Справа № 346/1156/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1174/2015
Головуючий у 1 інстанції Обідняк В. Д.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Мельник О.В.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

представника ПАТ «Банк «Київська Русь» Пестова М.К.,

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», ОСОБА_5 про визнання майнової поруки за договором іпотеки припиненою, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», ОСОБА_5 про визнання майнової поруки за договором іпотеки припиненою - відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що за умовами кредитного договору №28322-45 від 19.06.2007 року та додатковою угодою №1 від 21.05.2008 року без згоди майнового поручителя було збільшено відсоткову ставку з 14% до 15% річних. На думку апелянта, підвищення процентів за договором кредиту без згоди майнового поручителя слід розуміти як збільшення обсягу відповідальності поручителя, а відтак договір поруки вважається припиненим з підстав ч.1 ст. 559 ЦК України.

Також апелянт зазначає, що договір поруки є ще припиненим і з підстав пропуску позивачем строку, встановленого ст.559 ЦК України для пред'явлення вимоги до поручителя.

Крім того, ОСОБА_2 вказує на той факт, що рішення коломийського міськрайонного суду від 02.02.2015 року вже було задоволено позов «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_5 та стягнуто заборгованість за кредитним договором. Рішення суду ніким не оскаржувалося та набрало законної сили. При цьому позивачем не надано доказів того, що вказане рішення передано на виконання в рамках виконавчого провадження, а отже ні банком, ні органами ДВС не встановлювалося можливості виконання вказаного рішення суду за рахунок майна боржника, а не за рахунок майна поручителя.

З цих підстав рішення суду першої інстанції, апелянт просив скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник ПАТ «Банк «Київська Русь» доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_5 з доводами апеляційної скарги погоджується, просить її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, доводи представників, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 19.06.2007 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №18322-45.1/17-2, згідно з яким останній отримав споживчий кредит в розмірі 50 000 доларів США, зі сплатою 14% річних, а починаючи з 23.05.2008 року до повного виконання зобов'язань 15%річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_2 передав в іпотеку будинок НОМЕР_1 з надвірними господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,8500 га., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що договір поруки та договір іпотеки не є тотожними і їх виконання врегульовуються різними нормами права. Зважаючи на це, правові підстави, які регулюють правовідносини за договором поруки гне застосовуються до правовідносин за договором іпотеки.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Так, статтями 546, 575 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, а майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника за основним зобов'язанням на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання.

Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами боржника.

На відносини, що виникли з договору іпотеки ( між банком та майновим поручителем) норми статті 559 ЦК України, щодо припинення поруки не поширюються, оскільки іпотека за правовою природою є заставою, та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572-593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом - ЗУ «Про іпотеку».

Статтями 17, 18, 19 цього Закону встановлено підстави припинення іпотеки, істотні умови договору іпотеки і внесення змін і доповнень до іпотечного договору.

Таким чином виходячи з аналізу вищевказаних норм, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку відмінність договору іпотеки від договору поруки, та врегулювання таких правовідносин різними нормами права.

Що стосується посилання апелянта на зміну розміру відсоткової ставки без згоди майнового поручителя, і як наслідок збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця, то такі є безпідставними та спростовуються п. 1.2. договору іпотеки, згідно з яким сторони досягли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок заставленого майна, не тільки за основним зобов'язанням, але й будь якими договорами про внесення змін до основного зобов'язання, в тому числі, щодо розміру кредиту, процентів за користування кредитом, пені, штрафу, строку дії Основного зобов'язання, встановлення майнових санкцій за невиконання Основного зобов'язання.

Не приймаються також судом до уваги, посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки таке питання з'ясовувалося судом під час розгляду справи за позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, і з підстав ч.3 ст. 61 ЦПК України встановлені обставини повторному доказуванню не підлягають.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.А. Девляшевський

А.Ю. Малєєв