АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи: прокурор Шевченківського району м. Києва, служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про вселення та усунення перешкоди у користуванні квартирою, -

УСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_1, треті особи: прокурор Шевченківського району м. Києва, служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про вселення та усунення перешкоди у користуванні квартирою. В обґрунтування позову зазначав, що 23.12.1987 р. на кв. АДРЕСА_1 було видано ордер НОМЕР_1 на сім'ю у складі 5 чоловік, у тому числі й ОСОБА_4, яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4. 16 вересня 2010 року ОСОБА_4 уклала шлюб з позивачем, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дитина ОСОБА_5, який 06.12.2011р. був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою за формою № З КП «ЖЕК «Нива». ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується сертифікатом про смерть НОМЕР_2. Позивач зазначає, що станом на 10.07.2013 р. у спірній квартирі зареєстровано троє неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, 2002р. народження, ОСОБА_7, 2004р. народження, та ОСОБА_5, 2011р. народження, що підтверджується довідкою ТОВ «Київградсервіс» № 1046 від 10.07.2013р. Оскільки відповідач не приймає позивача та перешкоджає йому користуватися житловою площею, позивач звернувся до суду за захистом прав малолітнього сина.

Унікальний номер справи: 761/372/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5823/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мальцев Д.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року позов ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи: прокурор Шевченківського району м. Києва, служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про вселення та усунення перешкоди у користуванні квартирою - задоволено. Вселено малолітнього ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод малолітньому ОСОБА_5 у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Вважає, що задовольняючи позов, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що як вбачається з листа ТОВ «Київградсервіс» від 19.03.2014 р. № 703 ОСОБА_4 не повідомивши нікого з родичів 09.02.2012 р. виїхала до другого чоловіка ОСОБА_3 в ФР Нігерію разом із новонародженою дитиною, залишивши за місцем прописки двох дітей від першого шлюбу. З дня її виїзду та по теперішній час малолітніми дітьми опікується їх батько ОСОБА_1 (Апелянт), яки постійно проживає в Києві з 2000 р. У подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, перебуваючи у другого чоловіка в ФР Нігерія, з сином ОСОБА_5. Відповідно до довідки про смерть, виданої Посольством Нігерії в Україні 16.06.2012р. була знята з реєстраційного обліку за місцем постійної прописки.

Посилається, що наймачем квартири АДРЕСА_1 є відповідач по справі ОСОБА_1 та члени його сім'ї; у квартирі АДРЕСА_1 проживає наймач та його родина (дружина, син від другого шлюбу, дочка та син від першого шлюбу); позивач не є власником або наймачем, або членом сім'ї власника, наймача квартири АДРЕСА_1.

Зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, ємісце проживання батьків (усиновлювачів ) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

На думку апелянта, оскільки місцем проживання Позивача ОСОБА_3, який діє в інтересах сина ОСОБА_5, як зазначено у посвідці на проживання в Україні є АДРЕСА_2, тому і малолітня дитина має проживати із батьком за зазначеною адресою та визначатися, при необхідності, порядок її вселення у таку.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 грудня 1987 року виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих гр. ОСОБА_11 видано ордер НОМЕР_1 на сім'ю, яка складається з п'ятьох осіб, й у тому числі ОСОБА_4, на право заняття квартири АДРЕСА_1.

Після укладення шлюбу з відповідачем, ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_1. Разом з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані її діти: ОСОБА_6, 2002р. народження, ОСОБА_7, 2004 р.народженя. Вказана обставина підтверджується довідкою за формою № 3 від 07.12.2011р. № 2369 та не заперечуються сторонами.

20 серпня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

16 вересня 2010 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_3, який зареєстрований відділом реєстрації шлюбів Амак, Абуджа, Нігерія, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в другому шлюбі народився ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження.

ОСОБА_5 06.12.2011р. був зареєстрований у спірній квартирі, що підтверджується довідкою форми № З КП «ЖЕК «Нива» № 2369 від 07.12.2011р. та довідкою адресно - довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України від 06.01.2015р. , згідно яких дитина ОСОБА_5 17.07.2011р. вписана у талон матері для реєстрації.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть НОМЕР_2 зареєстровано в Центрі реєстрації Головний офіс Мушін, запис № 182 від 04.07.2012р.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був поселений в спірну квартиру як член наймача квартири, а тому режим його проживання в спірному житловому приміщенні регулюється нормами ЖК.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що відповідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Статтею 65 ЖК України встановлено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Разом з тим, відповідно ч. 4 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Судом першої інстанції встановлено, що на час розгляду справи судового рішення про виселення дитини зі спірної квартири немає.

З огляду на вказане, суд першої інстанції вірно встановив, що позивач, будучи зареєстрований в спірному житловому приміщенні за згоди наймача квартири, набув права користування цим житловим приміщенням.

Крім того, обґрунтовано враховано і ту обставину, що до цього часу відповідач у встановленому законом порядку реєстрацію дитини в спірній квартирі не оспорювали, тобто відповідачі визнавали за позивачем право користування спірною квартирою.

Таким чином, судом першої інстанції достеменно встановлено, що відповідач перешкоджає дитині проживати та користуватися спірною квартирою, що підтверджується показами допитаних у судовому засіданні свідків, копією довідки Шевченківського РУ ГУМВС України в м.Києві від 19.12.2013р., та визнається й самим відповідачем, а тому відповідно до положень ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи позицію відповідача при розгляді даної справи, який заперечував проти позовних вимог позивача, вимагаючи прийняти рішення про відмову в задоволенні позову, суд дійшов до висновку про те, що між сторонами дійсно виник спір і відповідачі перешкоджають дитині проживати та користуватися спірною квартирою.

З огляду на те, що відповідач відповідно до розпорядження Шевченківської районної місті Києві державної адміністрації від 12.09.2013р. № 543 «Про зміну договорів найму» вселився, а дитина з 2011р. зареєстрований в спірній квартирі в установленому законом порядку, відповідач не оспорював його реєстрацію в спірній квартирі, позивач був поселений в спірній квартирі як член сім'ї власника, і відповідач таким чином визнавав за позивачем право користування спірною квартирою, суд вважає, що дитина мають право користування спірним житлом, а тому вимоги про його вселення в спірну квартиру підлягають задоволенню.

Колегія суддів відносно доводів апеляційної скарги зазначає, що вони повторюють обґрунтування заперечень відповідача, які були повно та всебічно розглянуті судом першої інстанції, зокрема той факт, що відповідач ні під час розгляду даної справи, ні до звернення позивача з даним позовом до суду, не звертався з позовом про визнання позивача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, таким чином визнавав за дитиною право користування спірним житлом.

Колегія суддів зазначає, що не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи, та вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: