У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Максимчук З.М.,

суддів - Рожина Ю.М., Собіни І.М.,

секретаря - Шептицької С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Кузнецовського міського комунального підприємства про розподіл особових рахунків з оплати комунальних послуг та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 127,03 гривень витрат на оплату послуг з утримання будинку і прибудинкової території.

В задоволенні решти вимог відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права за неповно з»ясованих обставин справи.

Вказує, що протокольною ухвалою від 21.05.2015 року було прийнято заяву відповідача про зменшення позовних вимог із додатком доказів на підтвердження попередньо заявленого позову, а 28.05.2015 року ухвалено рішення суду, які є необґрунтованими, необ»єктивними і незаконними, з неповним з»ясуванням судом обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значенння для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Стверджує, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивач проживає у квартирі один, одну із кімнат використовує як гараж для мотоцикла і чинить перешкоди у користуванні даною кімнатою. Не взято до уваги і той факт, що вона подала до суду заяву про розподіл рахунків, однак позивач ухиляється це зробити.

__________________________________________________________________________________

Справа № 565/208/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_3

Провадження № 22-ц/787/1451/2015 Суддя-доповідач - ОСОБА_4

Зазначає, що понесені позивачем витрати на утримання будинку та прибудинкової території не підтверджені належними доказами.

Доводить, що зобов»язання перед позивачем брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, де тимчасово не проживає відсутні.

Просить скасувати протокольну ухвалу та рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 є співвласником квартири і їй на праві власності належить ? частина квартири, то на підставі ст. 360 ЦК України зобов'язана брати участь у витратах на її утримання в розмірі, який відповідає її частці у спільній частковій власності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Судом встановлено, що квартира №5 в будинку №25 по мікрорайону Перемоги у м.Кузнецовську Рівненської області належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 по ? частки кожному, поділ квартири не проведено.

Станом на 29.01.2015 року в спірній квартирі зареєстровано місце проживання трьох співвласників: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.15/. ОСОБА_1 з 12.02.2013 року зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Витрати на утримання будинку та прибудинкової території, де розташована квартира та на оплату житлово-комунальних послуг, в тому числі і тих, оплата за які відповідно до діючого в Україні законодавства справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну особу і залежить від кількості зареєстрованих в квартирі осіб, несе позивач, який є відповідальною особою за відкритими на його ім'я особовими рахунками.

Відповідно до ст. 360 ЦК України, якщо один із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Однак такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними, зайвими.

Стаття 360 ЦК України має на увазі витрати, об'єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Статтею 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них.

Наявність виконаних позивачем зобов»язань за ст.360 ЦК України підтверджується довідкою житлово-експлуатаційної дільниці № 3 Кузнецовського міського комунального підприємства № 170/70 від 30.01.2015 року, з якої вбачається, що з лютого місяця 2009 року по січень 2015 року із заробітної плати позивача було утримано кошти в сумі 17 818,30 гривень за квартплату та комунальні послуги./а.с.16-17/.

Встановивши вказані обставини, та враховуючи, що за змістом ст.ст. 322, 360 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», які регулюють спірні правовідносини, власники квартир зобов'язані нести витрати на утримання квартир та будинків, в яких ці квартири знаходяться, колегія суддів вважає, що місцевим судом обґрунтовано стягнуто з відповідачки ? частину понесених позивачем витрат на утримання належної їй частини квартири, оскільки такі є необхідними витратами на утримання та збереження спільного майна, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині зобов»язання КМКП відкрити окремі особові рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг та зобов»язання укласти з сторонами окремі договори про надання послуг, суд першої інстанції зазначив, що заявлення цих вимог є передчасним і безпідставним, так як, покликаючись на ст.29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в суді не встановлено, що однією із сторін вносився б проект договору та виконувалася б процедура погодження його умов.

За положеннями ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники мають рівні права.

Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз"яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Позов про визначення порядку користування спірною квартирою сторонами не заявлявся.

Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006р. №45) власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний сплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 10 Правил також встановлено, що у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг плата розподіляється:

- за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря);

- за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць;

- за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар).

Таким чином, оскільки цивільним законодавством України не встановлено прямої норми, яка б регулювала правовідносини з приводу поділу особового рахунку з оплати житлово-комунальних послуг між співвласниками квартири, то вирішити питання про поділ особових рахунків, як це передбачено Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, суд може лише у випадку визначення конкретної житлової площі, якою користується кожна з осіб, яка претендує на оформлення особового рахунку на своє ім'я, та визначення площі приміщень, що перебуватимуть у спільному користуванні, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині, на думку судової колегії не заслуговують на увагу.

Колегія суддів не може взяти до уваги і доводи апеляційної скарги в частині оскарження протокольної ухвали суду першої інстанції про прийняття до розгляду заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, виходячи з наступного.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Право громадянина на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією (ст. 55 Конституції України), яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку на захист порушеного або оспореного права чи охоронюваного законом інтересу (ст. ст. 3, 4 ЦПК України) та можливістю використати передбачені законом процесуальні засоби для здійснення своїх процесуальних прав (ст. ст. 27, 31 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 31 ЦПК України, під час розгляду справи в міському суді зменшив свої вимоги і просив суд зобов»язати Кузнецовське міськекомунальне підприємство відкрити окремі особові рахунки по оплаті комунальних послуг та послуг з утримання будинків та прибудинкових територій у квартирі № 5 в м.Кузнецовську Рівненської області, мікрорайон Перемоги, будинок 25 у розмірі по ? частині таких витрат на кожного та стягнути з відповідачки на його користь 4 883,45 гривень понесених ним витрат по оплаті її частини в квартирі за останні три роки комунальних послуг з утримання будинків та прибудинкових територій у вказаній квартирі.

Надані відповідачем документи до суду першої інстанції після подання заяви про зменшення позовних вимог є розрахунком витрат по оплаті комунальних послуг та послуг з утримання будинків та прибудинкової території, які поніс позивач, і частина яких, на його думку, підлягає стягненню з відповідачки, та обгрунтування наданого розрахунку іншими доказами, що є зясуванням обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань /ст.308 ЦПК України/.

В частині відмови в позові про стягнення з відповідачки на користь позивача понесених ним витрат по оплаті її частки в квартирі за останні три роки комунальних послуг суд не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, оскільки апеляційна скарга жодних доказів щодо незаконності рішення суду в цій частині не містить.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів прийшла до висновку про те, що наведені в апеляційній скарзі доводи не ставлять під сумнів висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення і ухвали суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 28 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Кузнецовського міського комунального підприємства про розподіл особових рахунків з оплати комунальних послуг та стягнення сплачених коштів по оплаті комунальних послуг та послуг з утримання будинків - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: Ю.М. Рожин

ОСОБА_7