Справа № 373/358/15 Головуючий у І інстанції Овдієнко К.М.
Провадження № 22-ц/780/3286/15 Доповідач у 2 інстанції Коцюрба О. П.
Категорія 1 06.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

06 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Суханової Є.М., Матвієнко Ю.О.,

При секретарі - Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася в Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області з позовною заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 14000 грн. в рахунок компенсації вартості спільного майна, набутого сторонами за час сумісного проживання без реєстрації шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з листопада 2004 року по серпень 2014 року вони з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали за його місцем проживання - у квартирі АДРЕСА_1. За спільні кошти вони придбали речі домашнього вжитку: меблі, побутову техніку тощо. Після припинення сумісного проживання, вони домовилися, що все майно залишається у відповідача, а він сплачує їй компенсацію вартості її частки у спільному майні в розмірі 14000 грн. до 01 січня 2015 року. На підтвердження цієї домовленості відповідач надав їй розписку. Однак, взятого на себе зобов»язання відповідач не виконав та не сплатив їй кошти, тому, вона вимушена звернутись до суду з даним позовом, який просила задовольнити.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської

області від 16 квітня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в

апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просив, скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року, ухвалити по справі нове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним, судом неправильно застосовано норми матеріального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року не відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до наданої ОСОБА_3 розписки, відповідач зобов'язався виплатити їй суму в розмірі 14 000 грн., яка покриває частину затрат при розподілі спільного майна, яке було набуте ними за час спільного проживання. Термін виплати до 01 січня 2015 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли позикові зобов»язання. З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується так як відповідно до вимог ч. 1 ст. 60, ст. 10 ЦК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

З правових позицій Верховного Суду України, прийнятих за наслідками розгляду судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційних інстанцій одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, що виникли між сторонами, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, які згідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.

Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики ( ст. 1047 цього Кодексу).

Між тим, колегія суддів вважає, що позивачем не надано достовірних доказів того, що між сторонами укладено договір позики на суму 14 000 грн.

З наданої ОСОБА_3 розписки вбачається, що сума у розмірі 14 000 грн. фактично відповідачем отримана не була і є результатом іншої домовленості між сторонами.

Крім того, позивачем не доведено факту укладання договору позики від 24 серпня 2014 року на суму 14 000 грн. та новації зобов'язання щодо їх повернення.

Всі разом зазначені обставини доводять суду те, що дана розписка дійсно була написана відповідачем, проте вона не доводить суду факту укладення між сторонами договору позики, за яким позивач передав, а відповідач отримав в борг грошові кошти.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено суду факту укладення договору позики з відповідачем, факту передачі грошових коштів в борг, та не доведено факту отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 14 000 грн. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за договором позики не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: