АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 753/21032/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6705/15
Головуючий у суді першої інстанції: Дубас В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

27 травня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Ратнікової В.М., Шиманського В.Й.,

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що у листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. У кватирі зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Зазначив, що з моменту здачі квартири у експлуатацію у 1996 році і до теперішнього часу у квартирі проживає лише ОСОБА_5

Також зазначив, що ОСОБА_3 за місцем реєстрації ніколи не проживала і не проживає, не оплачує житлово-комунальні послуги, при цьому виписуватися добровільно відмовляється.

Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджуються актами обстеження квартири комісією у складі представників експлуатуючої організації - ЖБК «Концертний-2».

У зв'язку із викладеним, просив суд визнати ОСОБА_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою 55 в будинку № 3-а по вул. Крушельницької в м. Києві та зобов'язати Дарницьке РУ ГУ МВС України у м. Києві зняти її з реєстрації за вказаною адресою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 20 травня 1997 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 14 травня 1997 року №161-С, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 21 травня 1997 року під №1097.

Відповідно до довідки Форми №3 ЖБК "Концертний-2" від 12 листопада 2014 року у вищезазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 - власник, ОСОБА_5 - теща, ОСОБА_3 - дочка.

ОСОБА_3 у зазначеній вище квартирі не проживає, що підтверджується актами від 11 лютого 2014 року, від 25 червня 2014 року, від 20 серпня 2014 року, від 29 жовтня 2014 року, які складено мешканцями будинку та завірено службовими особами ЖБК "Концертний-2". Речей особистого користування у квартирі немає, витрат по утриманню квартири відповідач не несе.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є одним із власників квартири, вона має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від особи, яка перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися її майном - квартирою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживає та не проживала за адресою реєстрації, а тому, відповідно до ст. 71, 72 ЖК України є такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Проте, з таким висновком суду повною мірою погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1. належить ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 20 травня 1997 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 14 травня 1997 року №161-С, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 21 травня 1997 року під №1097.

На даний час, відповідно до довідки Форми №3 ЖБК "Концертний-2" від 12 листопада 2014 року у вищезазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 - власник, ОСОБА_5 - теща, ОСОБА_3 - дочка.

Судом установлено і не оспорюється сторонами, що з моменту реєстрації ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції помилково застосував положення ст. 71, 72 ЖК України, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями ст. 405 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин ст. 71, 72 ЖК України, порушив норми матеріального права.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що зазначене не є підставою для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, звертаючись до суду з позовом вказував на те, що відповідач не проживає у його квартирі з часу реєстрації без поважних причин, і на підставу для задоволення вимог посилався на норми ЦК України та ЖК України.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України, підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

В залежності від встановлених обставин, суд має вирішити питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка норма права підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, між власником спірної квартири та відповідачем будь-яких угод щодо порядку користування житлом укладено не було.

ОСОБА_3 з липня 1997 року в квартирі АДРЕСА_1 не проживає.

Як пояснила ОСОБА_3, в спірній квартирі вона не проживала, а лише приходила провідувати бабусю, має у власності інше житло, витрат по оплаті квартирної плати за спірною адресою вона не несла, заперечує проти вимог позивача лише з тих мотивів, що їй потрібна реєстрація місця проживання.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, не прийняв до уваги, що акти про її не проживання в спірній квартирі складені протягом восьми місяців (з лютого по жовтень 2014 року) до звернення до суду, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи. Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 дійсно не проживає у спірній квартирі з моменту реєстрації, акти, які містяться в матеріалах справи, засвідчують факт не проживання відповідачки у цій квартирі з 1997 року.

Належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин не проживання відповідачки в спірній квартирі, останньою у передбаченому ст.ст. 10,60 ЦПК України порядку суду не надано.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено строк, з якого відповідач не мешкає в спірній квартирі, а також перевірялися та не встановлено поважність причин відсутності ОСОБА_3 за адресою реєстрації.

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом першої інстанції повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення місцевого суду підлягає зміні в частині вирішення вимог позову ОСОБА_4, що стосується застосування норм матеріального права із зазначенням, що заявлений ОСОБА_4 позов до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням вирішено не у відповідності до положень ст. ст. 71, 72 ЖК України, а на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не перевірялось.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2015 року змінити, виключити із судового рішення посилання на ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Вказати, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку вирішено на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

В решті рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 березня 2015 року в частині вирішення вимог позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді