Справа № 755/9221/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту та зняття заборони на його відчуження,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь», звертаючись до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, просило звільнити з-під арешту та зняти заборону відчуження з майна, належного на праві власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: Україна, АДРЕСА_1), що знаходиться в іпотеці ПАТ «Банк «Київська Русь» на підставі Договору іпотеки від 23.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О., зареєстрованого в реєстрі за №3613, а саме з ? частини квартири під номером АДРЕСА_1, загальною площею 87,0 кв.м, накладену постановою Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.04.2014 року ВП №42854694, що є предметом позову.

Представник позивача Бредуляк І.І. в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи позивач повідомлявся належним чином, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача - Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористався.

Третя особа ОСОБА_1 та її уповноважений представник в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 14 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Зміст ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України не містить жодних застережень, які б надавали можливість за тих чи інших умов не виконувати судові рішення, які набрали законної сили. Зазначена норма Закону має імперативний характер і довільному та розширеному тлумаченню не підлягає.

Як з'ясовано судом, 12 березня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №755/2669/13-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Експотрейд» на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» заборгованість за кредитним договором №17485-20/10-1 від 07 квітня 2010 року, договором поруки №17489-20/10-5 від 07 квітня 2010 року у розмірі 2 611 452 гривні 96 копійок, а також судовий збір у розмірі 3441 гривень 00 копійок, а всього на загальну суму 2 614 893 гривні 96 копійок, в частині боржника ОСОБА_1.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України „Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України „Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України).

Відповідно до положень частини першої, другої та п'ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом, серед іншого, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Відповідно до ч.3 та ч.5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом; у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Як роз'яснено у п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

За змістом ст.ст. 30-33 Цивільного процесуального кодексу України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного права.

Таким чином, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

У відповідності до ч. 1 ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Таким чином, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача належить позивачу, який звертається до суду з відповідним клопотанням, проте позивач не скористався своїм процесуальним правом щодо заміни відповідача, а виходячи з принципу диспозитивності суд не вправі з власної ініціативи замінювати неналежного відповідача.

Виходячи з аналізуючи вищенаведених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» безпідставно пред'явленні позов до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві про звільнення з-під арешту та зняття заборони відчуження з майна, а саме з ? частини квартири АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_1, боржник в процедурі виконавчого провадження, що знаходиться в іпотеці ПАТ «Банк «Київська Русь» на підставі Договору іпотеки від 23.06.2009 року, оскільки Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві не є належним відповідачем у цивільно-правовому спорі при вирішенні питання про зняття арешту з майна, якщо позов пред'явлено стороною виконавчого провадження, в даному випадку стягувачем у виконавчому провадженні ПАТ «Банк «Київська Русь», що зумовлює захист порушених прав сторони виконавчого провадження з дотриманням порядку, передбаченого Розділом VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів.

Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, всупереч вимог ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, позивачем не надано докази, які підтверджують наявність відкритого виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №755/2669/2013-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ТОВ «Експотрейд» на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» заборгованості за кредитним договором №17485-20/10-1 від 07 квітня 2010 року, договором поруки №17489-20/10-5 від 07 квітня 2010 року у розмірі 2611452 грн. 96 коп., та судового збору в розмірі 3441,00 грн., в частині боржника ОСОБА_1, який в копії долучено до позову (а.с.15), та проведення державним виконавцем виконавчий дій щодо виявлення обсягу майна належного боржнику, його опису та накладення арешту на майно, яке є предметом іпотеки, що є предметом доказування в межах даного спору.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту та зняття заборони на його відчуження є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки в межах даного спору судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 1, 2, 11, 57, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.1, 4, 10, 11, 14, 30-33, 58, 59, 60, 61, 88, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту та зняття заборони на його відчуження.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я