Справа № 356/1665/14ц Головуючий у І інстанції Капшученко І.О.
Провадження № 22-ц/780/2954/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 20.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

20 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Касьяненко Л.І.,

при секретарі - Ромашині І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Березанського міського суду Київської області від 19 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Березанської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 20 листопада 1999 року по 08 січня 2014 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу з відповідачем син проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Зазначала, що у сина є дід та бабуся, які проживають у м. Усть - Каменогорськ, Республіка Казахстан, однак ОСОБА_2 безпідставно не дає дозволу на виїзд до них ОСОБА_4, що на думку позивача, не сприяє розвитку дитини.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила надати їй дозвіл на оформлення документів, необхідних для виїзду за кордон неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 та дозволити тимчасовий виїзд за межі України неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Республіки Казахстан строком до 81 дня перебування з 01 червня 2015 року по 20 серпня 2015 року у супроводі матері ОСОБА_3

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 19 березня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Надано дозвіл на оформлення всіх повязаних із перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_2

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу ОСОБА_2, до Республіки Казахстан строком 81 день на період з 01 червня 2015 року по 20 серпня 2015 у супроводі матері ОСОБА_3

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов та надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд дитини і оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду дитини за кордон, суд першої інстанції виходив із положень ст.ст.12, 18 Європейської Конвенції про права дитини, статей 150, 155 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 та дійшов висновку, що відповідачем не надано доказів про те, що дозвіл на виїзд дитини до дідуся і бабусі до Республіки Казахстан у супроводі матері не відповідає інтересам дитини і буде порушувати права дитини та батька.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 20 листопада 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Березанського міського суду Київської області 08 січня 2014 року( а.с.7).

Від даного шлюбу у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження від 30 травня 2002 року серії І-БК №059183 (а.с.6).

Встановлено та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є батьками позивача ОСОБА_3 та, відповідно, бабою і дідом ОСОБА_4 (а.с. 53). ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають у Республіці Казахстан (а.с.43-52).

Також встановлено, що позивач зверталась до відповідача з листом, в якому просила надати згоду на оформлення проїзних документів та виїзд ОСОБА_4В до Республіки Казахстан до дідуся та бабусі, про що також просив у цьому листі і сам син ОСОБА_4 (а.с.8-9). Однак відповідач ОСОБА_2 залишив ці прохання без реагування.

Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами і доповненнями) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що позивач поїде з сином до Республіки Казахстан та не повернеться, однак доказів цього у порушення вимог ст.57, 60 ЦПК України суду не надав.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач не спростував обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4 з 01 червня 2015 року по 20 серпня 2015 року до Республіки Казахстан у її супроводі.

Також судом вірно встановлено, що відповідачем не надано доказів того, що дозвіл на виїзд дитини ОСОБА_4 до дідуся і бабусі у Республіку Казахстан у супроводі матері не відповідає інтересам дитини і буде порушувати права дитини та батька.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, суперечить його правам та інтересам дитини, не заслуговують на увагу, оскільки апелянтом не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно встановив фактичні обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 19 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді