Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення із квартири без надання іншого житлового приміщення, за касаційною скаргою Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради (далі - ВК Миколаївської міської ради) звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив, та остаточно просив виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із двокімнатної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтовував тим, що вказаний будинок обслуговується Житлово-експлуатаційною конторою № 16 Житлово-комунального підприємства «Південь» Миколаївської міської ради (далі - ЖЕК № 16 ЖКП «Південь» Миколаївської міської ради) і є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. На підставі рішення ВК Миколаївської міської ради від 21 березня 2003 року № 362 зазначену квартиру надано родині ОСОБА_3 з метою поліпшення житлових умов. Однак відповідач не вчинив жодних дій для отримання ордера на цю квартиру та укладення договору найму житла, у зв'язку із чим рішенням ВК Миколаївської міської ради від 26 грудня 2008 року № 2578 право відповідачів на квартиру було припинено та виключено їх із рішення ВК Миколаївської міської ради від 21 березня 2003 року № 362 про надання їм цього житла. Незважаючи на вказані обставини, відповідач самовільно вселився до квартири і не бажає у добровільному порядку її звільняти. При цьому на час звернення до суду з указаним позовом відповідач був зареєстрованим в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, яка є постійним місцем проживання його сім'ї.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2014 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати.

Останнім рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення скасовано, у задоволенні позову в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, виданий відповідним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду.

Згідно із ч. 2 ст. 61 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Частиною 3 ст. 116 ЖК Української РСР установлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно з п. 65 постанови Ради Міністрів УРСР від 11 грудня 1984 року № 470 «Про затвердження правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» рішення про надання жилого приміщення може бути переглянуто до видачі ордера, якщо виявляються обставини, які не були раніше відомі й могли вплинути на вказане рішення.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 разом зі своєю родиною у складі чотирьох осіб на підставі договору найму житла проживали та були зареєстровані в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, житловою площею 7,0 кв. м із частковими зручностями. Вказана квартира є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва.

Рішенням Миколаївського міського ВК від 25 грудня 1987 року № 497 вищевказану квартиру визнано такою, що не підлягає капітальному ремонту, адже знаходиться в аварійному стані, із відселенням осіб, які в ній проживають.

Із метою поліпшення житлових умов ВК Миколаївської міської ради надав ОСОБА_3 на склад сім'ї із чотирьох осіб трикімнатну квартиру у Корабельному районі м. Миколаєва. Однак у зв'язку зі зменшенням складу сім'ї наймача його позбавили права на отримання цієї квартири.

Рішенням ВК Миколаївської міської ради від 21 березня 2003 року № 362 ОСОБА_3 на склад сім'ї з трьох осіб надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 27,1 кв. м, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва.

На підставі вищевказаного рішення ВК Миколаївської міської ради ОСОБА_3 на склад сім'ї з трьох осіб отримав ордер на вселення до квартири АДРЕСА_1, про що свідчить корінець до ордера серії 005444.

Так, задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності факту самовільного зайняття відповідачами спірної квартири, тому дійшов висновку про виселення їх із цього жилого приміщення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР.

На обґрунтування свого висновку суд зазначив, що ОСОБА_3 та члени його родини не отримали ордер на вищевказану квартиру, не вселилися у передбаченому законом порядку, не уклали договір найму жилого приміщення з балансоутримувачем, крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не знялися з попереднього місця реєстрації по АДРЕСА_2 та не повернули вказане житло у комунальну власність.

При цьому суд виходив з того, що зазначені вище обставини стали підставою для прийняття Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради рішення від 26 грудня 2008 року «Про внесення змін до рішення виконкому міської ради від 21 березня 2003 року № 362 «Про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільнених житлових приміщень», за яким відповідача та членів його родини позбавлено права на отримання спірної квартири.

Однак з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд та на підставі наявних у справі доказів дійшов висновку про недоведеність факту самовільного вселення ОСОБА_3 до спірної квартири, відсутність у справі судових рішень про позбавлення його права на спірну квартиру, а тому й безпідставність позовних вимог про виселення.

При цьому апеляційний суд виходив з того, що, вселившись до спірної квартири, ОСОБА_3 на підставі договору найму житла, укладеного в усній формі, фактично оплачує квартирну плату та комунальні послуги, які позивачем приймаються й обліковуються.

Разом з тим апеляційний суд обґрунтовано визнав таким, що не є належним документом, який можна було б прийняти, як підставу для виселення ОСОБА_3, рішення ВК Миколаївської міської ради від 26 грудня 2008 року № 2578 «Про внесення змін до рішення виконкому міської ради від 21 березня 2003 року № 362 «Про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільнених житлових приміщень», за яким відповідача та членів його родини позбавлено права на отримання спірної квартири, оскільки таке постановлене названим органом з перевищенням своїх повноважень.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак