Справа № 457/947/14 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/783/2595/15 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді: Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос - Прикарпаття» на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 6 лютого 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос - Прикарпаття» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист ділової репутації юридичної особи,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Апелянт - позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос - Прикарпаття» просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі вказує на те, що рішення є необґрунтованим, ухваленим без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи. Відповідачі не заперечують того факту, що негативна стаття була прочитана та стала загальновідомою у м.Трускавець. Судом не вчинено дій щодо перевірки цієї обставини - опитування свідків щодо підтвердження факту поширення інформації. Саме відповідач ОСОБА_3 повинен був доводити суду, що поширена інформація є достовірною та відповідає дійсності, чого ним не було зроблено. Суд невірно вважав поширену інформацію правдивою, з посиланням на існування кримінального провадження за ознаками ст. 172 КК України. Матеріалами перевірки органу Державної фіскальної служби відсутні будь-які порушення позивачем законодавства про працю. Суд зробив невірний висновок про те, що інформація, яка міститься у зверненнях до правоохоронних органів, не є недостовірною, оскільки сама по собі публікація містить достатньо негативних суджень і без долучених до неї копій звернень у правоохоронні органи. Висновки суду про недоведеність авторства відповідача ОСОБА_3 є невірними, так як негативного змісту стаття підписана нікнеймом «ІНФОРМАЦІЯ_1», відповідач як журналіст підписував свої статті в такий спосіб, тому пояснення останнього про те, що він та той, хто підписав статтю, є різними особами, спростовується наведеним. Суд не взяв до уваги пред`явлені копії статей під таким же підписом авторства відповідача ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як видно з позовної заяви, позивач звернувся з позовом до двох відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про захист ділової репутації юридичної особи. Свої позовні вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року на сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 було розміщено статтю під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_4», яка, на думку позивача, була розміщена журналістом ОСОБА_3, який і підписався під нею. Крім того, даним журналістом до статті було долучено ряд сканованих копій документів - скарг на діяльність готельного комплексу «Ріксос-Прикарпаття» - скерованих другим відповідачем - ОСОБА_4, контролюючим органам, засобам масової інформації та депутатам різного рівня. У вказаній статті та розміщених документах містилась критика підприємства, звинувачення у порушенні вимог законодавчих актів, інформація про приховування доходів, незаконну виплату заробітної платні, психологічний та моральний тиск на працівників, а також інша інформація, що підриває ділову репутацію готельного комплексу, яку, як зазначає позивач, ОСОБА_4 в скаргах подає як встановлені факти, а автор статті здійснює її поширення. У вказаній статті автор ОСОБА_3 зазначає, наче б то, про факти залякування працівників ТзОВ «Ріксос-Прикарпаття», бунту частини колективу та незадоволення їх ОСОБА_5 як директором. Такі дані розміщені на першій сторінці статті. Дані факти не відповідають дійсності, зазначає позивач, оскільки, особи, які вказані як скаржники, не є працівниками ТзОВ «Ріксорс-Прикарпаття», тому не зрозуміло, як вони можуть бунтувати проти адміністрації підприємства, на якому не працюють. Таку інформацію журналіст зобов'язаний був перевірити, перед тим як здійснювати її поширення. В подальшому на тридцяти чотирьох сторінках ОСОБА_3 розміщує надані ОСОБА_6 скановані копії скарг, в яких йдеться, зокрема, у скарзі прокурору м. Трускавця, в якій її автор наводить неправдиві дані про погрози йому та його сім'ї, а саме: «В той же день, 12.03.2014 р., на мене, а також членів моєї сім'ї: дружину - ОСОБА_7 (покоївка ТзОВ «Ріксос-Прикарпаття»), сина - ОСОБА_6 (фахівець зі спецобслуговування СОРК ТзОВ «Ріксос-Прикарпаття») почався моральний тиск». В скарзі прокурору Львівської області ОСОБА_4 вказує на тиск та залякування працівників комплексу, зокрема членів профспілки та його рідних, які теж працюють в ньому. Крім того, наводиться недостовірна інформація про порушення ТзОВ «Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос-Прикарпаття» законодавства України. В зверненні головному редактору газети «Експрес» ОСОБА_4 наводить ганебні, наклепницькі дані, які спотворюють імідж компанії в регіоні, що завдає значних збитків та негативно відображається на фінансових показниках діяльності підприємства. Неправдива інформація містились і в зверненні до депутатів Трускавецької міської ради та депутатів Львівської обласної ради. З наведеної статті (звернення) ТзОВ «Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос-Прикарпаття» постає в ролі доведеного до банкрутства, не здатного до ведення бізнесу підприємства, причиною чого є некомпетентність та нефаховість менеджменту, усього управлінського персоналу загалом. Поширення такої інформації відбувається ще й особою, яка позиціонує себе працівником закладу (хоча таким не являється), тобто обізнаною в діяльності підприємства особою. Крім того, як у зверненнях до редактора газети та депутатів рад різного рівня, так і у скаргах в правоохоронні органи, ОСОБА_4 пише від імені працівників. Така обставина збільшує довіру читачів та вірогідність того, що ця інформація може зашкодити. Спростовуючи той факт, що працівники підприємства звертались разом з ОСОБА_4 зі скаргами, є колективний лист працівників підприємства, яких теж обурила поява в мережі Інтернет даної статті. Крім того, в силу політичної ситуації, що склалась, надзвичайно негативно відображаються дані про активну участь підприємства у так званому і «Антимайдані», діяльність якого правоохоронні органі сьогодні прирівнюють до терористичної діяльності. Всім відомі факти масових підпалів та безпорядків, що відбувались у регіоні по відношенню до провладних представників, які тим чи іншим способом могли підтримувати «Антимайдан». Тому, як зазначив позивач, стверджуючи про таку участь підприємства, ОСОБА_4 наражає його працівників на небезпеку. Такі дані не витримують жодної критики ще й тому, що підприємство не те, що не перешкоджало працівникам брати активну участь в мітингах, але ще й надавало всіляку допомогу. Усі дані, наведені в звернені, є недостовірними та неправдивими. Підприємство не є банкрутом, здійснює свою діяльність у повній відповідності до вимог законодавчих актів, підтвердженням чого є звіти про фінансові результати та балансу за 2013 рік, а також звіти про нарахування єдиного внеску. На підприємстві не допускаються жодні порушення прав працівників, вчасно виплачується заробітна платня та інші обов'язкові платежі (підтвердженням є Довідка про відсутність порушень складена Дрогобицькою ОДПІ ТУ Міндоходів у Львівській області за результатами перевірки з 01.04.2014р. по 31.03.2014р.). Не ведеться жодна подвійна бухгалтерія, готельний комплекс є п'ятизірковою здравницею, аналогів якої немає в Україні. Крім того, комплекс має бездоганну репутацію як серед клієнтів, так і серед партнерів. Розміщення інформації про подвійну бухгалтерію, шахрайство та зловживання створило образ ненадійного партнера і призвело, як наслідок, до погіршення ділових відносин з контрагентами. Неправомірні дії відповідачів спричинили зниження престижу та підрив довіри до діяльності підприємства, завдавши шкоди, яку позивач оцінює в сумі 50000,00 грн. В результаті дій відповідачів, завантаженість комплексу на травневі свята в 2014 році зменшилася аж на 16,84% в порівнянні з травневими святами 2013 року, відтак, підприємство недоотримало дохід в розмірі 57892,00 грн.

