АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 -6391 /2015р. Головуючий у І інстанції Саадулаєв А.І.
Доповідач Котула Л.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - судді Котули Л.Г.

Суддів: Слюсар Т.А., Немировської О.В.

За участю секретаря Круглика В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державного агентства рибного господарства України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства рибного господарства України про визнання дій незаконними, визнання незаконним наказу про надання відпустки та його скасування, визнання попередження про наступне вивільнення незаконним та його скасування, зобов'язання вчинити певні дії , -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного агентства рибного господарства України про визнання незаконним наказу про надання відпустки та зобов'язання вчинити певні дії.

При цьому посилався на те , що наказом № 355-к від 10 серпня 2010 року був прийнятий на посаду виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області.

13 грудня 2010 року наказом № 586 -к його було звільнено із зазначеної посади на підставі ч.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2011 року його поновлено на посаді та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На підставі цього рішення наказом №124-ТО від 03 листопада 2014 року його поновлено на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області з 13 грудня 2010 року.

27 листопада 2014 року він отримав від відповідача листа , в якому відповідач направив йому копію наказу про поновлення на роботі, копія наказу про надання йому відпустки без збереження заробітної плати та попередження про наступне вивільнення від 03 листопада 2014 року і запропоновано йому посади водія та сторожа.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати дії відповідача щодо ухилення від укладення з ним трудового договору, надання робочого місця, забезпечення необхідними для роботи засобами незаконними та поновити його права; визнати наказ № 125-ТО від 03 листопада 2014 року про надання відпустки без збереження заробітної плати незаконним та скасувати його і визнати попередження про наступне вивільнення від 03 листопада 2014 року незаконним та скасувати його.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано попередження про наступне вивільнення від 03.11.2014 року незаконними.

В іншій частині позову відмовлено.

У апеляційній скарзі в.о Голови Держрибагенства України Николенко О.М. просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Рішення суду в частині відмови у задоволені позову не оскаржувалося, а відтак набуло законної сили, а тому не є предметом перевірки суду щодо його законності і обґрунтованості в цій частині.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з підстав, викладених у ній, ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Задовольняючи позов та визнаючи попередження про звільнення позивача незаконним , суд виходив з того , що попередження було видано з порушенням чинного законодавства .

Проте з таким висновком суду не можна погодитися.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови № 9 від 06.11.92 року" Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З матеріалів справи вбачається , що наказом Державного агентства рибного господарства України № 124-ТО від 03 листопада 2014 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2011 року ОСОБА_1 поновлено на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області з 13 грудня 2010 року (а.с. 17).

Після видання наказу про поновлення позивача на роботі, відповідач повідомив позивача про наступне вивільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України та запропонував йому вакантні посади , які не віднесені до категорії посад державних службовців: водія та сторожа Волиньрибохорони( а.с. 19,20).

Позивач просив визнати незаконним попередження про наступне вивільнення , посилаючись на те, що такі дії відповідача дискредитують його, як досвідченого фахівця даної галузі та є фактичною спробою уникнути належного виконання рішення суду про поновлення його на посаді.

З наведеного випливає, що позивач просить встановити обставини, які підлягають з'ясуванню та перевірці їх законності під час вирішення спору про поновлення на роботі.

Статтею 232 КЗпП України визначено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами:

1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються;

2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу;

3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб, митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу;

4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації;

5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав.

Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу.

Отже, такого способу захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб як звернення до суду за вирішенням трудового спору із заявою про визнання попередження про наступне вивільнення незаконним не передбачено законом.

За таких обставин, рішення суду в частині задоволення позову та визнання незаконним попередження про наступне вивільнення від 03.11.2014 року підлягає скасуванню з відмовою у задоволені позову з наведених підстав.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,309,316 ЦПК України , колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Державного агентства рибного господарства України задовольнити .

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову до Державного агентства рибного господарства України про визнання попередження про наступне вивільнення незаконним.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: