Справа № 202/4289/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 липня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: судді- Бєльченко Л.А

при секретарі- Шишкановій О.В.,ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства Приватна фірма «Континент» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Позивач 12 травня 2015 року звернулась до відповідача з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 14158 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 227000 грн. та зобов*язати відповідача звільнити її за скороченням штатів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з листопада 2001 року працює головним бухгалтером ПП ПФ «Континент». 25 березня 2015 року в неї стався конфлікт з директором цього підприємства, ОСОБА_3, в ході якого останній запропонував їй звільнитися. З 26 березня по 11 квітня вона була на лікарняному і вийшла на роботу 14 квітня, після Пасхальних свят. З 14 квітня по 21 квітня 2015 року вона продовжувала працювати на підприємстві. Проте, коли 21 квітня вона подала директору дві доповідні про те, що в роботі підприємства є порушення, між ними знову виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_3 її ображав, погрожував звільнити, вигнав з кабінету за територію підприємства. В результаті стресу вона знову захворіла та з 22 квітня по 30 квітня знаходилась на лікарняному. Вийшла на роботу після травневих свят, 5 травня, але на прохідній її не пропустила охорона, пояснивши, що є розпорядження директора підприємства. При цьому наказ про звільнення, трудову книжку , лікарняні та компенсацію за невикористану відпустку їй не видали. Щоб зафіксувати даний факт вона звернулась в Бабушкінський РВ міліції та Територіальну державну інспекцію труда Дніпропетровської області з відповідними скаргами. 7 травня 2015 року вона добилась зустрічі з директором підприємства, просила виплатити їй заробітну плату в розмірі 14158,03 грн . за квітень місяць. Проте останній їй в грубій формі відмовив та попросив охоронця провести її з підприємства.

Заявою від 05 червня 2015 року( а.с. 55,56) позивач уточнила позовні вимоги. Посилаючись на ті самі обставини і підстави , позивач зазначила, що з 5 травня 2015 року відповідач фактично відсторонив її від роботи, тому просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за квітень 2015 року у розмірі 14158 грн., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 227000 гривень.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, заявлені в редакції від 5 травня 2015 року, та просила їх задовольнити. Дізнавшись про звільнення її відповідачем на підставі п.4ч.1 ст. 40 КЗпП наказом від 23.06.2015 року, позивач зазначила, що вважає даний наказ незаконним , бо її прогул є вимушеним.

Представник відповідача позовні вимоги ОСОБА_2В не визнав та зазначив, що 27.11.2001 року позивач була прийнята на посаду головного бухгалтера підприємства.

20 квітня 2015 року ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці, у зв*язку з чим 21 квітня директор підприємства попросив надати письмові пояснення . Але ОСОБА_2 відмовилась у присутності двох інших працівників . З 22 по 30 квітня ОСОБА_2 була на лікарняному. На цей час виконання обов*язків головного бухгалтера було покладено на ОСОБА_4, яка виявила відсутність в комп*ютері певних програм, за допомогою яких на підприємстві вівся податковий і бухгалтерський облік. Аудиторська фірма також виявила відсутність на підприємстві деяких комп*ютерних програм

05 травня позивач також була відсутня на робочому місці, про що був складений відповідний акт. З метою з*ясування причин відсутності ОСОБА_2 на робочому місці, була створена комісія, яка 06.05.2015 року виїхала за місцем проживання ОСОБА_2 Проте двері ніхто не відчинив, про що був складений відповідний акт. В цей же день позивачу було направлено листа з повідомленням щодо пояснень причин відсутності на роботі, проте відповіді не отримано. Повторно лист був направлений ОСОБА_2 12 травня.

08 червня ОСОБА_2 разом із невстановленою жінкою намагалася перетнути прохідну підприємства. Охорона підприємства безперешкодно пропустила ОСОБА_2В на робоче місце, проте іншій жінці було заборонено прохід на територію підприємства. Це викликало обурення позивача і вона залишила територію підприємства. В цей же день за місцем проживання позивача знову виїхала комісія для з*ясування причин відсутності на робочому місці, але двері квартири ніхто не відчинив.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача також зазначив, що 07 травня позивач з*являлась на роботі і мала зустріч з директором підприємства. Але вона лише намагалася обміняти свою заяву про звільнення на 28000 гривень.

15 червня та 23 червня ОСОБА_2 прийшла на підприємство разом зі своїми родичами та вимагала видати їй трудову книжку, проте заяву про звільнення не подавала. Наказом від 23 червня 2015 року ОСОБА_2 звільнено на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП за відсутність на робочому місці без поважних причин з 05 травня по 23 червня 2015 року.

Представник відповідача також зазначив, що позивачеві виплачені: зарплата за квітень 421,35 грн., оплата лікарняного за квітень - 560, 57 грн., компенсація за невикористану відпустку 4572 грн.

Вважаючи позовні вимоги ОСОБА_2П безпідставними, представник відповідача просив суд відмовити позивачеві у задоволені позовних вимог.

