Справа № 150/140/15-ц Провадження № 22-ц/772/1811/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого судді Якименко М.М.

Суддів: Вавшка В.С., Колоса С.С.

При секретарі Пантелейомовій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Вінницької області у м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 25 березня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до Чернівецького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем. В період шлюбу ними була придбана квартира № 111, що в м. Вінниця по вул. Ю.Смирнова буд.23/провулок Уманський 1,будинок 6. Договір купівлі продажу даної квартири був оформлений на відповідача ОСОБА_3

Сімейне життя між сторонами не склалося, внаслідок чого шлюб між ними було розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 протиправно під погрозами отримав від ОСОБА_2 дозвіл на продаж спільної квартири.

Дана квартира 16.04.2014 року була продана зведеному брату відповідача ОСОБА_4 Продаж був вчинений за 407390,00 гривень.

Позивач зазначає, що вона, в силу ст.70 СК України, має право на стягнення грошової компенсації у вигляді 1/2 частини вартості проданої квартири, які відповідач їй в добровільному порядку не віддає.

Та зазначає, що окрім вказаних коштів, вона має також право, в силу ст.625 ЦК України, на стягнення з відповідача 43183,34 гривень збитків від інфляції та 4955,04 гривень 3% річних.

Вважає, що зобовязання у ОСОБА_5 у вигляді сплати належних позивачу коштів виникло з юридичного факту продажу спільної квартири, а саме з 16.04.2014 року.

Вказані вище обставини вимусили ОСОБА_2 звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 25 березня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

В ході апеляційного розгляду позивач та її представник підтримали скаргу, надавши пояснення аналогічні викладеним у ній.

В свою чергу, відповідач заперечив щодо апеляційної скарги, надав усні та письмові пояснення, в яких вказав, що між ним та позивачем не існувало жодних відносин зобовязального характеру, тому, на його думку, безпідставна вимога щодо стягнення з нього збитків від інфляції та 3% річних. Пояснив, що половину отриманих від продажу квартири коштів він віддав позивачу, тому її позовні вимоги в цій частині є також безпідставними.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того,що договір купівлі-продажу квартири був здійснений за згодою ОСОБА_6 , спір щодо спільно нажитого майно відсутній, що, на думку суду, випливає з тексту рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Факт отримання позивачем половини коштів від продажу квартири підтверджується поясненнями відповідача ОСОБА_7, наданими суду першої інстанції.

Однак з такими висновками суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який 10.01.2014 року за рішенням суду було розірвано.

В період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була придбана квартира № 111, що в м. Вінниця по вул. Ю.Смирнова, буд.23/провулок Уманський 1,будинок 6, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_3

Виходячи з наведеного та диспозиції ст.60 СК України, висновок суду, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя, є правильним.

16.01.2014 року ОСОБА_3 продав вказану квартиру громадянину ОСОБА_4, який за твердженням позивача, що визнається і відповідачем, є його родичем.

Продаж квартири було оформлено нотаріально, що підтверджується договором купівлі- продажу від 16.01.2014 року, який міститься в матеріалах справи.

В договорі зазначено, що його ціна (ціна квартири) за домовленістю сторін складає 407390,00 гривень.

Сторони підтвердили факт повного розрахунку до укладення договору в повному обсязі у відповідності до вимог Постанови Правління НБУ від 06.05.2013 року за № 210 « Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», що було зазначеного в тексті договору.

Відчуження кватири було здійснено за письмовою згодою ОСОБА_2, справжність підпису якої також було посвідчено нотаріально.

Наполягаючи на позові, ОСОБА_2 вказувала на те, що її колишній чоловік, продавши квартиру не віддає її половину отриманих ним коштів, на які вона, в силу ст.70 СК України, має законне право.

В свою чергу заперечуючи позов, ОСОБА_3 вказував на протилежне.

Ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За обставин, що склалися, колегія суддів вважає, що тягар доказування щодо факту отримання ОСОБА_2 коштів лягає на відповідача.

Всупереч вимогам ст.60 ЦПК України відповідач не довів суду, що половина коштів від продажу квартири ним була передана позивачу ОСОБА_2

Його пояснення не підтверджують такого факту і не є належними та допустити доказами у цій справі.

Факт передачі коштів відповідачем позивачу, на думку колегії, повинен бути підтверджений письмовими доказами, які відповідачем , як в суді першої інстанції , так і в суді апеляційної інстанції, надані не були.

Вирішуючи спір, судова колегія прийшла до висновку, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами СК України.

Ч.1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбом.

Приймаючи до уваги те, що квартира, яка є спільною сумісною власністю подружжя на час звернення до суду з позовом була відчужена , то в силу ч.1 ст. 70 СК України, позивач ОСОБА_2 має право на грошову компенсацію у вигляді половини її вартості, яка була зазначена в договорі купівлі- продажу від 16.01.2014 року.

Позивач не заперечив і визнав ту обставину, що продаж квартири було вчинено за суму 407390,00 гривень.

Апеляційним судом було запропоновано відповідачу надати доказ про отримання ним зазначеної суми по безготівковому розрахунку, зокрема виписку з банку про перерахунок зазначеної суми на його рахунок.

Однак такого доказу відповідач суду не надав, наполягаючи на тому, що 407390,00 гривень ним було отримано готівкою.

Колегія суддів вважає, що відсутність такого документу не позбавляє позивача права на отримання грошової компенсації від половини вартості квартири.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача на її користь 203695,00 гривень, що є половиною від 407390,00 гривень, є обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають задоволенню.

Ст.509 ЦК України визначає поняття зобовязання та підстави його виникнення.

Відповідальність за порушення грошового зобовязання визначена ст.625 ЦК України.

Приймаючи до уваги те, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами СК України, тобто спір виник щодо поділу спільно нажитого майна подружжя у вигляді отримання грошової компенсації , колегія суддів вважає, що правових підстав для застосування ст.625 ЦК України, яка регулює і застосовується до іншого роду правовідносини, в даному випадку немає.

А тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими,в звязку з чим задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, вказують на невідповідність висновків суду обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції, згідно ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового, про часткове задоволення позовних вимог в розмірі 203695,00 гривень.

В силу ст.88 ЦПК України підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно від задоволеної частини позовних вимог у вигляді судового збору в сумі 3322,66 гривень та 500,00 гривень витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст.60, 70 СК України, ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 25 березня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 203695,00 гривень , 500 гривень витрат на правову допомогу та 3322, 66 гривень витрат по оплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення набуває законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ /підпис/

СУДДІ: /підписи/

З оригіналом вірно:

ГОЛОВУЮЧИЙ