Справа № 505/1231/15-ц
Провадження № 2/505/715/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2015 року Котовський міськрайонний суд Одеської області

повна назва суду

в складі: головуючого - судді Драгомерецької К. П при секретарі Марченко Н. Б.,

та адвоката (ів) представника громадськості

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Котовськ Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

ОСОБА_3

про розподіл спільного майна

ВСТАНОВИВ:

24.03.2015 року на адресу Котовського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що являється дочкою відповідачів, проте 20.11.2012 року шлюб між її батьками було розірвано. На даний час вони проживають роздільно та мають нові сім'ї. Позивачка вказує, що ще за час проживання однією сім'єю ними був побудований житловий будинок по АДРЕСА_1 та який належить їм на праві спільної сумісної власності.

В грудні 2014 року на сімейній раді між позивачкою та батьками було прийнято рішення про розподіл вказаного будинку, внаслідок чого батьки відмовляються в її користь від своїх часток в праві спільної сумісної власності на даний будинок, позивачка сплачую їм відповідну суму коштів. Однак оформити своє право власності на дане нерухоме майно позивачка не може чере відсутність правоустановчих документів на нього. Батько ж позивачки, якому рішенням Котовської міської ради № 48 від 07.02.1991 року було надано право на забудову земельної ділянки під вказаним житловим будинком, ухиляється виготовлення документів, обгрунтовуючи це постійною зайнятістю та браком вільного часу. У зв'язку із викладеним позивачка просить:

- визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

- припинити право на частку у спільній власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1.;

- визнати за ОСОБА_1, право привавтної власності житловий будинок позн. літ. "А" загальною площею 147,4 кв.м., житловою площею 76.0 кв.м. з господарськими спорудами: погріб під частиною будівлі позн. літ. "а4"; погріб під частиною будівлі позн. літ. "підБ"; навіс позн. літ. "а3,Д"; сарай позн. літ. "В"; літня кухня позн. літ. "Б"; убиральня позн. літ. "Т"; ганок позн. літ. "а, а2"; вимощення - І; огорожа - №1, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, надала суду заяву з проханням слухати справу за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просила його задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надіслали на адресу суду заяви про розгляд справи без їх участі позов визнали, не заперечують проти його задоволення, що є підставою для врегулювання спору відповідно до ст.174 ч.4 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про його задоволення.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, останній належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, однак правоустановлюючі документи відсутні.

Відповідно до рішення Котовської міської ради № 48 від 07.02.1991 року ОСОБА_2 було надано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 вказаного Закону, реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Таким чином, можливо прийти до висновку, що сторони по справі згідно діючого на час побудови та здачі в експлуатацію володють спірним будинком з господарським будівлями та спорудами на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду .

Дана правова позиція сформульована у постанові Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» за № 7 від 04.10.1991 року, із змінами та доповненнями.

Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи .

Нормою, яка передбачена ст. 372 ЦПК України, передбачено виключно добровільний порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності в натурі. За таких умов, при зверненні до суду з позовом про виділення частки в майні, що є об'єктом права спільної власності, слід керуватися перш за все загальними нормами, що регулюють правовий режим майна.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне при вирішенні даного спору застосувати норму, яка передбачена ст. 365 ЦК України.

Так, згідно ст. 365 ЦК України:

1. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

2. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, суд зазначив, що закон встановив можливість припинення права на частку у спільному майні за наявності вказаних у вищевказаній статті умов.

Суд вважає, що якщо проаналізувати чотири підстави для припинення права власності на частку у спільному майні, можна дійти висновку про те, що в даному конкретному випадку для припинення права власності достатньо наявність трьох ознак.

Аналізуючи обставини, які судом зазначені в мотивувальній частині рішення, суд приходить до висновку що встановлено наступні ознаки, наявність яких дозволяє вирішити питання по суті та задовольнити позовні вимоги позивачки:

- по перше, судом встановлено, що спірне майно, - житловий будинок є річчю неподільною;

- по - друге, спільне володіння і користування майном є неможливим. Даний факт сторонами не оспорюється, а тому додаткового доказування не потребує;

- таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам їх сімей. Даний факт суд обґрунтовує тим, що в даному випадку відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рішення про припинення їх права на частку у спільному майні за вимогою позивачки ОСОБА_1 не завдасть істотної шкоди їх інтересам як співвласників та членам їх сімей, так як судом в судовому засіданні встановлено, що відповідачі мають інші житлові площі, де і проживають на даний час, тому суд вважає, що відповідачі забезпечені житловими площами. Даний факт підтверджений самими відповідачами.

Далі, для визначення суми компенсації яка повинна бути сплачена позивачкою відповідачам, суд бере до уваги домовленість між сторонами про сплату позивачкою ОСОБА_1 відповідачам по 25000 (двадцять п'ять тисяч гривень) за їхні частки в прав іспільної власності на спірне домоволодіння.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо задоволення позову.

Відповідно до ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Визнання відповідачами позову по вказаній справі не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Підстав для неприйняття визнання відповідачами позову судом не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ППВС України № 7 від 04.10.1991 року (із змінами та доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», ст.ст. 183, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 88, 174, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ спільного майна - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Припинити право на частку у спільній власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рахунок компенсації часток в праві спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в розмірі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) грн. 00 коп. кожному.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право приватної власності на цілий житловий будинок позн. літ. "А" загальною площею 147,4 кв.м., житловою площею 76.0 кв.м. з господарськими спорудами: погріб під частиною будівлі позн. літ. "а4"; погріб під частиною будівлі позн. літ. "підБ"; навіс позн. літ. "а3,Д"; сарай позн. літ. "В"; літня кухня позн. літ. "Б"; убиральня позн. літ. "Т"; ганок позн. літ. "а, а2"; вимощення - І; огорожа - №1, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може подаватися до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя К.П. Драгомерецька