Допитана у якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що вона є знайомою ОСОБА_2 08.06.2015 року вона разом з нею поїхала за місцем роботи останньої щоб придбати шпалери, але охоронець їх не пропустив. ОСОБА_2В щось з*ясовувала з охоронцем, про це вона, свідок, не чула. ОСОБА_2 пройшла через КПП , а потім повернулась і сказала, що її не пропустили. Пізніше позивач зателефонувала їй і попросила підписати акт.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що працює на підприємстві ПФ «Континент» начальником охорони. Його робоче місце на прохідній підприємства, він контролює пропускну систему. З середини квітня і по даний час позивача на підприємстві він не бачить, на роботу вона не приходить. Йому, свідку, відомо,що у позивача з директором вийшов конфлікт, після чого вона пішла з роботи і не приходить. 07 травня позивач приходила на роботу, розмовляла з директором, після чого пішла. Директор не давав йому вказівку не допускати її до роботи. В квітні місяці ОСОБА_2 зателефонувала йому на мобільний та просила підписати акт, що її не допускають до роботи, але він відмовився, бо такого не було.

15 червня позивач приходила на роботу разом зі своєю сестрою і чоловіком. Він їй не перешкоджав пройти, а сестру і чоловіка він не пропускав, т. я. вони не робітники підприємства. ОСОБА_2 проходити не стала і попросила викликати юриста, що він і зробив.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що він є чоловіком позивача . 15.06.2015 року вони разом з останньої приїхали на підприємство щоб забрати трудову книжку ОСОБА_7. Проте їх не пропустили, сказали, що директора немає на роботі. Вийшов юрист, який також відмовився видавати трудову книжку, запропонував написати заяву про звільнення, але ОСОБА_2 відмовилась. 23 червня вони також прийшли на підприємство за трудовою книжкою. Охоронець провів їх до директора. Позивач просила віддати трудову книжку,але директор відмовив і вони пішли.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є сестрою позивача, Їй відомо , що у сестри стався конфлікт з директором підприємства і її не пропускають на роботу. 15 червня та 23 червня вони їздили на роботу позивача, але турнікет на охороні був заблокований, їх не пропустили.

Допитаний у якості Свідка ОСОБА_3 пояснив, що є директором ПП ПФ «Континент». Позивач працювала на підприємстві головним бухгалтером з 2001 року. В 2014- 2015 роках неодноразово мало місце неналежне виконання з боку ОСОБА_2 її трудових обов*язків. У зв*язку з чим у березні 2015 року вони домовились, що вони розірвуть трудові відносини після того, як ОСОБА_2 підшукає собі інше місце роботи, а підприємство знайде бухгалтера. Після того позивач виклала своє резюме, а 26 квітня передала акт з електронними ключами і повідомила, що вона з 27 квітня йде на лікарняний. 27 квітня позивач заблокувала електронні ключі, чим заподіяла шкоду підприємству. З 5 травня по 23 червня позивач на робочому місці не з*являлась,що підтверджується камерами спостереження на всьому підприємстві, в тому числі і на прохідній; будь - які пояснення відсутності на роботі не надавала. Декілька разів за місцем її проживання виїздила створена комісія з метою з*ясувати причини відсутності на роботі, проте вдома її не заставали. 23 червня 2015 року позивач була звільнена з підприємства за відсутність на роботі без поважних причин з 5 травня по 23 червня 2015 року. Свідок також зазначив, що 8, 15, 23 червня ОСОБА_2 з*являлась на підприємстві разом зі своїми родичами і вимагала видати їй трудову книжку, але заяву про звільнення з будь - яких підстав не подавала.

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач працювала в ПП ПФ «Континент» на посаді головного бухгалтера з 27 листопада 2001 року (а.с. 52).

Судом встановлено, що в березні 2015 року між позивачем та директором підприємства стався конфлікт.

З 22 по 31 квітня 2015 року ОСОБА_2 була на лікарняному. Після лікарняного ОСОБА_2 до виконання своїх обовязків не повернулася, була відсутня на робочому місці, про що свідчать акти на аркушах справи 85-108, 201-208.

З акту від 06.05.2015 року вбачається, що за місцем проживання ОСОБА_9 з метою з*ясування причин відсутності на робочому місці 06 травня виїздила комісія. Проте двері квартири позивача ніхто не відчинив. Після того на адресу ОСОБА_2 направлялись листи з проханням надати пояснення відсутності на робочому місці, починаючи з 05 травня по 12 травня ( а.с. 11-121).

Аналогічний акт був складений 08 червня 2015 року ( а.с. 172).

Наказом від 23 червня 2015 року № 07-к ОСОБА_2 звільнена з посади головного бухгалтера ПП ПФ «Континент» на підставі п.1 .1 ст. 40 КЗпП ( а.с.225)

10 червня 2015 року позивачеві виплачена зарплата за квітень 2015 року -421,35 грн., лікарняні 560,57 грн, 23 червня 2015 року виплачено компенсацію за невикористану відпустку 4572 грн ( а.с.252).

