Справа № 132/777/15-ц
Провадження № 2/132/341/15
РІШЕННЯ

Іменем України

18.05.2015 року Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Копчинського В.І.

при секретарі Кулик Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калинівка справу за позовом Виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що актом комплексної ревізії робочих органів Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від Таким чином, при укладенні договорів по наданню автотранспортних послуг необхідно було витребувати у контрагента копію ліцензії, в підтвердження того, що він має право надавати саме цей вид послуг.

За результатами ревізії Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було видано наказ від 03.12.2014 року № 402-ОС, яким директора виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду Давиденка В.В. зобов'язано забезпечити відшкодування неправомірних витрат за статтею «Оплата транспортних послуг на утримання транспортних засобів» на суму 76 562,35 грн. У свою чергу, директором виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення був виданий наказ від 12.12.2014 року №352-ОД , де пунктом 3 зобов'язано директора Калинівської районної виконавчої дирекції організувати та забезпечити виконання п. 1.2 наказу Виконавчої дирекції Фонду від 03.12.2014 року №402-ОС , в частині відшкодування неправомірних транспортних витрат.

Відшкодувати добровільно неправомірні транспортні витрати в сумі 9 316,70 грн. директор Калинівської районної виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду ОСОБА_1 відмовляється, тому звертається до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача за дорученням Гнатюк М А. позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що 14.11.2014 року виконавчою дирекцією Фонду була проведена комплексна перевірка Вінницького обласного відділення, за результатами якої було встановлено неправомірні витрати за статтею «Оплата транспортних послуг на утримання транспортних засобів» , в тім числі - по Калинівській районній виконавчій дирекції відділення Фонду встановлено, що зазначені послуги надавались перевізником, у якого взагалі відсутня ліцензія на перевезення пасажирів, що призвело до неправомірних витрат на суму 9 316,70 грн.. З даними порушеннями обласне відділення було не згідне, писали заперечення до акта перевірки, оскільки вважали , що перевезення їх працівників відбувалося згідно укладених договорів, до них додані акти виконаних робіт, маршрутні листи тощо, що свідчить про цільове використання зазначених коштів, проте керівництво Фонду вважає, що дані витрати повинна відшкодувати директор відділення , яка укладала договір з перевізниками. Стверджує, що відшкодувати неправомірні транспортні витрати відповідачка повинна з підстав , передбачених ст.130 КЗпП України, проте розпорядження вищестоящого керівництва Фонду про визначення виду і межі матеріальної відповідальності безпосередньо директора відділення не приймалося . Підтверджує, що перевезення працівників відділення Фонду відбувалося згідно укладених договорів, до них додані акти виконаних робіт, маршрутні листи, платіжні доручення тощо. Від відповідача не вимагалося обов'язкова необхідність приєднання до договорів копії ліцензій перевізників. Укладення даних договорів обов'язково погоджувалося з юридичним відділом Фонду, а також підтверджує , що кошти відповідачем використані за цільовим призначенням, проте наполягає, щоб відповідачка відшкодувала заподіяну позивачу матеріальну шкоду.

Відповідачка та її представник за угодою позовні вимоги не визнають. , вважають , що даний позов є нікчемним та безпідставним, так як , позивач посилається на ст.130 КЗпП України, проте дана стаття містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників., сукупність яких дає власникові право притягти працівника до матеріальної відповідальності, а саме порушення працівником трудових обов'язків, наявність прямої дійсної шкоди,причинний зв'язок між порушенням і шкодою та вина працівника.

Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. , тому відповідачка не може бути притягнута до матеріальної відповідальності, якщо вона не порушувала свої трудові обов'язки, позивач мав би обґрунтувати свої позовні вимоги вказівкою на конкретне порушення конкретних трудових обов'язків, які передбачені тим чи іншим нормативним актом. Позивач не конкретизує норму законодавства про працю, яка дає підстави для притягнення відповідачки до матеріальної відповідальності, що виключає саму відповідальність. Крім того , стверджують , що Договір №6 від 18 березня 2011 року, Договір №5 від 13 лютого 2012 року, Договір №5 від 01 лютого 2013 року були укладені відповідачкою лише після письмового дозволу керівництва вищестоящої організації.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, оцінивши зібрані докази по справ в їх сукупності , суд вважає позов не задовольнити з наступних підстав.

