Справа № 453/556/14 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/783/3454/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Гацій І.І.,

за участю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - представників ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6, представника ОСОБА_7, на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 05 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд ухвалити рішення, яким поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме - набуте нею за час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5, виділивши їй і визнавши за нею право власності на 1/2 частину земельних ділянок за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,8505 га. та за кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,9100 га., наданих для будівництва та обслуговування комплексу готелів, розташованих в АДРЕСА_1 (в подальшому - „спірні земельні ділянки").

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що вони з відповідачем з 06.10.2006 року по 28.03.2014 рік перебували у шлюбі, за час якого у 2008 році відповідачем на підставі цивільно-правових договорів і було набуто у власність спірні земельні ділянки. Враховуючи те, що згадане нерухоме майно після розірвання шлюбу між нею та відповідачем не поділено у визначеному законом порядку, то вона була змушена звернутися до суду із даним позовом (т.1, а.с. 6-10, 220).

Відповідач ОСОБА_5, не визнаючи позовних вимог ОСОБА_7, 11.11.2014 року подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати спірні земельні ділянки його особистою приватною власністю, як одного із подружжя.

Позовні вимоги за зустрічним позовом обгрунтовувалися тим, що спірні земельні ділянки ОСОБА_5 були набуті за кошти, що належали йому особисто і які він у сумі 1 300 000 грн. позичив у товариша та бізнес-партнера свого батька ОСОБА_8 Зазначав, що у той період (2008 рік) він працював у ТзОВ «Стронг-Центр» і одержував заробітну плату у розмірі 3000 грн. на місяць, а ОСОБА_7 взагалі перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку і жодних доходів не одержувала. Оскільки позичених коштів він ОСОБА_8 повернути не зміг, то останній з цього приводу звернувся до суду і на даний час набуло законної сили рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_8 суми боргу, яке виконується у примусовому порядку, однак ОСОБА_7 участі у поверненні суми боргу не бере і боржником у виконавчому провадженні не значиться.

За наведених обставин стверджував, що ОСОБА_7, попри факт набуття майна під час шлюбу, не доведено того факту, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця їхнього подружжя (т.1, а.с. 222-225).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_5 за первісним позовом відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено та визнано спірні земельні ділянки особистою приватною власністю ОСОБА_5.

Вирішено питання судових витрат (т.2, а.с. 80-82).

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_7

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги за первісним позовом про поділ спільного майна подружжя задовольнити, а у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом - відмовити, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що суд, встановивши належність спірних земельних ділянок до спільно нажитого майна під час офіційного шлюбу, а отже - встановивши презумцію прав кожного з подружжя на рівну частку у спільному майні (ст. 60 СК України) - незалежно від того, на ім'я кого з подружжя це майно було придбано, безпідставно поклав на ОСОБА_7 обов'язок про надання доказів про власні джерела прибутку, яких могло б вистачити для купівлі половини спірного майна.

Вважає, що оскільки саме ОСОБА_5 заперечував право ОСОБА_7 на рівність часток у спільному майні подружжя, то саме він зобов'язаний був довести належними й допустимими доказами своє право на більшу частку у спірному майні.

Вважає, що договір позики, яким ОСОБА_5 обгрунтовував свої позовні вимоги за зустрічним позовом, не має взаємного зв'язку з доказами, що саме ця позика, а не спільні кошти подружжя, були витраченими на придбання спірних земельних ділянок.

Вважає, що протокол про наміри від 02.07.2008 року, яким ОСОБА_5 також обгрунтовував свої позовні вимоги за зустрічним позовом, не має ознак попереднього договору (ч.4 ст. 635 ЦК України) та не відповідає вимогам правочину, а відтак не може бути визнаним належним та допустимим доказом по даній справі.

Вважає неправомірним посилання суду на правову позицію висловлену у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року у справі № 6-79цс13, оскільки предметом перегляду у згаданій справі було застосування статтей 57, 60, 61, 65 СК України при визначенні правового режиму майна, набутого під час шлюбу одним з подружжя - фізичною особою-підприємцем (ФОП), та вирішення питання про те, чи є майно, яке внесене одним з подружжя до статутного фонду приватного підприємства, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, розпорядження яким вимагає згоди іншого з подружжя, а у цій справі предмет спору не пов'язаний з одним із подружжя, як ФОП, і спірне майно не було предметом внеску до статутного фонду підприємства (т.2, а.с. 89-98).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представників ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 за первісним позовом та задоволення позовних вимог ОСОБА_5 за його зустрічним позовом суд мотивував тим, що судом встановлено факт неможливості придбання подружжям ОСОБА_5 у липні 2008 року за спільні кошти спірних земельних ділянок, сукупна вартість яких у десятки разів перевищує дохід згаданого подружжя протягом 2007-2009 років, і що джерелом придбання цих земельних ділянок було 1 300 000 грн., які ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_8, що встановлено рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25.12.2013 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про повернення боргу за договором позики.

На думку колегії суддів, вище згадані висновки судом першої інстанції зроблені за недоведеності обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що сторони спору (ОСОБА_5 і ОСОБА_7.) у період з 06.10.2006 року до 17.03.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1, а.с. 11, 12).

Під час перебування в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 17.07.2008 року придбав дві спірні земельні ділянки (т.1, а.с. 13-16).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В той же час, доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна (спірних земельних ділянок) та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, ОСОБА_5 не надав.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст. 65 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за боргами.

У разі поділу майна за ст.70 СК України, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як роз'яснено у п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Спірні земельні ділянки було придбано ОСОБА_5 у власність під час шлюбу сторін, а тому право на них у рівних частках набули, як він, так і ОСОБА_7

Відтак ці земельні ділянки є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України вони підлягають поділу між подружжям в рівних частинах.

Наявність можливих боргових зобов`язань, які виникли у період шлюбу сторін (у тому числі - і стосовно спірних земельних ділянок), на правовий режим цих земельних ділянок - як спільного майна подружжя - не впливає, оскільки відносини щодо боргів подружжя, які виникли у період їх шлюбу, знаходяться за площиною спірних правовідносин та за змістом ч. 4 ст. 65 СК України не звільняють будь-кого з цього подружжя від участі у їх виконанні.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, до стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 підлягають судові витрати, а саме - судовий збір сплачений нею за подачу первісного позову до суду першої інстанції та судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, представника ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 05 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні його позовних вимог за зустрічним позовом до ОСОБА_7 про визнання земельних ділянок площею 0,8505 га та 0,9100 га в АДРЕСА_1 його одноосібною приватною власністю.

Позов ОСОБА_7 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,8505 га за кадастровим номером НОМЕР_1 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,9100 га. за кадастровим номером НОМЕР_2, які розташовані в АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 5 481 грн. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: