У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, просив розірвати шлюб, укладений із ОСОБА_4

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 травня 2013 року відділом державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано укладений між сторонами шлюб, від якого вони мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку з агресивною поведінкою відповідача щодо нього, її зневажливим ставленням до його родичів, вчиненням нею постійних та безпідставних сварок він втратив почуття кохання до неї та з травня 2014 року припинив шлюбні відносини.

У нього відсутні майнові претензії до відповідача, а також намір зберегти сім'ю, у зв'язку з чим він просив суд не надавати строк для примирення.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 лютого 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 24 травня 2013 року відділом державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, від якого вони мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із травня 2014 року подружжям припинено спільне проживання.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що подружжя незначний час проживає окремо, у них є малолітня дочка, а взаємні образи не є підставою для розірвання шлюбу за таких обставин.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу суперечить його інтересам, а також створення ним нової сім'ї.

Із висновками судів погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України).

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Передбачене ст. 111 СК України вжиття судом заходів для примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї із сторін або суду у формі відкладення розгляду слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам необхідно використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Під час розгляду справ про розірвання шлюбу суд, за правилами ст. 112 СК України, з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливими чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог.

Як убачається із описової частини рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_4 у суді погодилася з тим, що сім'ю зберегти неможливо, але заперечувала проти розірвання шлюбу до вирішення питання поділу майна та повернення позивачем коштів, отриманих при народженні дитини. Водночас вона зазначала, що дитина проживає з нею, а позивач сплачує аліменти на її утримання.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України не з'ясував фактичні відносини сторін та дійсні причини позову про розірвання шлюбу; не зазначив мотиви, з яких визнав збереження сім'ї можливим; не вжив заходи для примирення подружжя, але на підставі пояснень сторін дійшов суперечливих висновків щодо неможливості зберегти сім'ю. Суд першої інстанції також не взяв до уваги, що доказом у справі є пояснення сторін, допитаних як свідків (ч. 2 ст. 58 ЦПК України).

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги та їх не спростував.

З огляду на допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук

А.С. Олійник