АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/9489/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Богінкевич С.М.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою його представником ОСОБА_3, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи : Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - про визнання недійсними свідоцтв про право власності, визнання незаконними та скасування розпоряджень, -

встановила:

У серпні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до відповідачів ОСОБА_4, Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив: визнати незаконними розпорядження Представника Президента України «Про видачу свідоцтв про право власності на будинок» № 363 від 03.07.1992 року та скасувати його; визнати незаконним Розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації №364 від 03.07.1992 року та скасувати; визнати недійсними свідоцтва про право на особисту власність і на домоволодіння від 10.07.1992 року, видані на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_7 через свого представника ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на ті обставини, що на момент винесення рішення виконавчим комітетом Подільської районної ради про узаконення самовільно збудованих споруд ОСОБА_2 не був співвласником будинковолодіння АДРЕСА_1 Станом на січень 1990 року власниками домоволодіння були: ОСОБА_8 - 1/4 частини, ОСОБА_9 - 1/2 частини, ОСОБА_4 - 1/4 частини. Після введення в експлуатацію самовільних споруд відповідно до рішення виконавчого комітету Подільської районної ради № 247 від 16.04.1990 року загальна площа житлового будинку складала 104,7 кв.м., що відповідно розподілялось між співвласниками наступним чином ОСОБА_8 - 26,18 кв.м., ОСОБА_4 - 26,18 кв.м., ОСОБА_9 - 42,34 кв.м. Жодних рішень між власниками про зміну часток у спільній власності після узаконення нових споруд не приймалось.

01.06.1990 року ОСОБА_8 подарувала свою частину в розмірі 26,18 кв.м. ОСОБА_2

10.06.1991 року рішенням виконавчого комітету Подільської районної ради № 722 було узаконено ще самовільно збудовані приміщення, внаслідок чого площа будинку склала 241,6 кв.м., отже, площа у будинку збільшилась пропорційно часткам у спільній власності: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 належало по 60,4 кв.м., а ОСОБА_9 належало 120,8 кв.м.

13.07.1991 року ОСОБА_9 подарував свою частину домоволодіння - 120, 8 кв.м. позивачу, отже, позивач набув у власність всього 181,2 кв.м. загальної площі житлового будинку, а тому у оспорюваному розпорядженні зазначені неправдиві дані про зміну часток у спільній власності.

Тому суд першої інстанції, посилаючись на довідку Управління житлового господарства Подільського району м. Києва про зміну користування житловим будинком між співвласниками, зробив неправильний висновок, оскільки порядок користування жилими приміщеннями не змінює часток у праві власності.

Виходячи зі змісту ст. 119 ЦК УРСР та п. 26 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Міністерства комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, законність зміни часток можна перевірити за двома обставинами: появи нового приміщення у домоволодінні та наявність звернення до органів місцевого самоврядування всіх співвласників про зміну часток.

Проте таке звернення ОСОБА_2 до виконавчого комітету Подільської районної ради або відповідної державної адміністрації відсутнє, а заява про проведення розрахунку про зміну часток до Київського міського БТІ була написана та підписана не ОСОБА_2, у зв'язку з чим на даний період часу проводиться експертиза у рамках кримінального провадження щодо підробки спірного розпорядження.

Оскільки спірне розпорядження прийняте на неправдивій інформації, без звернення ОСОБА_2 як співвласника, ґрунтується на підробленій заяві про перерахунок часток, що порушує право власності ОСОБА_2, а тому таке розпорядження в силу ст. 57 Закону України «Про власність» повинно бути визнане незаконним та скасоване.

Крім того, строки позовної давності позивачем не порушені, оскільки відповідно до ст. 268 ЦК України на вимоги про скасування правового акту органу державної влади, що порушує право власності, строк позовної давності не поширюється, та був встановлений з 2011 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_4 та третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 зазначав, що він є власником 3/4 або 75/100 частини житлового будинку з прибудинковими спорудами, розташованого в у АДРЕСА_1 а саме: на підставі договору дарування від 01.06.1990 року він набув право власності на 1/4 частину, а 1/2 частина будинку йому належить на підставі договору дарування від 13.07.1991 року .

Після вивчення всіх документів він дізнався про те, що його незаконно було позбавлено частини зазначеного нерухомого майна, а саме: відповідно до розпорядження Представника Президента України від 03.07.1992 року № 363 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння, в якому зазначалося, що він є власником 53/100 частини житлового будинку з господарчими будівлями та прибудинковими спорудами АДРЕСА_1 у зв'язку чим його частина була зменшена з 75/100 до 53/100, однак згоду на зміну своєї частки в спільному майні не давав, не бачив жодних розрахунків, які обґрунтовують зменшення його частки у спільному майні.

Відповідач ОСОБА_4 набув право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарчими будівлями та прибудинковими спорудами за вказаною адресою на підставі угоди від 10.12.1987 року, яка зареєстрована в нотаріальному реєстрі за №7н-20959, відповідно до умов якої між співвласниками відбувся перерозподіл спільного майна та було визначено частки кожного із співвласників.

Однак 10.07.1992 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння на підставі розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації №363 від 03.07.1992 року, відповідно до якого відповідач став власником 47/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та прибудинковими спорудами за адресою АДРЕСА_1 тобто його частка збільшилась.

У зв'язку з викладеним позивач вважає, що свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 10.07.1992 року та розпорядження Представника Президента України від 03.07.1992 року № 363 на підставі якого воно видане; свідоцтво про право власності на домоволодіння та розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації №364 від 03.07.1992 року на підставі якого воно було видане, є незаконними, порушують його право власності та незаконно зменшують його частку у спільній власності, тому позивач змушений був звернутись до суду з цим позовом.

При вирішенні даного спору судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Першою Київською держнотконторою 10.12.1987 року, жила площа будинку АДРЕСА_1 становила 38,7 кв.м (а.с.138, том 2).

Відповідно до договору дарування від 01.06.1990 року позивачу було подаровано 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за вказаною адресою, загальною площею 104,7 кв.м, яка належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Київською держнотконторою 10.12.1987 року (а.с.208-209, том 1).

Відповідно до договору дарування від 13.07.1991 року (а.с.206-207, том 1) позивачу було подаровано 1/2 частину житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 житловою площею 129,4 кв.м, яка належала ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Першою Київською держнотконторою 10.12.1987 року (а.с.138, том 2) та угоди про розподіл майна, посвідченої Першою Київською держнотконторою 10.12.1987 року (а.с.141-142, том 2).

Рішенням Виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів №247 від 16.04.1990 року про узаконення самовільних споруд (а.с.157, том 2) було вирішено внести зміни у технічну документацію, а саме: узаконити у 1/4 частині будинку АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_8, веранду, площею 10,2 кв.м; сходову клітину, площею 6,7 кв.м; жилу кімнату, площею 24,7 кв.м, 20,2 кв.м; коридор, площею 6,6 кв.м; кладову, площею 1,3 кв.м, що разом склали 69,7 кв.м.

Відповідно до розпорядження Представника Президента України «Про видачу свідоцтв про право власності на будинок АДРЕСА_1» № 363 від 03.07.1992 року (а.с.170, том 2), оскільки співвласниками були здійснені самовільні споруди, які виконком Подільської Райради узаконив, у результаті чого дольова участь співвласників у домоволодінні змінилась, КМБТІ було зроблено перерахунок їх часток, а саме: у користування ОСОБА_2 - 53/100 частин, ОСОБА_4 - 47/100 частин домоволодіння.

На підставі зазначеного розпорядження виконкому Подільської Райради було видано свідоцтво від 10.07.1992 року № 363 про право особистої власності позивача на домоволодіння у розмірі 53/100 частин (а.с.176, том 2), свідоцтво від 10.07.1992 року № 363 про право особистої власності відповідача ОСОБА_4 на домоволодіння у розмірі 47/100 частин (а.с.177, том 2).

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що перерахунок часток співвласників спірного домоволодіння, у результаті здійснення самовільних споруд, які виконком Подільської Райради узаконив, у результаті чого дольова участь співвласників у домоволодінні змінилась, було зроблено у відповідності до вимог та на підставі документів інвентаризаційної справи домоволодіння АДРЕСА_1

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Як встановлено з матеріалів справи, спірним є домоволодіння АДРЕСА_1

Відповідно до угоди про розподіл спадкового майна, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 10 грудня 1987 року, частки у праві власності на будинок були визначені наступним чином: ОСОБА_9 - 1/2 частина; ОСОБА_8 - на 1/4 частина, ОСОБА_4 - 1/4 частина жилого будинку по АДРЕСА_1 жилою площею 38,7 кв.м. ( а.с. 142, 152, том 2 )

Ухвалою Подільського районного народного суду м. Києва від 26 червня 1989 року було затверджено мирову угоду між сторонами по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_4 про визначення порядку конкретного користування жилим будинком ( а.с. 17, том 2). Відповідно до вказаної ухвали, між сторонами було визначено порядок користування приміщення жилого будинку, узаконеними в установленому законом порядку, наступним чином:

- ОСОБА_9, володіючи 1/2 частиною будинку, і ОСОБА_8, володіючи 1/4 частиною будинку, спільно користуються наступними приміщеннями: жила кімната, площею 25,9 кв.м., санвузол - 3,7 кв.м., коридор, площею 2,2 кв.м., кладова - 0,9 кв.м.

- ОСОБА_4, володіючи 1/4 частиною будинку, користується приміщеннями: жила кімната, площею 21,1 кв.м., жила кімната, площею 12,8 кв.м.

В абзаці третьому мирової угоди, затвердженої ухвалою суду від 26.06.1989 року, сторони окремо зауважили, що кожен із співвласників користується приміщеннями, не узаконеними в установленому порядку, самостійно, до вирішення питання виконкомом.

Рішенням № 247 виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів від 16 квітня 1990 року узаконено в 1/4 частині будинку АДРЕСА_1 а саме - квартирі № 2, якою користується ОСОБА_8, наступні самовільно споруджені приміщення: веранда, площею 10,2 кв.м., сходова клітина, площею 6,7 кв.м., жилі кімнати, площею 24,7 кв.м. та 20,2 кв.м., коридор, площею 6,6 кв.м., кладова, площею 1,3 кв.м. ( а.с. 157, том 2). Загальна площа квартири № 2 становить 84,9 кв.м., житлова - 44,9 кв.м.

Згідно з договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори 01 червня 1990 року, ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 1/4 частину жилого будинку, площею 104,7 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель. ( а.с. 159, том 2).

Рішенням № 722 виконавчого комітету Подільської ради народних депутатів від 10 червня 1991 року «Про узаконення самовільних споруд» встановлено, що 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 належить на праві особистої власності ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності від 10.12.1987 року, мирової угоди та ухвали Подільського райнарсуду м. Києва від 26.06.1989 року, та складається з квартири № 1, загальною площею 53, 5 кв.м., де розташована одна жила кімната, площею 25,9 кв.м. В цій частині самовільно споруджено кухню, площею 20,8 кв.м.

Цим же рішенням встановлено, що 1/4 частина будинку належить ОСОБА_4 на підставі мирової угоди та ухвали Подільського районного народного суду м. Києва від 26.06.1989 року. Ця частина складається з квартири № 3, де розташовані 4 жилі кімнати, жилою площею 58,6 кв.м., загальною площею 104,0 кв.м. В цій частині самовільно споруджені : передпокій, площею 21,1 кв.м., коридор, площею 4,3 кв.м., кухня, площею 9,1 кв.м., санвузол, площею 3,5 кв.м., кладова, площею 2,1 кв.м., жила кімната, площею 12,7 кв.м. та 12, 0 кв.м., тамбур, площею 5,3 кв.м.

Зазначеним рішенням виконкому Подільської ради народних депутатів від 10.06.1991 року всі перелічені приміщення узаконені, з внесенням змін до технічної документації. ( а.с. 161, том 2).

Таким чином, зі змісту вищевказаних рішень виконкому вбачається, що внаслідок узаконення самовільних споруд та приміщень, що були добудовані до приміщень, виділених ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26.06.1989 року в конкретне користування співвласників, станом на червень 1991 року зазначений житловий будинок складався з трьох квартир, якими користувались та володіли:

- ОСОБА_9 ( власник 1/2 частини) - квартирою № 1, загальною площею 53, 5 кв.м., де розташована одна жила кімната, площею 25,9 кв.м.,

- ОСОБА_2 ( власник 1/4 частини) - квартирою № 2, загальною площею 84,9 кв.м., що складається з двох житлових кімнат площею 44,9 кв.м.

- ОСОБА_4 ( власник 1/4 частини ) - квартирою № 3, загальною площею 104,0 кв.м., що складається з 4-х жилих кімнат, жилою площею 58,6 кв.м.

Відповідно до ст. 118 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин), якщо учасники спільної часткової власності на жилий будинок за угодою між собою встановили порядок користування відособленими приміщеннями будинку (квартирами, кімнатами) відповідно до частки кожного і така угода нотаріально посвідчена і зареєстрована у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, то вона обов'язкова і для особи, яка згодом придбає частку у спільній власності на цей будинок.

За договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори 13 липня 1991 року, ОСОБА_9 подарував ОСОБА_2 1/2 частину цілого житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 житловою площею 129,4 кв.м., з господарчими та побутовими будівлями і спорудами ( а.с. 206-207, том 1).

Отже, на підставі договорів дарування 1/4 та 1/2 частин домоволодіння, враховуючи зміст ухвали Подільського районного народного суду м. Києва від 26.06.1989 року про затвердження мирової угоди та вищевказаних рішень виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів, у володіння та користування позивача перейшли квартири № 1 та № 2 спірного житлового будинку, загальною площею 138,4 кв.м. ( 53,5 кв.м. + 84,9 кв.м.), а також відповідні надвірні будівлі, що не відповідало ідеальній частці позивача у праві власності на будинок.

Враховуючи, що рішеннями виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів від 16.04.1990 року та від 10.06.1991 року було встановлено належність кожному із співвласників відособлених приміщень будинку (квартир), то в силу ст. 118 ЦК УРСР відсутні правові підстави вважати, що внаслідок дарування позивачу 3/4 частин будинку у його власність перейшли приміщення, загальною площею 181,2 кв.м., тобто більшою, ніж належала двом попереднім співвласникам.

За таких обставин, доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що він набув у власність 181,2 кв.м. загальної площі житлового будинку, що відповідає 3/4 частинам будинку, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони суперечать матеріалам справи та не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Доводи апеляційної скарги позивача про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права ( ст. 119 ЦК УРСР 1963 року) з огляду на те, що позивач за договорами дарування отримав у власність 3/4 частини домоволодіння і жодних прибудов, надбудов не здійснював, - колегія суддів не приймає до уваги як підставу для скасування оскаржуваного рішення, оскільки з матеріалів справи встановлено, що на час укладення договорів дарування на користь ОСОБА_2 площа відособлених приміщень (квартир), які належали попереднім співвласникам - ОСОБА_9 та ОСОБА_8, не відповідала розміру їх часток у праві власності, відповідно до даних технічної інвентаризації. А відповідно до ст. 118 ЦК УРСР встановлений між попередніми співвласниками порядок користування є обов'язковим і для позивача як для нового власника.

Відповідно до ст. 119 ЦК УРСР коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить у ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згоди решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування в ньому підлягають відповідній зміні.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії інвентаризаційної справи на спірний житловий будинок, 22 липня 1991 року до Київського міського бюро технічної інвентаризації звернулись співвласники будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ( а.с. 167-168, том 2) із заявами про перерахунок часток відповідно до площі займаних приміщень та їх вартості.

Відповідно до заяви ОСОБА_2, у ній вказано про те, що позивач користується наступними приміщеннями: - кухня, площею 20,8 кв.м, коридор - 2,2 кв.м., санвузол - 3,7 кв.м., кладова, 0,9 кв.м., жила кімната, площею 25,9 кв.м.,

- веранда, площею 10,2 кв.м., сходова клітина - 3,9 кв.м., кухня - 6,3 кв.м., коридор - 1,0 кв.м., вбиральня - 1,4 кв.м., ванна - 2,6 кв.м., мансарда: сходова клітина - 6,7 к.в.м, жила кімната - 24,7 кв.м., жила кімната - 20,2 кв.м., коридор - 6,6 кв.м., кладова - 1, 3 кв.м ; сарай «Б», сарай «Г».

Відповідно до листа начальника БТІ від 01.06.1992 року на адресу Управління житлового господарства Подільського району м. Києва ( а.с. 169, том 2), спеціалістами БТІ було встановлено, що в результаті добудови приміщень житлового будинку, які виконкомом Подільської райради були узаконені, змінилась дольова участь співвласників у домоволодінні. В користуванні ОСОБА_2 знаходяться : квартира № 1 з однієї жилої кімнати, площею 25,9 кв.м., корисною площею 53,5 кв.м., і квартира № 2 із двох жилих кімнат, площею 44,9 кв.м., корисною площею 84,9 кв.м., сараї під літерами «Б» і «Г», частина огорожі. Загальна вартість - 12 610 рублів, що складає 52,64% або 53/100 частин домоволодіння.

В користуванні ОСОБА_4 знаходиться квартира № 3, що складається з чотирьох жилих кімнат, площею 58,6 кв.м., корисною площею 104,0 кв.м, частина огорожі. Загальна вартість - 11 345 рублів, що складає 47,36% або 47/100 частин домоволодіння.

В розпорядженні Представника Президента України у Подільському районі м. Києва № 363 від 03.07.1992 року «Про видачу свідоцтв про право власності на будинок АДРЕСА_1» зазначено, що підставою для видачі свідоцтв про право власності є ті обставини, що в будинку були зроблені самовільні споруди, які рішенням Подільського виконкому були узаконені, у зв'язку з чим змінилися частки співвласників, і Київським міським БТІ зроблено перерахунок часток. Тому цим розпорядженням вказано: видати свідоцтво про право власності на 53/100 частин - ОСОБА_2, на 47/100 частин - ОСОБА_4 ( а.с. 170, том 2).

Відповідно до п. 26 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, якщо один з власників спільного будинку з дозволу місцевого органу влади зробив прибудову або перебудову, внаслідок чого належна йому частка в загальній власності змінилась, і ніхто з співвласників цього не оспорює, орган комунального господарства, а де його немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих, за письмовою заявою співвласників і після належної перевірки, на підставі рішення виконкому про зміну часток, які належали співвласникам, і про оформлення права власності в нових розмірах, видає кожному з них замість правовстановлюючих документів, які вони мають, свідоцтва про право особистої власності на відповідну частку будинку (домоволодіння).

Таким чином, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки розпорядження Представника Президента України № 363 від 03.07.1992 року «Про видачу свідоцтв про право власності на будинок АДРЕСА_1 було видано відповідно до вимог чинного на вказаний період часу законодавства, з дотриманням вимог Інструкції щодо підстав і порядку здійснення перерахунку часток співвласників.

Доводи апеляційної скарги позивача про необхідність призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи для спростування тієї обставини, що заява про перерахунок часток від 22.07.1991 року ОСОБА_2 до БТІ не подавалась, почерк та підпис на заяві йому не належать, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наявні у матеріалах справи письмові докази безперечно свідчать про наявність згоди ОСОБА_2 на отримання свідоцтва про право особистої власності на відповідну частку домоволодіння, з перерахунком часток, виходячи з наступного.

На підставі розпорядження Представника Президента України у Подільському районі м. Києва № 363 від 03.07.1992 року було видано два свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 10 липня 1992 року : ОСОБА_2 - на 53/100 частин, а ОСОБА_4 - на 47/100 частин.

Зазначені свідоцтва були зареєстровані у реєстровій книзі Київського міського БТІ 16 липня 1992 року відповідно за реєстровими номерами № 11949 та № 22949.

На звороті другого примірника свідоцтва про право власності, виданого на ім'я ОСОБА_4, напроти дати реєстрації - 16.07.1992 року міститься запис : «Два свідоцтва отримав» - підпис - ОСОБА_2. ( а.с. 176-177, том 2).

Пояснення представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про те, що підставою для отримання позивачем свідоцтва про право власності було лише його бажання отримати один правовстановлюючий документ замість двох договорів дарування - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать матеріалам справи, при цьому нормами чинного на той час законодавства такої підстави для заміни правовстановлюючих документів передбачено не було.

Крім того, перелічені в заяві ОСОБА_2 від 22.07.1991 року приміщення житлового будинку, що належать ОСОБА_2, та їх площа, знаходяться у чіткій відповідності з переліком приміщень, житловою та загальною площею квартир № 1 та №2, що наведені у рішеннях Виконкому Подільської районної ради народних депутатів «Про узаконення самовільних споруд» від 16.04.1990 року та від 10.06.1991 року.

Також в матеріалах інвентаризаційної справи є заява ОСОБА_2 від 24 лютого 1995 року на ім'я начальника Бюро технічної інвентаризації, в якій він повідомляє про приміщення, які він займає у домоволодінні по АДРЕСА_1. Зазначений перелік повністю відповідає переліку приміщень, вказаних у заяві від 22.07.1991 року ( а.с. 182, том 2).

Також ці самі приміщення зазначені у договорі про порядок користування жилим будинком, посвідченим державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори 01 червня 1995 року за реєстровим №5-3581, що був укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ( а.с. 187, том 2).

Так, відповідно до п.2 зазначеного договору, у користуванні ОСОБА_2 знаходяться : кухня, площею 20,8 кв.м, коридор - 2,2 кв.м., санвузол - 3,7 кв.м., кладова, 0,9 кв.м., жила кімната, площею 25,9 кв.м. ( квартира № 1); веранда, площею 10,2 кв.м., сходова клітина - 3,9 кв.м., кухня - 6,3 кв.м., коридор - 1,0 кв.м., вбиральня - 1,4 кв.м., ванна - 2,6 кв.м., сходова клітина - 6,7 кв.м, жилі кімнати - 24,7 кв.м. та 20,2 кв.м., коридор - 6,6 кв.м., кладова - 1, 3 кв.м. ( квартира № 2); сарай «Б», сарай «Г».

Відповідність кількості та площі приміщень житлового будинку, що знаходились у користуванні попередніх співвласників - ОСОБА_9 та ОСОБА_8 і зазначені у матеріалах інвентаризаційної справи, кількості та площі приміщень житлового будинку, зазначених в оскаржуваному розпорядженні № 363 від 03.07.1992 року та у п. 2 договору від 01 червня 1995 року про порядок користування жилим будинком, що перебувають в користуванні ОСОБА_2, свідчить про те, що жодних прав позивача оскаржуваним розпорядженням та виданим йому свідоцтвом про право власності порушено не було.

Доказів неправильності здійсненого спеціалістами БТІ перерахунку розміру часток, прийнятого в основу оскаржуваного розпорядження, згідно з яким позивачу належить 53/100 частин домоволодіння, а ОСОБА_4 - 47/100 частин домоволодіння, матеріали справи не містять.

Крім того, подальші дії позивача щодо отримання свідоцтва про право власності від 10.07.1992 року, виданого на підставі розпорядження № 363 від 03.07.1992 року, у відповідності до п. 26 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, та укладення позивачем з іншими співвласниками будинку договору від 01 червня 1995 року підтверджують згоду позивача із визначеною його часткою у праві власності на домоволодіння - 53/100.

Також слід зазначити, що при зверненні до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення конкретного порядку користування земельною ділянкою, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що він є власником 53/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1

Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 18 грудня 2000 року, залишеним без змін ухвалою Київського міського суду від 24 січня 2001 року та ухвалою Верховного Суду України від 20 грудня 2001 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено. Задоволено зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення конкретного порядку користування земельною ділянкою по запропонованому ними варіанту ( а.с. 234 - 240, том 1).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2003 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2004 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору про встановлення порядку користування будинком від 01 червня 1995 року.

Зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що при зверненні до суду із зазначеними позовними вимогами ОСОБА_2 жодним чином не ставив під сумнів розмір належної йому частки у домоволодінні - 53/100, а також кількість і площу приміщень будинку, які йому належать. Договір від 01.06.1995 року просив визнати недійсним в частині порядку користування гаражем під літерою «В» та виділення його в користування відповідачу ОСОБА_4, проте рішенням суду від 25.11.2003 року в задоволенні позову було відмовлено. ( а.с. 223- 233, том1)

Крім того, 23 листопада 2011 року Подільським районним судом м. Києва була розглянута справа за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки домоволодіння та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виділ в натурі часток у спільній частковій власності на домоволодіння.

Рішенням суду першої інстанції від 23 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 лютого 2012 року, основний та зустрічний позов задоволено частково, припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 (частка 53/100) та ОСОБА_6 і ОСОБА_5 ( загальна частка 47/100) на домоволодіння АДРЕСА_1 Здійснено розподіл домоволодіння в натурі, із зазначенням, яка частина домоволодіння ( повний перелік приміщень) виділена у власність сторін.

Доводи апеляційної скарги позивача, що видане на ім'я ОСОБА_4 свідоцтво про право власності від 10.07.1992 року слід визнати недійсним з тих підстав, що в ньому міститься посилання на розпорядження № 364 від 03.07.1992 року, яке видано щодо інших осіб і не має відношення до спірного домоволодіння, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки свідоцтво про право власності як позивачу, так і відповідачу було видане на підставі розпорядження Представника Президента України у Подільському районі м. Києва № 363 від 03.07.1992 року. Зазначена обставина також підтверджується наявністю у матеріалах інвентаризаційної справи примірника свідоцтва про право власності на 47/100 частин домоволодіння на ім'я ОСОБА_4, у якому номер розпорядження зазначено вірно - № 363 ( а.с. 177, том 2).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки підстав для визнання недійсними свідоцтв про право власності, виданих на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_4 судом встановлено не було.

Обставин, які б спростовували висновки суду першої інстанції, в апеляційній скарзі позивача не наведено, і судом апеляційної інстанції таких обставин не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмовити у позові і з підстав пропуску позивачем позовної давності, посилаючись на положення ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України та відхиляючи доводи позивача про те, що про порушення свого права він дізнався у 2011 році під час розгляду судом справи про поділ спірного домоволодіння в натурі, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, а саме: позивач у своїй заяві від 02.12.2014 року, поданій його представником, посилався на те, що він замість договору дарування від 13.07.1991 року отримав свідоцтво про право власності від 10.07.1992 року в КП КМБТІ, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25.11.2003 року, відповідно до якого позивачу було відомо про ці обставини.

Проте висновок суду про необхідність відмовити у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, враховуючи наступне.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи встановлені судом обставини, що свідоцтво про право власності на домоволодіння від 10.07.1992 року із визначенням частки 53/100 ОСОБА_2 отримав 16 липня 1992 року, і в нотаріально посвідченому договорі про встановлення конкретного порядку користування жилим будинком від 01 червня 1995 року підтвердив належність йому цієї частки, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 76 ЦК УРСР визначено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 18.07.2000 року, у випадку, коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушене, ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позову з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

Аналогічна позиція щодо порядку застосування спливу строків позовної давності викладена і в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» : встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, застосування наслідків спливу позовної давності як підстава для відмови у позові може мати місце лише тоді, коли позовні вимоги будуть визнані судом доведеними та за наявності факту порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем прав позивача.

Однак у даному випадку судом встановлено, що позовні вимоги є недоведеними, права позивача відповідачем не порушені, а тому у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити саме з цих підстав. Отже, вказівка про відмову у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності та посилання на норми на ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України - підлягають виключенню з мотивувальної частини оскаржуваного рішення. В іншій частині оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України та застосування наслідків спливу строків позовної давності.

В іншій частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: