У х в а л а

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Коротуна В.М.,Ступак О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 27 травня 2009 року відповідача зобов'язано сплачувати на її користь на утримання дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позову (18 березня 2009 року) і до досягнення дітьми повноліття. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 зобов'язань зі сплати аліментів у нього виникла заборгованість, яка станом на 28 лютого 2013 року становить 23 754 грн 04 коп. Посилаючись на викладене, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог остаточно просила стягнути на її користь з відповідача пеню за несвоєчасну сплату аліментів за період з 23 червня 2009 року по лютий 2013 року у розмірі 142 226 грн 81 коп.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 липня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 неустойку в розмірі 142 226 грн 81 коп. за період з 23 червня 2009 року по 28 лютого 2013 року, за прострочення сплати аліментів на утримання дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 08 вересня 2014 року Рівненського районного суду Рівненської області від 30 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 7 794 грн 24 коп. неустойки за прострочення сплати аліментів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 вересня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 20 000 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду й направити справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги висновків суду не спростовують.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_864/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

За положеннями ч. 2 ст. 196 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_864/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Отже, оскільки зобов'язання зі сплати аліментів має періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань має бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Такий же правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13 та від 01 жовтня 2014 року в справі № 6-149цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> (зі змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, виходячи із того, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, у зв'язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_864/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> зобов'язаний сплатити позивачу неустойку (пеню) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Також, врахувавши незадовільний матеріальний стан відповідача, відсутність у нього постійного місця роботи та постійного заробітку, суд правильно вважав, що наявні підстави для зменшення розміру неустойки, як це передбачено положенням ст. 196 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_864/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції та висновків апеляційного суду не спростовують.

Оскільки зі змісту касаційної скарги не вбачається неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

І.К. ПаріноваВ.М. КоротунО.В. Ступак