Справа № 415/2085/14-ц
Провадження № 2/415/40/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.15 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Калмикової Ю.О.,

при секретарі Мягкій І.В., Добуграй В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лисичанської міської ради, Лисичанського Міського Відділу Управління Державної міграційної служби України у Луганській області про поновлення права на користування житловою площею та вселення, третя особа - Комунальне Підприємство «Лисичанська Житлова Експлуатаційна Контора № 1»,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Лисичанського міського суду із позовною заявою до Лисичанської міської ради, Лисичанського Міського Відділу Управління Державної міграційної служби України у Луганській області про поновлення права на користування житловою площею та вселення, третя особа - Комунальне Підприємство «Лисичанська Житлова Експлуатаційна Контора № 1».

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що він, ОСОБА_1, зареєстрований у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, де тривалий час мешкав з дружиною ОСОБА_2, яка померла в 2013 році, та з спільними дітьми. В зв'язку з тим, що дружина та донька зловживали алкогольними напоями, позивач вимушений був проживати за іншою адресою або від'їхати на заробітки до РФ. На прикінці лютого 2014 року, позивачу стало відомо, що його та сина, ОСОБА_3, на підставі рішення Попаснянського районного суду Луганської області у цивільній справі № 2-147/12 було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням та їх було знято з реєстрації. У березні 2014 року від Попаснянського районного суду Луганської області було отримано лист, відповідно до якого згідно з базою вхідної реєстрації за 2012 -2013 роки ОСОБА_2 не зверталась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. Рішення Попаснянського районного суду Луганської області номер справи № 2-147/12 було ухвалено по іншій цивільній справі, у якій постановлено рішення від 02.03.2012 року. Тобто, рішення на підставі якого позивача було визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та було знято з реєстрації є фальсифікованим. На підставі викладеного, просив суд поновити право на користування квартирою АДРЕСА_1 та вселити його, ОСОБА_1, у квартиру АДРЕСА_1

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду письмову заяву з проханням розглянути справу без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Представник відповідача - Лисичанської міської ради - Бондарєва В.В. - в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду письмову заяву з проханням справу розглянути за її відсутності.

Представник відповідача - Лисичанського МВ УДМС України у Луганській області - Цуканов О.Ф. - в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду письмову заяву з проханням розглянути справу без участі їх представника.

Представник третьої особи - КП «ЛЖЕК № 1» - Васильєва В.М. - в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду письмову заяву з проханням справу розглянути за її відсутності, проти позову не заперечувала.

Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Спір між позивачем та відповідачами виник з приводу того, що позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідачами без достатніх правових підстав його було знято з реєстрації, а себе вважає добросовісним користувачем спірної квартири, якому необхідно поновити право користування спірною квартирою та вселити його у спірне житлове приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

У зв'язку з цим необхідно звернутися до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме в розумінні пункту 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (Powelland Raynerv. The U.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення - остаточне).

Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilowv. the U.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення - остаточне), так і на наймача житла (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkosv. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення - остаточне).

З позовної заяви вбачається, що до суду звернувся ОСОБА_1 до Лисичанської міської ради, Лисичанського Міського Відділу Управління Державної міграційної служби України у Луганській області про поновлення права на користування житловою площею та вселення, третя особа - Комунальне Підприємство «Лисичанська Житлова Експлуатаційна Контора № 1».

Позивач у зазначеній позовній заяві просить суд: 1) поновити право на користування квартирою АДРЕСА_1 та вселити його, ОСОБА_1, у квартиру АДРЕСА_1; 2) судові витрати по даній справі розподілити відповідно до глави 8 ЦПК України.

У спорах про визнання права користування житловим приміщенням з позовом може звернутися особа, яка вважає, що набула право користування житловим приміщенням або наймач житла. Відповідачем у даній справі може бути лише наймодавець житла.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилогоприміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійнопроживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією паспорту громадянина України ОСОБА_1, серії НОМЕР_1, виданого 25 квітня 2001 року Лисичанським МВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_1 з 02 лютого 1993 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-8).

Згідно з відповіддю ЛКП «Паспортна служба» № 352 від 12.03.2015 року на запит, за адресою АДРЕСА_1, зареєстрована ОСОБА_2, 1967 року народження - наймач (а.с.34).

Згідно з записом акту про укладення шлюбу № 765 від 03 вересня 1988 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 03 вересня 1988 року уклали шлюб, про видано свідоцтво серії НОМЕР_2. Прізвище дружини після укладання шлюбу - ОСОБА_1 (а.с.72-73).

Згідно з копією особового рахунку № НОМЕР_3 від 03 квітня 2015 року, ОСОБА_2 є квартиронаймачем квартири загальною площею 66,7 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1. Склад сім'ї - одна особа. Заборгованість з квартирної плати станом на 01 квітня 2015 року складає 8795,78 грн. Заборгованість рахується з 2002 року, остання плата - 25 жовтня 2011 року. Квартира державна (а.с.86).

Згідно з довідкою КП «ЛЖЕК № 1» від 03 квітня 2015 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1, перебуває на балансовому обліку комунального підприємства «ЛЖЕК № 1» (а.с.87).

Згідно з довідкою Лисичанського МВ УДМС України в Луганській області № 1017 від 24 березня 2015 року, ОСОБА_1, дійсно був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, з 02 лютого 1993 року по 12 червня 2013 року. Знятий з реєстраційного обліку за рішенням Попаснянського районного суду від 12 квітня 2012 року, справа № 2-147/12, як такий що втратив право користування жилим приміщенням (а.с.77).

Отже, ОСОБА_1 з 03 вересня 1988 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2.

ОСОБА_2 є наймачем квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач з 02 лютого 1993 року по 12 червня 2013 року проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Тобто позивач, як член сім'ї наймача, який проживав разом з ним, має право на користування жилим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, нарівні з наймачем, та має усі права і несе усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Таким чином, відповідач ОСОБА_9 була вселена у спірну квартиру на законних підставах та у спосіб, передбачений законодавством, а саме: на підставі спеціального ордеру на квартиру, яка на час вселення мала статус службової квартири.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позивач ОСОБА_1 був вселений та тимчасово зареєстрований разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 у спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, на законних підставах та у спосіб, передбачений законодавством, а отже, у нього виникло право на звернення до суду з даним позовом, а обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам ст. 16 ЦК України.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно з довідкою Лисичанського МВ УДМС України в Луганській області № 1017 від 24 березня 2015 року, ОСОБА_1, дійсно був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, з 02 лютого 1993 року по 12 червня 2013 року. Знятий з реєстраційного обліку за рішенням Попаснянського районного суду від 12 квітня 2012 року, справа № 2-147/12, як такий що втратив право користування жилим приміщенням (а.с.77).

Згідно з відповіддю Попаснянського районного суду Луганської області на запит від 20 березня 2014 року, згідно з даних вхідної реєстрації за 2012 -2013 роки ОСОБА_11, 1967 року народження, не зверталась до ОСОБА_1, 1965 року народження, та ОСОБА_3, 1988 року народження, з позовом про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, із зняттям цих осіб з реєстрації. Цивільна справа щодо даного спору між вказаними сторонами у суді відсутня. Рішення Попаснянського районного суду від 12 квітня 2013 року, номер справи - №2-147/12 не існує. За вказаним номером зареєстрована інша цивільна справа за позовом про розірвання шлюбу, рішення у якій постановлено 02 березня 2012 року (а.с.17).

Водночас, згідно з довідкою Лисичанського МВ УДМС України в Луганській області № 1019 від 24 березня 2015 року, матеріали про підстави зняття з реєстрації громадянина ОСОБА_1, 1965р.н., згідно з рішенням Попаснянського районного суду Луганської області, були направлені до Управління Державної міграційної служби України у Луганській області в місті Луганську для підготовки відповіді за вищезазначеним питанням до органів внутрішніх справ та прокуратури. У зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Луганської області, УДМС України у Луганській області було вимушено змінити місце дислокації з міста Луганська до міста Сєвєродонецька Луганської області. Передислокація була незапланованою та евакуювати документацію Управління не виявилося можливим (а.с.76).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна, записи про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження, щодо об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні (а.с.57).

Згідно з інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна відсутні (а.с.58).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 незаконно було знято з реєстраційного обліку, як такого, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 12 квітня 2013 року справа № 2-147/12 не існує. В свою чергу, відповідачі, докази які, б спростували незаконність визнання позивача таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку до суду не надали, у зв'язку з чим суд вважає, позов ОСОБА_1 до Лисичанської міської ради, Лисичанського Міського Відділу Управління Державної міграційної служби України у Луганській області про поновлення права на користування житловою площею та вселення, третя особа - Комунальне Підприємство «Лисичанська Житлова Експлуатаційна Контора № 1» таким, що підлягає задоволенню.

Приймаючи до уваги вимоги ч. 1 ст. 88 ЦПК України, яка передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 243 гривні 60 копійок.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (Powelland Raynerv. The U.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення - остаточне, рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilowv. the U.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення - остаточне, ст.ст. 9, 64, 65, 72 ЖК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Лисичанської міської ради, Лисичанського Міського Відділу Управління Державної міграційної служби України у Луганській області про поновлення права на користування житловою площею та вселення, третя особа - Комунальне Підприємство «Лисичанська Житлова Експлуатаційна Контора № 1», задовольнити.

Поновити право ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, на користування житловою квартирою АДРЕСА_1

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, у квартиру АДРЕСА_1

Стягнути з Лисичанської міської ради судовий збір на користь ОСОБА_1 у сумі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 копійок.

Стягнути з Лисичанського Міського Відділу Управління Державної міграційної служби України у Луганській області судовий збір на користь ОСОБА_1 у сумі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ Ю.О. КАМИКОВА