Просили винести рішення, яким зобов'язати журналіста ОСОБА_3 та ОСОБА_4, розмістити в мережі Інтернет на веб-сторінці видання «Трускавецький вісник» спростування відомостей, поширених у статті «ІНФОРМАЦІЯ_4», стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. та збитки в розмірі 57892,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про те, що доказів у підтвердження фактів опублікованої інформації не надано, звернення до правоохоронних органів із заявою, у якій така інформація міститься, не є підставою для задоволення позову, самі по собі заяви ОСОБА_4 до правоохоронних органів не можуть бути визнанні допустимими доказами в розумінні ст. 60 ЦПК України, оскільки перевірка викладених у його зверненнях відомостей не належить до предмету розгляду даної справи. Окрім того, суд зазначив про те, що Трускавецький вісник є відкритим суспільним сайтом, доступ до якого має широке коло осіб, та позивач не надав суду доказів, що саме вищевказана стаття була розміщена відповідачем ОСОБА_3 за сприяння відповідача ОСОБА_4

Судом встановлено, що домен protruskavets.org.ua є доменним іменем третього рівня в публічночму домені org.ua, адміністрування якого не здійснює ТзОВ «Хостмайстер». ТзОВ «Хостмайстер» не має змоги надати Інформацію щодо власника доменного імені protruskavets.org.ua, та ПП «Фріхост», відповідно до якої ПП «Фріхост» надавало послуги по реєстрації домену гуртовому покупцеві доменних імен, і не розміщує вказаний сайт на своїх потужностях. Відтак, кінцевий володілець доменного імені protruskavets.org.ua їм не відомий. В профілі користувача реселера вказані персональні дані: ПІБ ОСОБА_9, тел. НОМЕР_1, e-mail - ІНФОРМАЦІЯ_5. адреса: 04210, Київ, та оскільки позивач не пред`явив вимог до безпосереднього поширювача інформації - належного відповідача, та не звертався з заявою про встановлення факту недостовірності інформації, оцінивши усі в сукупності встановлені обставини, прийшов до висновку про безпідставність заявлених вимог.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Зі змісту даної норми вбачається, що на позивача покладається обов'язок довести факт поширення інформації, а доведення достовірності такої інформації є обов'язком відповідача.

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Згідно зі ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України.

Відповідно до статей 94, 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та чести фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, викладеними у п. 15 постанови № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно із роз'ясненнями вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 16, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте якщо в ході перевірки інформація не знайде свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відтак, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що заяви відповідача ОСОБА_4 до правоохоронних органів не можуть бути визнанні допустимими доказами в розумінні ст. 60 ЦПК України у даній справі, оскільки факти у таких заявах не підтверджені перевіркою за наслідками розгляду таких.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про інформацію», відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у вчиненні такого порушення, як поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 18 листопада 2003 року «Про телекомунікації», Інтернет - всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв'язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами.

Згідно зі статтею 56 Закону України «Про телекомунікації», з метою створення умов для використання адресного простору українського сегмента мережі Інтернет на принципах рівного доступу, оптимального використання, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції здійснюється його адміністрування. Адміністрування адресного простору здійснюється недержавною організацією, яка утворюється самоврядними організаціями операторів/провайдерів Інтернет та зареєстрована відповідно до міжнародних вимог.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22 липня 2003 року № 447-р «Про адміністрування домену UA», повноваження адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі інтернет здійснює об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр».

Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації у мережі «Інтернет» є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи, яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі інтернет.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Разом з тим, позивач в якості відповідачів зазначив лише ОСОБА_3 як особу, яка ймовірно могла бути автором недостовірної інформації та ОСОБА_4 як особу, яка ймовірно могла передати відповідачу-1 скарги - звернення до інших органів стосовно діяльності позивача, оскільки жодних доказів на підтвердження заявлених вимог саме до цих відповідачів матеріали справи не містять.

Враховуючи зазначені обставини та відсутність доказів на підтвердження належності авторства оспорюваного інформаційного матеріалу та власника веб-сайту розміщення такого, підстав для задоволення позову у суду першої інстанції не було.

Доводи апелянта про те, що негативна інформація стала загальновідомою, однак суд першої інстанції не перевірив цієї обставини допитом свідків, не підтверджує, на думку суду, про доведеність поширення цієї негативної інформації саме відповідачами, а отже і виключає вину таких у вчиненні даного порушення. Посилання суду першої інстанції на матеріали кримінального провадження за ознаками ст. 172 КК України лише констатує факт наявності даного кримінального провадження, при цьому жодної оцінки щодо правдивості цих фактів суд першої інстанції не надає, навпаки зазначає про те, що самі по собі заяви відповідача ОСОБА_4 не є належними доказами у даній справі та мають бути перевіреними. Відтак, апелянт невірно трактує такі висновки суду та розцінює їх як встановлену судом відсутність недостовірної інформації у зверненнях до правоохоронних органів.

Доводи апелянта про підтвердження авторства відповідача ОСОБА_3 щодо розміщення в інтернет мережі недостовірного змісту статті підписом - нікнеймом «ІНФОРМАЦІЯ_1» не заслуговує на увагу. Як вино з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 вказував на відсутність доказів щодо розміщення статті саме ним. На підтвердження таких пояснень для огляду судом представив і публікації інших авторів, підписаних ними поруч з нікнеймом «ІНФОРМАЦІЯ_1», а тому, на думку колегії суддів, такий підпис сам по собі не може бути доказом ідентифікації авторства негативної публікації.

Враховуючи наведене, рішення міського суду ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, відповідає встановленим обставинам справи, наявним доказам, підстав для його скасування немає, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ч.1 п.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.. 313, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс «Ріксос - Прикарпаття» відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 6 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскарженою в касаційному порядку протягом двадцяти днів подачею касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.