Так, судом достовірно встановлено, що позивач в позовній заяві та його представник в судовому засіданні мотивує свою вимогу положеннями ст.130 КЗпП України, вважаючи, що відповідачка заподіяла матеріальну шкоду виконавчій дирекції обласного відділення ФСС з ТВП, уклавши договори на перевезення з перевізником, який не має ліцензії на здійснення перевезень пасажирів.

Частинами 1,2 ст.130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Стаття 130 КЗпП перелічує юридичні факти, сукупність яких дає власникові право притягти працівника до матеріальної відповідальності , а саме - порушення працівником трудових обов'язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв'язок між порушенням і шкодою, та вина працівника.

Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Отже, працівник не може бути притягнений до матеріальної відповідальності, якщо він не порушував свої трудові обов'язки.

Трудові обов'язки працівника можуть визначатися законодавством, колективним, трудовим договором, іншими локальними нормативними та індивідуальними актами. Поширена практика визначення кола трудових обов'язків працівників у посадових інструкціях, документах, які визначають порядок проведення робіт, вимоги до якості виготовленої продукції, виконуваної роботи.

Таким чином, позивач мав би обґрунтувати свої позовні вимоги вказівкою на конкретне порушення конкретних трудових обов'язків, які передбачені тим чи іншим нормативним актом.

Позивач не конкретизує норму законодавства про працю, яка дає підстави для притягнення до матеріальної відповідальності, що виключає саму відповідальність.

Крім цього, кошторисами на 2011-2013 роки передбачені кошти на оплату транспортних послуг. З пояснення представника позивача вбачається, що кошти , закладені в кошторисі на автотранспортні послуги використані відповідачкою за призначенням і перевищені не були.

Відповідачка , як директор Калинівської виконавчої дирекції, діє на підставі довіреності виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТВ від 25 липня 2011 року , якою передбачено, що для виконання представницьких функцій відповідачці надаються такі повноваження: ... укладати будь-які договори з письмового дозволу керівника вищестоящої організації...

Судом встановлено, що проекти Договорів про надання автотранспортних послуг попередньо надавалися до позивача, Виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП, де вони візувалися працівниками юридичної служби як такі, що відповідають законодавству, а потім керівник виконавчої дирекції надавав відповідачці письмовий дозвіл на укладення договору.

Отже, Договір № 6 від 18 березня 2011 року, Договір №5 від 13 лютого 2012 року, Договір №5 від 01 лютого 2013 року були укладені після письмового дозволу керівництва вищестоящої організації., яке відповідно несе відповідальність за правомірність укладення таких угод.

Наявність ліцензії у перевізника стосується лише особи, яка надає послуги з перевезення. Відсутність ліцензії на перевезення автомобільним транспортом, як додаток до договорів про надання транспортних послуг не може бути підставою для висновку про те, що кошти по оплаті послуг з перевезення були витрачені безпідставно та неправомірно.

Крім того, судом встановлено, що 22 березня 2013 року у Калинівській районній виконавчій дирекції ВОВ ФСС з ТВП за період 01.01.2011 - 31.12.2012 рр. була здійснена комплексна ревізія ревізійною групою виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення ФСС з ТВП, де на аркуші 25 Акту ревізії описано витрати на оплату транспортних послуг і будь-яких порушень перевіркою не виявлено.

Таким чином , у задоволенні позовних вимог позивача має бути відмовлено в повному обсязі, оскільки судом не встановлено, будь-якого умислу у відповідача на заподіяння прямої дійсної шкоди Калинівській виконавчій дирекції . Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди є склад цивільного правопорушення, одним із елементів якого являється вина працівника.

Позивачем в позовній заяві не зазначено та в судовому засіданні не доведено , якими неправомірними діями ОСОБА_1 заподіяла пряму дійсну шкоду Фонду , наявність її вини і причинного зв'язку між неправомірними її діями та негативними наслідками.

Відповідно ст.138 КЗпП України для покладання на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Відповідно ч .1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 130, 138 , 232 КЗпП України, ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до ОСОБА_1 про стягнення коштів в сумі 9 316,70 грн - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: