РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/914/15-ц

2/643/1637/15

19.05.2015року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Сиротникова Р.Є.

при секретарі Новаковій Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участі третьої особи - Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області, про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

27.01.2015 року до суду звернувся позивач ОСОБА_1 із позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, посвідченого 08 грудня 2010 року, приватним нотаріусом ХМНО Погребняк Н.В., зареєстрованого у реєстрі за № 5523, предметом якого була 1/2 частка квартири АДРЕСА_1, житловою площею 33,2 кв.м., загальною площею 48,2 кв.м. яка складається із двох кімнат. В позові позивач просив суд зобов'язати реєстраційну службу Харківського управління юстиції скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на цю 1/2 частку квартири за відповідачем ОСОБА_3 на підставі вказаного договору дарування, зобов'язати відповідача ОСОБА_2 отримати у приватного нотаріуса ХМНО Погребняк Н.В. договір купівлі-продажу, посвідчений 09 червня 2009 року приватним нотаріусом ХМНО Маслак Н.В., за реєстровим № 1406 та зареєструвати право власності у реєстраційної службі Харківського управління юстиції на 1/2 частку цієї квартири. Судові витрати позивач просив стягнути з відповідачів солідарно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірний договір дарування порушує його законні інтереси оскільки його укладено після отримання відповідачем ОСОБА_2 вимог позивача про сплату боргу, та через невідповідність звичаям ділового обороту дарування онукою ОСОБА_2 своїй бабусі ОСОБА_3 нерухомого майна, складанням відповідачем ОСОБА_3 заповіту на користь онуки ОСОБА_2, внаслідок чого стало неможливим звернення стягнення для примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.02.2014 року, у справі № 643/20907/13-ц, яким на користь позивача стягнуто з відповідача ОСОБА_2 суму боргу - 120000 грн. на вказану квартиру, що, на думку позивача, вказує на фіктивність договору дарування від 08.12.2010 року, у розумінні ст. 234 ЦК України.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги повністю підтримав, та посилаючись на вищевикладене, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 на судове засідання не з'явилась, у наданих письмових запереченнях вказала, що прийнятою у власність подарованою 1/2 часткою квартири вона володіє, користується та розпоряджається, і що про стягнення грошових коштів з її онуки відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача їй стало відомо лише при розгляді даної справи, із документів доданих до позову ОСОБА_1, просила у позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 у наданих запереченнях також просила у позові відмовити, вказала що належну неї 1/2 частку у праві власності на квартиру вона подарувала для самостійного отримання непрацездатною бабусею ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) додаткового доходу, окрім наявної у бабусі пенсії, для її лікування і харчування, оскільки на утриманні відповідача ОСОБА_2 на той час знаходилась також її хвора матір ОСОБА_6, яка на даний час є непрацездатною - інвалідом і мешкає окремо.

Представник відповідачів, що діє на підставі договору про надання правової допомоги - адвокат Лохматов І.Л., підтримав заперечення своїх довірителів та просив суд у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи на судове засідання не з'явився, в наданих суду письмових поясненнях третя особа вказала на відсутність правових та фактичних підстав для скасування запису про реєстрацію, на невідповідність вимог позивача законодавству у сфері реєстрації майнових прав та їх обтяжень, та належність заявлених вимог до вирішення в порядку адміністративного судочинства, згідно ст. 17 КАС України.

Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідачів, ознайомившись із письмовими поясненнями та запереченнями відповідачів та третьої особи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що 08.12.2010 року, належна на праві власності відповідачу ОСОБА_2 1/2 частка квартири АДРЕСА_1, житловою площею 33,2 кв.м., загальною площею 48,2 кв.м., яка складається із двох кімнат, була безоплатно передана нею у власність відповідачу ОСОБА_3, на підставі договору дарування, посвідченого 08.12.2010 року приватним нотаріусом ХМНО Погребняк Н.В., а право власності на вказану частку 10.12.2010 року зареєстроване КП «Харківське міське БТІ» за відповідачем ОСОБА_3, реєстраційний номер 26315572, з урахуванням того, що іншою 1/2 часткою цієї квартири відповідач ОСОБА_3 володіє на підставі договір купівлі-продажу посвідченого 09.06.2009 року приватним нотаріусом ХМНО Маслак Н.В., за реєстровим № 1406.

Факт відсутності заборони на відчуження вказаної частки квартири на час вчинення оспорюваного правочину - договору дарування від 08.12.2010 року, позивачем визнано.

Позивачем не заперечуються родинні стосунки між відповідачем ОСОБА_3, яка є бабусею відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_6, яка є матір'ю ОСОБА_2

Позивачем визнано факт особистого володіння, користування та розпорядження відповідачем ОСОБА_3 вказаною квартирою, внаслідок чого, за згодою позивача, суд відмовляє в задоволенні заяви представника відповідачів про допит свідка, на підтвердження цього факту, на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Ці ж обставини підтверджені квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг, які надані власнику квартири відповідачу ОСОБА_3 та оплачуються нею особисто.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном , і на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За правилами ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

В ч. 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Ознаками фіктивного правочину є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін та відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині.

В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 16 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Виходячи з вищевказаних норм закону, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно і ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Отже, виходячи з наведених обставин та аналізу вказаних правових норм, після укладення оспорюваного договору дарування, всі умови правочину були виконані його сторонами повністю. А саме, відповідач ОСОБА_2 передала частку, а відповідач ОСОБА_3 прийняла її у власність, якою вона володіє, користується та розпоряджується, тобто здійснює повноваження власника щодо свого майна у повному обсязі, і право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3

Крім того, в пункті 3 спірного договору дарування від 08.10.2010 року, зазначено що подароване майно в спорі чи під забороною не перебував, сам договір не приховує іншого правочину, відповідає дійсним намірам дарувальниці та обдарованої створити юридичні наслідки для них, при їх однаковому розумінні договору та його умов.

В спірній квартирі відповідач ОСОБА_2 не проживає, що підтверджується відсутністю реєстрації місця проживання в її паспорті громадянина України, копія якого є в матеріалах справи.

За статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Відповідач ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_6, яка є матір'ю відповідача ОСОБА_2, належать до непрацездатних осіб, які потребують матеріальної допомоги, що підтверджується пенсійним посвідченням, посвідченням ветерана праці ОСОБА_3; пенсійним посвідченням ОСОБА_6, копії яких долучені до справи.

Інші доводи, наведені позивачем, - вчинення відповідачами іншого правочину - дарування іншого нерухомого майна в 2014 році, також не доводять фіктивність оспорюваного ним правочину - договору дарування частки квартири від 08.12.2010 року.

Вчинення правочину - дарування частки квартири його сторонами, за договором від 08.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Погребняк Н.В., не порушує законних інтересів позивача ОСОБА_1, через їх відсутність у позивача щодо предмету правочину, на час вчинення відповідачами оспорюваного ним правочину - 08.12.2010 року.

Згідно ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою цього Кодексу. Тобто зміст правочину не може суперечити законодавству. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач не є стороною спірного правочину і свої позовні вимоги ґрунтує на положеннях п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від № 9 від 16 листопада 2009 року та ч. 3 ст. 215 ЦК України, за якою вважає що договір дарування порушує його права. Однак, рішення в справі не може ґрунтуватись на припущеннях, а дійсного порушення своїх прав позивач ОСОБА_1 суду не довів.

Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, визначає що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, суд приходить до висновку що позивачем ОСОБА_1 не надано належних та припустимих доказів фіктивності укладеного між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, посвідченого 08 грудня 2010 року, приватним нотаріусом ХМНО Погребняк Н.В., зареєстрованого у реєстрі за № 5523, в зв'язку із чим підстави для задоволення позову відсутні, оскільки реально відбулась передача нерухомого майна від однієї сторони іншій.

Крім того, суд вважає таким, що підлягає задоволенню клопотання представника відповідачів про застосування позовної давності до вимог позивача, оскільки з часу вчинення спірного правочину договору дарування від 08.12.2010 року, до часу звернення позивача до суду минуло більше чотирьох років, тобто сплила позовна давність. Так, позивач підтримуючи доводи позову зазначив, що про існування спірного договору дарування дізнався саме від відповідача ОСОБА_2, яка надала йому копію спірного договору.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починаться від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Саме такий правовий висновок наведений в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року, у справі № 6-7цс14, яка є обов'язковою для суду у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 11, 59-61, 209, 212-214, 218 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 215, 234, 267, 317, 334, 717, 719, 722 ЦК України, -

вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участі третьої особи - Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області, про визнання договору дарування недійсним - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з моменту отримання його копії.

Суддя Р.Є. Сиротников