КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Провадження № 2/520/1529/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

при секретарі Гарнаженко Н.С., Мельничуковській К.В.,

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_4,

третя особа Одеська міська рада

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4, в якому просила визнати за позивачкою право власності на садовий будинок літ. «А» та господарські споруди за адресою: м. Одеса, СТ «Маяк-3», по вул. Верхній, 39 загальною площею 81,8 кв.м, житловою 47,3 кв.м, а також нежитлові приміщення загальною площею 34,5 кв.м.

Ухвалою суду від 07.10.2014 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Одеську міську раду (а.с. 24).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилається на те, що вона є власником садового будинку літ. «А» та господарських споруд за адресою: м. Одеса, СТ «Маяк-3», по вул. Верхній, 39, а відповідачка ОСОБА_4 є колишнім членом СТ «Маяк», якому відводилась у користування земельна ділянка під вищевказаним будинком.

Позивачка стверджує, що вона за власні кошти із своїх матеріалів побудувала вищевказаний обєкт нерухомості та після закінчення будівельних робіт звернулась до Інспекції ДАБК в Одеській області з метою введення в експлуатацію даного садового будинку. Інспекцією ДАБК в Одеській області 02.10.2013 року була зареєстрована Декларація про готовність об'єкта до експлуатації за № ОД 83, а тому ОСОБА_3 вважає, що у неї виникло право власності на садовий будинок літ. «А» та господарські споруду за адресою: м. Одеса, СТ «Маяк-3», по вул. Верхній, 39.

В якості підстави для визнання за позивачкою права власності на спірний будинок ОСОБА_3 посилається також на положення ч. 3 ст. 376 ЦК України та вказує, що земельна ділянка, на якій розташовані садовий будинок з надвірними спорудами та прибудова до житлового будинку, які збудовані нею, була відведена для будівництва та передана в користування рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів № 524 від 01.07.1988 року.

З посиланням на положення ст. 377 ЦК України, ч. 1 та ч. 2 ст. 120 ЗК України, ОСОБА_3 вважає, що до неї як до набувача права власності на житловий будинок (на підставі декларації про готовність до експлуатації) переходить право користування на земельну ділянку, на якій цей будинок розміщений, без зміни її цільового призначення, тобто право користування земельною ділянкою згідно рішення Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів № 524 від 01.07.1988 року.

ОСОБА_3 вказує, що відповідачкою згідно виписки з протоколу загальних зборів членів СТ «Маяк» від 07.04.2013 року було добровільно передано позивачці право користування земельною ділянкою та правління прийняло рішення про виключення ОСОБА_4 з членів СТ «Маяк-3» та прийнято замість неї в члени СТ «Маяк-3» її дочку позивачку ОСОБА_3

Однак, за твердженням позивачки, відповідачка ОСОБА_4 вважає, що її неправомірно не включили до тексту декларації про готовність обєкту до експлуатації та вважає, що має право власності на ? частку в садовому будинку, про що надіслала позивачці листа та саме через це позивачка ОСОБА_3 не може зареєструвати своє право власності.

ОСОБА_3 посилається також на положення п. 1 ч. 2 ст. 16, ст. 392 ЦК України, відповідно до яких власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

У судовому засіданні представник позивачки наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання 13.07.2015 року не зявилася, повідомлена належним чином (а.с. 79), будучи присутньою у судовому засіданні 07.10.2014 року не заперечувала проти задоволення позову.

Представник Одеської міської ради у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином (а.с. 73).

Вислухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_3, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні відповідачка ОСОБА_4 була членом СТ «Маяк-3». Згідно її заяви про передання ОСОБА_3 у звязку із сімейними обставинами будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Верхня, 39 рішенням загальних зборів СТ «Маяк-3» від 07.04.2013 року ОСОБА_4 було виключено з членів СТ «Маяк-3» та замість неї прийнято її доньку позивачку ОСОБА_3 (а.с. 11).

Судом також встановлено, що у відповідачки ОСОБА_4 на момент виходу з членів СТ «Маяк-3» були відсутні будь-які правоустановчі документи, які б посвідчували її право власності на вже існуючу будівлю за адресою: м. Одеса, вул. Верхня, 39 та документи, що посвідчують її право користування земельною ділянкою за вказаною адресою.

ОСОБА_3 звернулась до Інспекції ДАБК в Одеській області стосовно введення в експлуатацію садового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Верхня, 39 та Інспекцією ДАБК в Одеській області 02.10.2013 року була зареєстрована Декларація про готовність об'єкта до експлуатації за № ОД 83, тобто було введено в експлуатацію садовий будинок літ. «А» та господарських споруд за адресою: м. Одеса, СТ «Маяк-3», по вул. Верхній, 39 загальною площею 81,8 кв.м., житловою 47,3 кв.м., а також нежитлові приміщення загальною площею 34,5 кв.м. (а.с. 5-10).

Свідоцтво про право власності на спірний садовий будинок ОСОБА_3 не оформлено.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилалася на положення ч. 5 ст. 376 ЦК України та ст. 392 ЦК України, однак суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, вважає, що ці нормативні положення не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно.

Згідно ч.1, 3 ст. 3 цього закону державна реєстрація прав є обов'язковою. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 після реєстрації Інспекцією ДАБК в Одеській області 02.10.2013 року Декларації про готовність об'єкта до експлуатації за № ОД 83 до цього часу не одержала в Реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції свідоцтво про право власності на садовий будинок, право власності на нього не зареєструвала, тобто з урахуванням наведених вище положень нормативно-правових актів права власності у неї не виникло, що виключає можливість застосування судом ст. 392 ЦК України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності з посиланням на ч. 5 ст. 376 ЦК України, суд з урахуванням розяснень, наданих у Постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вважає, що їх предявлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, суд виходить з того, що відповідно до вказаної норми на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб, однак як було зазначено вище спірний садовий будинок не має статусу самочинно збудованого, оскільки його було введено в експлуатацію Інспекцією ДАБК в Одеській області 02.10.2013 року шляхом реєстрації Декларації про готовність об'єкта до експлуатації за № ОД 83.

Підсумовуючи вищенаведене, позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Водночас, суд вважає, що ОСОБА_3 не позбавлена можливості оформити в Реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції свідоцтво про право власності на спірний садовий будинок та зареєструвати право власності на нього, а у разі відмови Реєстраційної служби в оформленні такого свідоцтва, оскаржити її дії в установленому законом порядку.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у звязку із відмовою у задоволенні позову позивачці не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Одеська міська рада про визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Петренко В. С.