У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 15 липня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого суддів: Ткачука О.С., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В., Фаловської І.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області, про виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 04 березня 2015 року, в с т а н о в и л а: У липні 2014 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши на його обгрунтування, що 17 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HMTWGA00007715, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в сумі 50 000 гривень з кінцевим терміном повернення 16 серпня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № HMTWGA00007715, предметом якого є житловий будинок по АДРЕСА_1 Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 04 березня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком з укладенням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. 11 червня 2014 року банком на адресу відповідачів було надіслане повідомлення з вимогою добровільного звільнення житлового будинку, який є предметом іпотеки, у зв'язку з прийнятим рішенням про звернення стягнення. Посилаючись на те, що відповідачі добровільно не виселяються із займаного житла, позивач просив суд виселити відповідачів із спірного будинку. Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2015 року позов задоволено частково. Ухвалено виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_6 з житлового будинку № АДРЕСА_1. В решті позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 04 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову у цій частині. Вирішено питання про стягнення судового збору. У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Вирішуючи спір в частині вимог про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що останні не виконали вимогу банку про добровільне виселення. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та ухвалюючи в цій частині нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд з посиланням на Конвенцію про права дитини дійшов висновку про те, що не можна малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розлучити зі своєю матір'ю ОСОБА_2, оскільки діти самостійно не можуть здійснювати свої житлові права, а питання про права усіх малолітніх дітей на проживання в будинку може вирішуватися лише разом з питанням про права батьків, або одного з батьків. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Відповідно до ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 статті 40 даного Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Як роз'яснено у п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Результат аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року та від 24 червня 2015 року (справи № № 6-39цс15 та 6-447цс15). Вирішуючи спір, суди не перевірили обставин придбання спірного будинку, зокрема чи був він придбаний за рахунок отриманих у позивача кредитів, повернення яких було забезпечено іпотекою, та не врахували, що предмет іпотеки належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 вересня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Теофіпольської державної нотаріальної контори Хмельницької області Сурмою Г.Ф. та зареєстрованого Теофіпольським бюро технічної інвентаризації в книзі № 4, запис № 485, тобто до укладення кредитного договору. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, не застосував закон, який підлягав застосуванню, та ухвалив рішення без з'ясування фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Крім того, на порушення вимог ст. 316 ЦПК України апеляційним судом не зазначено висновок щодо вимог в частині виселення ОСОБА_1 За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 04 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.С. Ткачук Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.В. Кафідова І.М. Фаловська