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом , звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статтей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проаналізувавши добуті в судовому засіданні докази, суд прийшов до висновку, що позивач не довела суду, не надала відповідних доказів про те, що мало місце, за твердженням позивача, відсторонення її від роботи.

Як встановлено в судовому засіданні з показань свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 , позивач на роботу після 05 травня, тобто після закінчення лікарняного, приходила декілька разів, 7 травня, 8 ,15, 23 червня . При цьому позивач намагалась забрати у відповідача свою трудову книжку. Проте заяву про звільнення її з будь-яких підставі ОСОБА_2В не подавала. Дані обставини не заперечувала і сама позивач в судовому засіданні.

Як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , ні він , ні інші працівники охорони не перешкоджали ОСОБА_2 проходити на підприємство, вони лише не пропускали сторонню жінку , яка прийшла разом з позивачем, та її родичів. Розпорядження про не допуск ОСОБА_2 на робоче місце він від директора підприємства не отримував.

Крім того, свідки з боку позивача ОСОБА_7 і ОСОБА_8 пояснювали, що позивач у певні дні приходила на роботу разом з ними щоб отримати трудову книжку.

З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_2 після закінчення лікарняного не виявляла бажання працювати на підприємстві, а лише намагалась вирішити питання з керівництвом підприємства про її звільнення на підставах, які влаштовують саме її. Про це свідчить і зміст її позовних вимог (а.с.1,2), де позивач просила зобов*язати відповідача звільнити її за скороченням штатів; в судовому засіданні позивач заявляла про вимогу до відповідача під час їх зустрічей звільнити її за згодою сторін.

Слід зазначити , що суд критично ставиться до актів про перешкоджання доступу на робоче місце від 08 червня ( а.с.61), від 15 червня ( а.с.183),від 23 червня (а.с.245), оскільки з першого акту не видно , що позивач намагалась перетнути прохідну з метою працювати на робочому місці. Як пояснила в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, ОСОБА_2 перетнула турнікет, а потім повернулась. Другий акт свідчить, що позивач намагалася пройти на територію підприємства з наміром звільнитися за п.1 ст. 36 КЗпП та забрати свою трудову книжку. Третій акт свідчить про намір пройти на територію підприємства для вирішення питання про звільнення позивача.

Таким чином, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що вона в спірний період часу виходила на своє робоче місце з метою виконання трудових обов*язків, а їй перешкоджали чи іншим чином вона була відсторонена від роботи.

З наданої позивачем на підтвердження позовних вимог копії висновку оперуповноваженого Бабушкінського РВ вбачається, що ОСОБА_2В зверталась з відповідною скаргою 30.04.2015 року. Проте, чи з*ясовані були безпосередньо обставини, викладені у скарзі оперуповноваженим, не видно. Крім того, у даному висновку йдеться за 30.04.2015 року, а предметом розгляду в суді є період з 5 травня по 23 червня 2015 року

( а.с.186).

Крім того, наказом від 23.06.2015 року № 07-к ОСОБА_2 звільнена на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП. Копія цього наказу позивачеві направлялась рекомендованим листом з повідомленням двічі. Проте вбачається , що відповідач від отримання цих листів відмовилась

( а.с.222,253). Але в судовому засіданні 13.07.2015 року і під час ознайомлення з матеріалами справи 16.07.2015 року ОСОБА_2 ознайомилась з цим наказом. Заперечуючи підстави свого звільнення, позивач в установленому законом порядку питання щодо відновлення порушеного права, на її думку, з боку відповідача не порушує.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що мало місце відсторонення позивача від роботи в період з 05 травня по 23 червня 2015 року з боку відповідача.

Відповідно до ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у стоки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом ( а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу , що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі ст. 116 КЗпП при звільнені робітника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, проводиться в день звільнення.

Судом встановлено, що заробітна плата за квітень 2015 року в розмірі 421,35 грн., лікарняні в розмірі 560,57 грн , компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4572 грн. позивачеві виплачено, про що не заперечувала остання в судовому засіданні. Тобто заборгованості по заробітній платі та іншим виплатам у відповідача на час звільнення не існує.

Як встановлено судом, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стаття 237-1 КЗпП передбачає відшкодування моральної шкоди робітникові в разі, якщо порушення його законних прав, привели до моральних страждань.

Оскільки суд прийшов до висновку про недоведеність порушення трудових прав позивача з боку відповідача, підстави для відшкодування моральної шкоди також відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст.3,10, 11,60, 209, 213-215 ЦПК України , ст..ст.115-117, 237-1 КЗпП України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_2 у позовних вимогах до Приватного підприємства Приватна фірма «Континент» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи , які брали участь у справі, але були відсутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу в той же строк з дня отримання копії цього рішення.

Суддя-- ОСОБА_11