АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 441/1418/2012 22-ц/774/782/К/15
Справа № 441/1418/2012 Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/782/К/15 інстанції - Мельник Ю.П.
Категорія 46 (4) Доповідач - Савіна Г.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Остапенко В.О., Митрофанової Л.В.,

при секретарі - Петренко К.І.,

за участю - позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 травня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Кривому Розі. У будинку разом з ним зареєстрована ОСОБА_3, та її неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 З жовтня 2009 року відповідач у будинку не проживає, комунальні платежі не сплачує. Реєстрація відповідача із дітьми перешкоджає йому у здійсненні його права власності на будинок, тому, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 у м. Кривому Розі відповідно до статей 71, 72 Житлового Кодексу України.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 травня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені, визнано ОСОБА_3, втратившою право користування житловим будинком АДРЕСА_1 у м. Кривому Розі, та зобов'язано Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Тернівського РВ КГУ УМВС України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації ОСОБА_3 разом з її неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по вказаній адресі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на її думку, суд не з'ясував всі обставини справи та безпідставно визнав її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона з 2000 року по 2015 рік проживала у будинку і була зареєстрована у ньому зі згоди позивача. Крім того, суд неправомірно розглянув справу за її відсутності, здійснивши повідомлення через газету, оскільки позивач знає її номер телефону та те, що вона мешкає за місцем реєстрації.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Кривому Розі, у якому згідно адресної довідки та копії домової книги, зареєстровані сторони по справі.

Згідно акту від 09.02.2012 року, відповідач ОСОБА_3, разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за вказаною адресою не проживають.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач та її неповнолітні діти з жовтня 2009 року в спірному будинку не проживають, житло за призначенням не використовують більш ніж 6 місяців без поважних причин, у зв'язку з чим у відповідності до ст.71 ЖК України відповідача ОСОБА_3 слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 у м. Кривому Розі та зняти її разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за цією адресою.

Колегія суддів не може погодитись у повному обсязі з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам указаного Закону. Крім того, судом до спірних правовідносин застосовано матеріальний закон, який не підлягає застосуванню.

Так, права власника житлового будинку (квартири), визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника користуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України , з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина власника квартири, їхні діти і батьки, а також інші особи.

Статтею 160 Житлового Кодексу України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ст. 64 Житлового Кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно ст. 65 Житлового Кодексу України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 з дітьми вселилася у будинок АДРЕСА_1 у м. Кривому Розі, як член сім'ї ОСОБА_2 та була зареєстрована у будинку зі згоди її власника, а тому вона та її неповнолітні діти у встановленому законом порядку набули права користування вказаною квартирою.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Однак указаними правовими нормами, як і іншими матеріальними нормами глави 2 розділу ІІІ Житлового Кодексу України, регулюється користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду в той час як спір між сторонами виник з приводу користування жилим будинком, що належить позивачу на праві приватної власності.

Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду регулюється главою 6 розділу ІІІ Житлового Кодексу України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, просив визнати відповідача та її двох дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням у його будинку відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України у зв'язку з тим, що відповідач із дітьми у жовтні 2009 року переїхали на інше постійне місце проживання.

Суд першої інстанції визнав лише ОСОБА_3 втратившою право користування житловим будинком позивача, зобов'язавши при цьому відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Тернівського РВ КГУ УМВС України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації ОСОБА_3 разом з її неповнолітніми дітьми по вказаній адресі, про що позивач не просив, та що суперечить ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-ІV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Пленум Верховного Суду України в п. 11 Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України" роз'яснив, що змінити підставу позову суд має право тільки за згодою позивача.

Проте суд першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_2 не уточнив та ухвалив рішення яке не відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог його позовних вимог до ОСОБА_3 та її неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 травня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_3, яка діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 у м. Кривому Розі.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: