «Білоозерське» від 13 листопада 2014 року рішенням профспілкового комітету ДО «ЛГ «Білоозерське» від 13 листопада 2014 року надано згоду на звільнення позивача ОСОБА_2 за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України за його відсутності (а.с.106).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказане вище рішення профспілкового комітету ДО «ЛГ «Білоозерське» прийнято без додержання вимог ст.43 КЗпП України.

У пункті 28 (абз. 2) постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довіри (п.2 ст. 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри.

За змістом указаної норми матеріальними цінностями є цінності, що прийняті на зберігання, зберігаються на складі, відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна зробити висновок, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Не можуть бути працівниками, на яких у відповідних випадках поширюється дія п. 2 ст. 41 КЗпП України, особи, які здійснюють функції охорони або обліку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач за своїми посадовими обов'язками не відноситься до категорії працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та матеріальні цінності, а тому відсутні підстави для його звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним звільнення та поновлення його на роботі, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Разом з тим, ухвалюючи рішення в частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 8 362 грн. 98 коп., суд першої інстанції припустився помилки.

Згідно з п.8 (абз.1) постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи довідки ДО «ЛГ «Білоозерське» №16/72-332 від 08 грудня 2014 року середньоденна заробітна плата позивача становить 81 грн. 99 коп. (а.с.20).

Висновок суду першої інстанції про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача підлягає розрахунку із кількості календарних днів, є необгрунтованим, оскільки суперечить вказаним положенням пункту 8 (абз.1) постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

По справі встановлено, що за час вимушеного прогулу позивача з 13 листопада 2014 року (день звільнення) по 23 лютого 2015 року (день ухвалення судом рішення) кількість робочих днів становить 70.

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегією суддів проведено наступний розрахунок: 81 грн. 99 коп. ? 70 робочих днів = 5 739 грн. 30 коп., а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Також підлягає зміні рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи те, що права позивача були порушені відповідачем, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, то колегія суддів з урахуванням принципів справедливості та розумності вважає за необхідне змінити рішення суду в частині стягнення моральної шкоди та стягнути з ДО «ЛГ «Білоозерське» на користь ОСОБА_2 моральну шкоди у розмірі 1 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення та враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 288 грн. 96 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу державної організації «Лісове господарство «Білоозерське» задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2015 рокув частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, а також судових витратзмінити.

Стягнути з державної організації «Лісове господарство «Білоозерське» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 листопада 2014 року по 23 лютого 2015 року у розмірі 5 739 (п'ять тисяч сімсот тридцять дев'ять) грн. 30 коп.

Стягнути з державної організації «Лісове господарство «Білоозерське» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Стягнути з державної організації «Лісове господарство «Білоозерське» на користь держави судовий збір у розмірі 288 грн. 96 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді