Справа № 780/114/14-ц Головуючий у І інстанції
Провадження № 88-ц/780/1/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 1 29.01.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 січня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Фастівської міської ради Київської області, третя особа КП КОР «Фастівське МБТІ» про визнання недійсним розпорядження про приватизацію житла та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувсядо апеляційного суду Київської області із заявою про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення суду апеляційної інстанції, яку надалі доповнив і мотивував тим, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2012 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до нього ОСОБА_1, Фастівської міської ради Київської області про визнання недійсним розпорядження про приватизацію житла та свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Рішенням апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2012 року рішення суду першої інстанції скасоване і ухвалене нове, яким вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним розпорядження органу приватизації від 21 березня 1994 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру, виддане 19 січня 2007 року на ім'я ОСОБА_1

Вказував, що після ухвалення вказаних судових рішень, а саме 17 листопада 2014 року йому стали відомі обставини, які є істотними для справи і не могли бути відомі під час розгляду цієї справи, а саме, що використана в апеляційному суді Київської області позивачкою ОСОБА_2 довідка Фастівської ЖЕК була підроблена. У зв'язку з цим він звернувся до Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої розпочато кримінальне провадження № 001861. Крім того вказував, що при ухваленні рішення апеляційним судом Київської області було беззаперечно прийнято доводи позивачки ОСОБА_2 про постійне проживання з батьком у м.Фастові, в тому числі з урахуванням того, що вона нібито із 1993 року по 1996 рік відвідувала дошкільний заклад «Джерельце». Проте у грудні 2014 року йому стало відомо, що насправді ОСОБА_2 відвідувала дитячий садок «Джерельце» у інший час. Із довідки № 653 від 23 грудня 2014 року дошкільного закладу вбачається, що позивачка відвідувала дошкільний заклад «Джерельце» лише із 1 листопада 1994 року по 18 червня 1997 року, в той час як приватизація квартири відбулася у березні 1994 року. Вказані обстаивни є нововиявленими обставинами у справі, бо є істотними для справи і не були відомими йому на час розгляду справи. Посилаючись на дані обставини як на нововиявлені згідно ст.361 ЦПК України, просив переглянути рішення апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2012 року.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 подану заяву підтримав, просив переглянути справу, скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2012 року з наведених у заяві підстав та залишити без зміни рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області в даній справі, відхиливши апеляційну скаргу ОСОБА_2

Позивачка ОСОБА_2 проти задоволення заяви заперечувала, посилаючись на відсутність нововиявлених обставин у справі. Зазначала, що вона у 1994 році на момент приватизації житла мешкала у спірній квартирі.

Представник Фастівської міської ради Київської області заяву ОСОБА_1 підтримав, вказав, що приватизація спірної квартири здійснена останнім відповідно до вимог закону та довідки ЖЕКу про кількість зареєстрованих у жилому приміщенні.

Представник третьої особи КП КОР «Фастівське МБТІ» в судовому засіданні залишив вирішення питання на розсуд суду.

Заслухавши доводи заявника та інших учасників, розглянувши заяву про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Київської області та матеріали справи, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи у листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, Фастівської міської ради Київської області про визнання недійсним розпорядження про приватизацію житла та свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Свої вимоги мотивувала тим, що її батьку ОСОБА_1 на сім'ю із 4-х осіб було надано двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, в якій вона постійно проживала і була зареєстрована із 9 березня 1991 року. Вказувала, що у кінці 2011 року відносини з батьком погіршилися і їй столо відомо, що батько приватизував квартиру у 1994 році лише на себе. Зазначала, що станом на 1994 рік вона була зареєстрована і мешкала в цій квартирі. Посилаючись на те, що приватизація житла без урахування її інтересів порушує її права, передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду, просила визнати недійсним розпорядження органу приватизації № 1594 від 21 березня 1994 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним свідоцтво про право власнсоті на нерухоме майно № 410739 від 19 січня 2007 року на спірну квартиру, видане на ім'я ОСОБА_1 19 січня 2007 року та зобов'язати КП КОР «Фастівське МБТІ» скасувати запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2012 року рішення суду першої інстанції скасоване і ухвалене нове, яким вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним розпорядження органу приватизації від 21 березня 1994 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру, виддане 19 січня 2007 року на ім'я ОСОБА_1

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції дав неналежну оцінку доказам, щодо проживання позивачки у спірній квартирі на момент її приватизації ОСОБА_1 у березні 1994 року. Зокрема судом не було взято до уваги, що ОСОБА_2 на той час мешкала у спірній квартирі, що в тому числі стверджується довідкою, згідно якої вона із 1993 року по 1996 рік відвідувала за місцем проживання дитячий дошкільний заклад - садок «Джерельце».

В той же час із наданої ОСОБА_1 довідки ДНЗ «Джерельце» № 653 від 23 грудня 2014 року вбачається, що позивачка відвідувала дошкільний заклад «Джерельце» лише із 1 листопада 1994 року по 18 червня 1997 року, в той час як приватизація квартири відбулася у березні 1994 року.

Згідно ч.1 ст.361 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Згідно п.1 ч.2 ст.361 ЦПК України підставою для перегляду судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами є наявність істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

За змістом вказаних норм нововиявленими обставинами є юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику.

Аналогічні роз'яснення містяться в п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», згідно якого необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених п.1 ч.2 ст.361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів вважає, що обставини про час відвудування позивачкою дошкільного закладу, які заявник зазначив у своїй заяві, в розумінні наведених норм права, є нововиявленими, з мотивів наявності істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, тому з цих підстав рішення Апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2012 року підлягає перегляду і скасуванню.

В той же час посилання заявника на факт використання підробленої довідки Фастівської ЖЕК щодо реєстрації ОСОБА_2 у квартирі та початок кримінального провадження у зв'язку з цим, на думку колегії суддів не можуть бути визнаними нововиявленими обставинами, бо згідно п.2 ч.2 ст.361 ЦПК України підставою для перегляду судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами є встановлені вироком суду, що набрав законної сили, фальшивість документів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необгрунтованого рішення. Вирок суду щодо фальшивості довідки ЖЕК, на яку посилається заявник на даний час відсутній.

Вирішуючи апеляційну скаргу, подану ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2012 року, суд виходить із наступного.

У скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_2 в повному обсязі з мотивів неповного з'ясування обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального справа. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що на момент приватизації спірної квартири вона постійно проживала і була прописана у цій квартирі, а відтак мала право на участь у її приватизації. Факт її проживання підтверджується наданими нею доказами, в тому числі довідками дошкільного закладу і лікарні, а також відомостями про її місце реєстрації. Однак, даним доказам судом першої інстанції дана неналежна оцінка. Крім того, зазначає, що суд мав критично оцінити відомості про її прописку в м.Луганськ та участь у приватизації квартири у м.Луганську, бо фактично вона мешкала у м.Фастові.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що на час безоплатної передачі ОСОБА_1 спірної квартири у березні 1994 року, позивачка мешкала і була зареєстрована у м.Луганську по АДРЕСА_2, де і використала своє право на приватизацію.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що розпорядженням органу приватизації Фастівської міської ради № 1594 від 21 березня 1994 року було задоволено прохання наймача ОСОБА_1 і передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1. На підставі даного розпорядження 19 січня 2007 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 із 30 серпня 1991 року по 30 серпня 1996 року була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 разом із матір'ю ОСОБА_4, де в цей період використала своє право на приватизацію займаної нею квартири разом з іншими мешканцями. Зокрема на підставі розпорядження органу приватизації № 2088 від 2 липня 1993 року нею було приватизовано 1/5 частину вказано квартири та отримано свідоцтво про право власності на житло, що стверджується наявними у справі документами (заява мешканців, довідка форми 3, розрахунок площі квартири, розпорядження про приватизацію та свідоцтво про право власності).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За змістом ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до положень ч.1 ст.5 вказаного Закону до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 з огляду на те, що на момент приватизації у березні 1994 році у квартирі був зареєстрований і мешкав лише один відповідач ОСОБА_1, а позивачка, якій на той час було близько 3 років, мешкала разом із матір'ю у м.Луганськ.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент приватизації позивачка була зарєєстрована і мешкала у спірній квартирі, колегія суддів не приймає до уваги як непереконливі та такі, що спростовуються матеріалами справи.

Зокрема зі справи вбачається, що шлюб між батьками позивачки ОСОБА_1 і ОСОБА_4 було розірвано 27 серпня 1991 року (а.с.10).

Через кілька днів після розлучення, а саме 30 серпня 1991 року мати позивачки і сама позивачка, якій на той час було близько 9 місяців, зареєстрували своє місце проживання у АДРЕСА_2. У вказаній квартирі ОСОБА_2 була зареєстрована і мешкала до 14 червня 1996 року, що стверджується довідкою ПП «Луганьбудсервіс» № 115 від 14 лютого 2012 року (а.с.67).

Вказана квартира на підставі розпорядження органу приватизації № 2088 від 2 липня 1993 року була приватизована всіма мешканцями, в тому числі ОСОБА_2, що стверджується розпорядженням органу приватизації та свідоцтвом про право власності на житло (а.с.68-70). Приватизація проведена відповідно до довідки про склад сім'ї наймача квартири № 106 від 9 червня 1993 року, де зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрована і мешкає у цій квартирі із 30 серпня 1991 року.

При цьому суд враховує, що у справі міститься довідка Фастівської ЖЕК про те, що ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі АДРЕСА_1 із 9 березня 1991 року і по теперішній час. Однак така довідка ЖЕК суперечать як вищевказаним доказам щодо проживання і реєстрації позивачки у м.Луганськ, так і спростовуються листом Фастівської ЖЕК № 01-01/272 від 3 травня 2012 року про те, що 7 серпня 1991 року мати ОСОБА_2 виписалася з дочкою до м.Луганська і довідкою ЖЕК від 13 лютого 2012 року про неможливість встановити дату внесення ОСОБА_2 до карточки прописки ОСОБА_1 (а.с.83,85).

Як вбачається із наявної в матеріалах справи карточки прописки ОСОБА_1 (форма 16) до карточки внесені лише відомості про його прописку, а також відомості про наявність у нього доньки ОСОБА_2 1990 року народження, проте відомості про прописку останньої у спірній квартирі відсутні.

Крім того, відповідно до карточки прописки матері дівчинки ОСОБА_4 (форма 16) остання прибула на проживання до спірної квартири у м.Фастові із донькою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 із АДРЕСА_2 і зареєстрована у квартирі 25 вересня 1998 року (а.с.101).

Посилання апелянта на інші докази її проживання, зокрема покази свідків, медичну документацію колегія суддів не приймає до уваги як суперечливі та непереконливі. Так у медичній документації взагалі відсутні записи про відвідування дитиною лікаря станом на березень 1994 року, тобто на момент приватизації. Довідка поліклініки про те, що ОСОБА_2 перебувала на обліку не доводить проживання дівчинки і її реєстрацію, поскільки ОСОБА_2 поставлена на облік у поліклініці у зв'язку із її реєстрацією у спірній квартирі 9 березня 1991 року, що не заперечується сторонами. Згідно довідки дошкільного закладу дівчинка почала відвідувати заклад із листопада 1994 року, а не із 1993 року.

Крім того, зі справи вбачається, що позивачка обгрунтовує свої позовні вимоги порушенням її прав на участь у приватизації квартири у м.Фастові.

Відповідно до положень ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на час виникнення спірнитх правовідносин) до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Поскільки судом встановлено, що позивачка станом на березень 1994 року не проживала у спірній квартирі і за нею не зберігалося право на житло, а мешкала разом із матір'ю у м.Луганськ, де і використала своє право на приватизацію державного житлового фонду, то суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Також колегія суддів враховує, що посилаючись на проживання у м.Фастові, позивачка не оспорює законність приватизації нею квартири АДРЕСА_2.

В той же час колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неправомірного застосування судом строку позовної давності при вирішенні даного спору з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст.256,267 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Згідно приписів ст.ст.214,215 ЦПК України, суд в обов'язковому порядку спочатку має встановити чи були порушені невизнані або оспорені права позивача, а вже потім вирішувати чи підлягає порушене право до захисту, чи слід застосувати строк позовної давності. Недоведеність позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.

Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог ОСОБА_2, що є самостійною підставою відмови у позові і з чим погоджується колегія суддів. За таких обставин застосування судом першої інстанції в даній справі спливу позовної давності як підставу відмови у позові порушує приницип законності і обгрунтованості рішення.

Згідно роз'яснень п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин. Якщо помилки у такому рішенні стосуються правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення, тому апеляційний суд не повинен усувати такі помилки ухвалою із зазначенням про залишення рішення без змін з його уточненням чи доповненням.

З викладених підстав колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, виключивши із мотивувальної частини посилання на пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності як підставу відмови у задоволенні позову.

В іншій частині колегія суддів залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів,-

в и р і ш и л а:

Заяву ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2012 року скасувати.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2012 року змінити, виключивши із мотивувальної частини посилання на пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду за захистом свого права як підставу відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :