АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Семенюк Т.А.,

при секретарі - Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року позивач звернувся із зазначеним позовом на обґрунтування якого зазначив, що 01 квітня 2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений і нотаріально посвідчений договір позики за яким ОСОБА_2 отримала 85 000 доларів США строком до 01 жовтня 2010 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, 01 квітня 2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений і нотаріально посвідчений договір іпотеки за яким ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 63.80 кв.м., житловою площею 33 кв.м.

Відповідач повернула частину коштів в сумі 2 300 доларів США.

09 липня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 був укладений і нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги (цесії) за яким ОСОБА_1 набув прав кредитора за договором позики від 01 квітня 2010 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2014 року та додатковим рішенням цього ж суду від 17 лютого 2014 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 986 790.56 грн. боргу за договором позики, 3 441 грн. судового збору 22 860 000 грн. неустойки за прострочення відповідачем виконання зобов'язання.

Відповідачка не виконала зобов'язань за договором позики і не погасила визначену рішенням суду заборгованість, тому, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01 квітня 2010 року на суму 23 850 231.56 грн. позивач просив:

- звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 63.80 кв.м., житловою площею 33 кв.м., шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, для чого надати ОСОБА_1 право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатись, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця ОСОБА_2), до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії пов'язані з виконанням цих питань;

- виселити відповідача ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1;

- передати квартиру АДРЕСА_1 в управління ОСОБА_1 на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу та покласти на відповідачку понесені позивачем судові витрати.(а.с. 1-18)

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково, звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_2, а саме на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 за договором позики від 01 квітня 2010 року в сумі 23 850 231.56 грн., встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу ОСОБА_1 вищевказаної квартири із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» з укладенням ОСОБА_1 від свого імені договору купівлі-продажу нерухомого майна із будь-якою особою - покупцем за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, на умовах та в порядку, викладеному в ст. 38 Закону України «Про іпотеку», із наданням ОСОБА_1 право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатись, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця ОСОБА_2), до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також виконувати інші дії пов'язані із продажем предмета іпотеки. В задоволені решти вимог - відмовлено, стягнуто із відповідачки на користь позивача 243.60 грн. судового збору. (а.с.48, 50-54)

В апеляційній скарзі позивач посилався на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що суд не звернув увагу на вимоги ст. 34, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК України в частині відмови в задоволенні вимог про виселення ОСОБА_2 із квартири і безпідставно не передав іпотекодержателю в управління іпотечне майно на період до його реалізації. (а.с.62, 68, 81-84)

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені встановленим порядком, ОСОБА_1 шляхом вручення повістки його представнику ОСОБА_4, ОСОБА_2 оголошенням у газеті «Урядовий кур'єр» від 14 травня 2015 року № 84 про що у справі є докази. (а.с.125-126, 130)

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 74, ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог і звернення стягнення на предмет іпотеки не було оскаржено, тому, з огляду на положення ч. 1 ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевірила законність оскаржуваного рішення в межах доводів скарги і вимог заявлених в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 01 квітня 2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений і нотаріально посвідчений договір позики за яким ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 85 200 доларів США з кінцевим строком повернення грошей до 01 жовтня 2010 року. (а.с.7)

01 квітня 2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений і нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя за яким ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

За п. 2.16 цього Договору, останній зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається відступлення Іпотекодержателем забезпеченої Іпотекою права вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої Іпотекою вимоги, на іншу особу, в тому разі, якщо Боржником не виконуються умови договору позики. (а.с.13)

Позивач визнав, що відповідач повернула частину коштів в сумі 2 300 доларів США. (а.с.1)

09 липня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 був укладений і нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги (цесії) за яким ОСОБА_1 набув прав кредитора за договором позики від 01 квітня 2010 року.

За п.п. 3.4, 3.5 цього Договору, новий кредитор набув прав як за Договором позики так і за Договором іпотеки від 01 квітня 2010 року. (а.с.12)

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2014 року та додатковим рішенням цього ж суду від 17 лютого 2014 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 986 790.56 грн. боргу за договором позики, 3 441 грн. судового збору і 22 860 000 грн. неустойки за прострочення відповідачкою виконання зобов'язання. (а.с.9-12, 33-38)

До суду не надано доказів погашення відповідачкою ОСОБА_2 вищевказаної заборгованості або скасування (зміни) вищевказаного рішення суду про визначення її розміру та стягнення.

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи апелянта за таких підстав.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку".

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку".

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Відповідна правова позиція міститься і в Постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Установивши у цій справі, що в іпотеку відповідачкою передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачки із зазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла.

Тому колегія суддів погодилась із правильним по суті вирішеного спору рішенням районного суду про відмову у задоволенні вимог про виселення відповідачки.

Суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні вимог про передачу квартири АДРЕСА_1 в управління ОСОБА_1 на період до її реалізації, оскільки ОСОБА_1 є іпотекодержателем вищевказаної квартири за договором, при цьому позивачем в районному суді не доведено необхідності передачі такої квартири в управління за рішенням суду.

Відповідно до положень частини другої ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст.ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

Л.Д. Махлай

Т.А.Семенюк

Справа № 22-ц/796/1178/2015

Унікальний номер 761/22519/14-ц

Головуючий у першій інстанції - Осаулов А.А.

Доповідач Левенець Б.Б.