Справа № 456/269/14 Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л.
Провадження № 22-ц/783/105/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Куцика І.Б..,

з участю: апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2014 року у справі за позовом Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: Будинкоуправління №1 Самбірської КЕЧ району про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням суду позов Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: Будинкоуправління №1 Самбірської КЕЧ району про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» 3 942 гривні 39 копійок заборгованості за послуги теплопостачання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4. В апеляційній скарзі посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ухвалення рішення при неповно з'ясованих обставинах справи. Вказують, що їх не було повідомлено про розгляд справи, який відбувся 15.04.2014 року, коли й було ухвалено рішення. Зазначають, що ніяких договорів з КП «Стрийтеплоенерго» вони не укладали, а тому у суду були відсутні підстави вважати, що послуги їм надаються виключно на договірних засадах. Крім того, відсутність договору на основі типового договору позбавила їх права пред'являти претензії щодо надання неякісних послуг, на відшкодування безпідставно нарахованих платежів, тощо.

Просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом та матеріалами справи встановлено, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 проживають в квартирі АДРЕСА_1

01 жовтня 2002 року між КП «Стрийтеплоенерго» та Будинкоуправлінням № 1 Стрийської КЕЧ району укладено договір № 5 про постачання теплової енергії в гарячій воді, згідно умов якого виробник послуг з теплопостачання в особі КП «Стрийтеплоенерго» бере на себе зобов'язання постачати виконавцю послуг - БУ № 1 Стрийського КЕЧ району теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а виконавець послуг зобов'язаний отримувати та оплачувати за одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором( а.с.49-55).

Додатком №1 до даного договору, а саме схемою розмежування балансової належності теплових мереж та експлуатаційної відповідальності передбачено, що від джерела теплової енергії виробника послуг теплова енергія постачається до об'єкта виконавця послуг: до будинку по АДРЕСА_1 (а.с.54), де також розташована квартира відповідачів.

В зазначеному будинку з 28.11.2001 року було встановлено тепловий лічильник, відповідачам кожен місяць надходили рахунки за послуги теплопостачання

Отже, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 30 Правил, власники та наймачі квартир зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Посилання апелянтів на відсутність письмового договору про надання послуг з централізованого опалення, не спростовує висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

КП «Стрийтеплоенерго» як виконавець, фактично надає послуги споживачам - мешканцям будинку АДРЕСА_1, якими вони користуються, в тому числі і відповідачам, які проживають в квартирі №7.

Таким чином, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між сторонами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року.

Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст.16 вказаного Закону порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», серед інших обов'язків виконавця послуг, передбачено його обов'язок підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Поряд з цим, п. 1 ч. 3 ст. 20 цього Закону встановлено обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

За змістом зазначених положень Закону споживач може відмовитись від укладення договору на надання житлово-комунальних послуг лише в разі відмови від користування такими послугами.

Судом вірно встановлено, що договірні відносини між сторонами, які випливають із договору про надання житлово-комунальних послуг існують, КП «Стрийтеплоенерго» такі послуги в належну відповідачам квартиру надавав, а вони користувалися ними, отже посилання апелянтів на відсутність договірних відносин з позивачем безпідставні.

.Крім того, недодержання форми угоди тягне за собою її недійсність лише у разі, якщо такий наслідок прямо зазначено у законі.

Згідно ст.67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до п.п.18,30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Споживачі зобов?язані щомісячно оплачувати послуги, які надаються їм.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно до ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

На підставі п.20 Правил, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем було надано відповідачам послуги теплопостачання і останні фактично отримали таку теплову енергію, а покликання відповідача ОСОБА_2 на той факт, що такі послуги надаються неналежної якості, суд не взяв до уваги, виходячи з наступного.

Так, з акту обстеження системи опалення та температурного режиму квартири АДРЕСА_1 від 05.01.2010 року, складеного з участю комісії з працівників КП «Стрийтеплоенерго», убачається, що температура повітря в даній квартирі відповідає санітарним нормам. З актом ознайомлений ОСОБА_2, жодних зауважень чи доповнень до даного акту немає (а.с.122).

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що відповідачі до них не звертались із заявами про відключення від центрального опалення, а представлені відповідачем роз'яснення, було надано по їх заявах про проведення перерахунків за надані послуги. Із пояснень ОСОБА_2 слідує, що в нього немає доказів про звернення до КП «Стрийтеплоенерго» саме із заявою про відключення квартири від системи центрального опалення.

Доводам відповідача ОСОБА_2 про те, що йому не надавались послуги теплопостачання, що він відмовлявся від послуг теплопостачання, та що позивач не має права надавати такі послуги, судом першої інстанції дана належна оцінка, який вважав такі доводи не доведеними в судовому засіданні і не підтвердженими матеріалами справи.

Згідно представленого позивачем розрахунку за теплоенергію, заборгованість відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 за надані послуги за опалення та гарячу воду за період з 01.01.2006 року по 30.11.2013 року становить 9 352 грн. 65 коп. (а.с.5-6).

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З розрахунку заборгованості вбачається, що КП «Стрийтеплоенерго» 15.01.2014 року пред'явило позов про стягнення з відповідачів заборгованості, що утворилась з 01.01.2006 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З огляду на те, що заборгованість відповідачів за надані послуги виникла з січня 2006 року, а позов заявлено 15.01.2014 року, та ураховуючи те, що позивачем пропущено строк позовної давності в частині вимог про стягнення заборгованості за період з січня 2006 року до січня 2011 року, і зважаючи на те, що відповідачами письмово заявлено про застосування наслідків спливу такого строку ( а.с.73,176), позивач причин поважності пропуску строку позовної давності не обґрунтував та в судовому засіданні належним чином не довів, а тому за таких обставин суд прийшов до правильного висновку, про відмову в задоволенні зазначених вимог у зв'язку із спливом позовної давності.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно керувався ст.ст.256, 257, ч.4 ст.267 ЦК України, та з урахуванням клопотання про застосування спливу позовної давності, яке було заявлене відповідачами, прийшов до правильного висновку, що з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 солідарно слід стягнути заборгованість лише в межах позовної давності, а саме за період з 01.01.2011 року по 30.11.2013 року в розмірі 3942 грн. 39 коп.

Відповідачі не надали суду доказів ненадання їм послуг КП «Стритеплоенерго», окрім заяв, адресованих позивачу про те, що в їх квартирі не гріють батареї, жодного іншого доказу відповідачі суду не надали, натомість представник позивача в судовому засіданні долучив копії відповідей на заяви відповідачів, з яких вбачається відсутність підстав для здійснення перерахунку за надані відповідачам послуги.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в Порядку проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, затверджених Постановою КМУ від 17.02.2010 р. №151, перерахунок оплати проводиться у випадку, коли в будинку відсутній загальнобудинковий засіб обліку теплової енергії.

При цьому, суд першої інстанції підставно не взяв до уваги твердження відповідачів про те, що їм надавались послуги централізованого опалення неналежної якості, оскільки вони не надали суду відомостей про те, що вони звертались із скаргами чи заявами до КП «Стрийтеплоенерго» чи інших установ та організацій про неналежне надання зазначених послуг, а також не подали суду інших допустимих доказів у підтвердження своїх тверджень. Наведене свідчить, що всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України відповідачами не представлено доказів, що позивач не надає житлово-комунальних послуг, чи такі надаються неякісно.

Доводи апелянтів про те, що їх не було повідомлено про розгляд справи, який відбувся 15.04.2014 року, коли й було ухвалено рішення суду, спростовуються матеріалами справи.

Як убачається з поштового повідомлення ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4. були повідомлені про час та місце розгляду справи, яке відбулося 31.01.2014 року з участю ОСОБА_2 Судом оголошено перерву до 14.02.2014 року до 10:00 год., що підтверджується журналом судового засідання ( а.с.21,28).

14.02.2014 року у судовому засіданні були присутні ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка підтвердила, що її дочка ОСОБА_4 повідомлена про час розгляду справи, за клопотанням ОСОБА_2 судом було продовжено перерву до 20.02.2014 року до 12:00 год.(журнал судового засідання від 14.02.2014 року(а.с. 105).

В судові засідання - 20.02.2014 року, 06.03.2014 року, 24.03.2014 року, 25.03.2014 року, 28.03.2014 року, 15.04.2014 року, в яких оголошувалася перерва, з'являвся лише ОСОБА_2,що підтверджується відповідними журналами судових засідань. (а.с.138, 165, 166, 180-181, 184, 214, 221-222).

Таким чином відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи у суді.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушення або неправильного застосування норм матеріального або процесуального права, неповного з'ясування судом обставин справи, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч.ч.1,4 ст.309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.