Справа № 338/225/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1882/2015
Головуючий у 1 інстанції Гутич П.Ф. П. Ф.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Меленко О.Є.

секретаря Драганчук У.М.,

з участю представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення без надання іншого житлового приміщення за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Богородчанського районного суду від 16 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

у лютому 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся з даним позовом, посилаючись на те, що за кредитним договором від 18.06.2008 року ОСОБА_3 отримала 24 000 доларів США. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором з нею 19.06.2008 року укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, по АДРЕСА_1. Внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість на загальну суму 2 401 456,28 грн. Уточнивши позовні вимоги, банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку для їх будівництва і обслуговування, які належать ОСОБА_3 на праві власності, визначити їх реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій і виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають у зазначеному будинку без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Богородчанського районного суду від 16 липня 2015 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості в сумі 2 401 456,28 грн, складовими якої є: основна сума (тіло) кредиту - 22164,15 доларів США (511782,73 грн); борг за процентами - 21069,66 доларів США (486510,33 грн); пеня - 1403163,22 грн за кредитним договором № 906pv24-08 від 18.06.2008 року, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянка для їх будівництва та обслуговування, що розташовані по АДРЕСА_1, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації 195 455 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позову відмовлено. Рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України від 03.06.2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» посилається на необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що жодної вимоги щодо визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки в сумі 195 455 грн банк не заявляв, а просив звернути стягнення на заставлене майно за початковою ціною предметів іпотеки, визначеної на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності для реалізації з прилюдних торгів у межах виконавчого провадження. Суд не врахував, що умови договору іпотеки не містять застереження, що заставна вартість майна буде початковою ціною продажу предмету іпотеки. Згідно ч. 6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмету іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодержателем та іпотекодавцем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. В той же час вартість майна, визначена більш як сім років назад, не відображає його реальну ринкову вартість. Щодо виселення, то банк направив усім відповідачам вимоги про добровільне звільнення житлового будинку, що перебуває в іпотеці, які ними отримані, однак залишені без задоволення. Суд невірно розтлумачив ч. 2 ст. 109 ЖК України, оскільки ні ця норма закону, ні практика Верховного Суду України не покладає на іпотекодержателя обов'язку забезпечувати житлом осіб, яких виселяють із заставленої житлової нерухомості. Тому просить оскаржуване рішення в частині визначення судом початкової ціни продажу та відмови у примусовому виселенні відповідачів з іпотечного домоволодіння скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» апеляційну скаргу підтримав. Відповідачі, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, не з'явились, що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає її розглядові.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що за кредитним договором № 906pv24-08 від 18.06.2008 року, укладеним з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_3 отримала грошові кошти в сумі 24 000 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 19.06.2008 року укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка для їх будівництва та обслуговування, що розташовані по АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором виконувала не належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість на загальну суму 2 401 456,28 грн, в тому числі: основна сума (тіло) кредиту - 22 164,15 доларів США (511782,73 грн); борг за процентами - 21 069,66 доларів США (486510,33 грн); пеня - 1 403 163,22 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань щодо сплати кредиту, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки відповідачка отримала кредит в іноземній валюті, загальна площа переданого в іпотеку майна не перевищує 140 кв.м, а зазначене нерухоме житлове майно використовується як її місце постійного проживання, суд застосував Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", положення якого не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) заставлене майно.

Підставою для відмови у виселенні суд правильно вважав, що житловий будинок придбаний ОСОБА_3 не за рахунок кредиту банку, тому відповідачка та члени сімї не підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Колегія погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Посилання апелянта на безпідставність відмови суду у задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів без надання іншого житла колегія суддів відхиляє, так як ці доводи спростовані матеріалами справи та суперечать вимогам закону.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян при зверненні стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення, за винятками, встановленими законом.

Частина друга ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку, який є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Встановивши, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Однак рішення суду щодо встановлення початкової ціни предмету іпотеки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ч. 1 ст. 20 ЦК України).

Суд першої інстанції не врахував, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки банк просив визначити його реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, що відповідає положенням ст. ст. 38, 39, 41, 43 Закону України "Про іпотеку".

Оскільки вказані порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, оскаржуване судове рішення в частині визначення способу оцінки предмета іпотеки підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині відповідно до обраного позивачем способу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Богородчанського районного суду від 16 липня 2015 року в частині встановлення початкової ціни предмету іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 195 455 грн скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Визначити способом реалізації предмету іпотеки реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В решті рішення Богородчанського районного суду від 16 липня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

Меленко О.Є.