Номер провадження: 22-ц/785/5983/15
Головуючий у першій інстанції Вергопуло А. К.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі - Колмакові В.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 13 травня 2015року по справі за позовом ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

19 лютого 2015р. представник ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову представник позивача послався на те, що 23 вересня 2013р. між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» (надалі Банк) та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір за № IKCASHSTG.173544.001, згідно якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 51650грн. строком до 22.08.2016р. із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001% річних, одноразової комісії за надання фінансового інструменту у розмірі 1500грн. та комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 3% від суми кредиту по договору, що сплачується щомісяця в період сплати. Зазначений кредит забезпечений порукою за договором поруки від 23 вересня 2013р. з ОСОБА_3

Оскільки відповідачі не виконують належним чином свої зобов'язання та не дотримуються терміну повернення наданого кредиту, станом на 27січня 2015р. виникла заборгованість відповідачів перед Банком за кредитним договором, що становить 80772грн.88коп., з яких поточна заборгованість по кредиту в сумі 28557грн.06коп., прострочена заборгованість по кредиту в сумі 15784грн.65коп., поточна заборгованість по процентам - 0,02грн., прострочена заборгованість по процентам - 2157грн.35коп., заборгованість по сплаті комісії - 17044грн.50коп., сума пені - 15574грн.85коп., сума штрафу - 1654грн.45коп. Зазначену заборгованість представник Банку просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку та судові витрати (а.с.1-2).

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні першої інстанції позов не визнав, вказував, що кредитний договір дійсно укладав з банком, проте не згоден з сумою заборгованості, яка становить 80772,88 грн., та згоден повернути ту суму боргу, яку він отримав від банку. Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання першої інстанції не з'явилась, надала заяву, у якій позов не визнавала та просила про розгляд справи без її участі (а.с.32).

Рішенням суду від 13 травня 2015р. позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» задоволені. Судом стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» заборгованість за кредитним договором у розмірі 80772грн.88коп. та на користь держави судові витрати по 403грн.86коп. з кожного (а.с.62-63).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та залишення позовної заяви ПАТ «ВБР» без розгляду, при цьому апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не перевірено чи має особа, яка подала позов, цивільну процесуальну дієздатність; чи має ПАТ «ВРБ» на час винесення рішення суду статус діючої юридичної особи; не перевірено пропущення позивачем строку позовної давності щодо неустойки; не враховано, що позивачем було допущено невірне розрахування як комісії по кредитному договору так і неустойки; не враховано співвідношення суми неустойки до суми непогашеного кредиту. Крім того, судом допущена помилка і при вирахуванні суми судового збору, яка стягнута солідарно з відповідачів (а.с.67-69).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2, представника Банку, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд 1 інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір та договір поруки укладені у відповідності до вимог діючого законодавства, відповідачі допустили порушення умов договору і свої зобов'язання за договором не виконують, що призвело до утворення заборгованості по кредиту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи, зібраним доказам, яким суд дав належну оцінку та нормам ЦК України.

Судом першої інстанції були встановлені факти і відповідні їм правовідносини, які виникли між сторонами.

23 вересня 2013р. між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір за № IKCASHSTG.173544.001, згідно якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 51650грн. строком до 22.08.2016р. із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001% річних, одноразової комісії за надання фінансового інструменту у розмірі 1500грн. та комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 3% від суми кредиту по договору, що сплачується щомісяця в період сплати. Зазначений договір сторони підписали (а.с.8-10).

На забезпечення виконання кредитного договору, 23 вересня 2013р. між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Зазначеним договором була встановлена солідарна відповідальність боржника і поручителя перед кредитором, що відповідає вимогам ч.2 ст. 554 ЦК України (а.с.13).

Згідно п.1.1 Кредитного Договору Банк надав ОСОБА_2 у тимчасове платне користування кредитні кошти. Кредит надається у сумі 51650грн на наступні цілі:

-в розмірі 50000грн. надається на споживчі потреби;

-в розмірі 150грн. на сплату комісії за реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого майна;

-в розмірі 1500грн. з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту (п.1.2.Договору).

На виконання пункту 1.9. Кредитного договору зазначені кошти були перераховані з кредитного рахунку на відповідні цілі.

Банком умови кредитного договору були виконані належним чином і ОСОБА_2 отримав кредитні кошти в сумі 50000грн., що підтверджується заявкою на видачу готівки за №270734 від 23 вересня 2013р., що ОСОБА_2 підтвердив в суді першої та апеляційної інстанції (а.с.14).

Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Судом було встановлено, що ОСОБА_2 не були виконані належним чином умови кредитного договору по поверненню кредитних грошових коштів, внаслідок чого перед банком за договором кредитування у нього виникла заборгованість по кредиту станом на 27 січня 2015року у розмірі 80772грн.88коп., з яких: поточна заборгованість по кредиту - 28557грн.06коп., прострочена заборгованість по кредиту - 15784грн.65коп., поточна заборгованість по процентам - 0,02грн., прострочена заборгованість по процентам - 2157грн.35коп., заборгованість по сплаті комісії - 17044грн.50коп., сума пені - 15574грн.85коп., сума штрафу - 1654грн.45коп.

З матеріалів справи вбачається, що 07 жовтня 2014р. банк направляв на ім'я відповідачів листи-вимогу про погашення заборгованості за кредитом (а.с.15,16).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.525 ЦПК України одностороння відмова від виконання договірного зобов'язання не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Згідно із ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України

На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи із встановленого в судовому засіданні факту неналежного виконання ОСОБА_2 кредитних зобов'язань та з боку ОСОБА_3 умов договору поруки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що пред'явлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апелянта відносно того, що судом першої інстанції не перевірено чи має особа, яка подала позов, цивільну процесуальну дієздатність, не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позовна заява від ПАТ «ВБР» була подана 19 лютого 2015р. та підписана представником за довіреністю ОСОБА_6 Строк дії довіреності закінчився 27.02.2015р. (а.с.25). Таким чином на момент подачі позову повноваження ОСОБА_6 належним чином підтверджені вищезазначеною довіреністю, що видана уповноваженою особою від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на проведення тимчасової адміністрації ОСОБА_7

Відносно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не перевірено чи має ПАТ «ВБР» на час винесення рішення суду статус діючої юридичної особи, колегія прийшла до наступного.

Судовою колегією було встановлено, що постановою Правління Національного банку України від 27.11.2014р. №743 Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку» було віднесено до категорії неплатоспроможних, у зв'язку з чим виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб того ж дня було прийнято рішення № 132 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення ОСОБА_7 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ВБР» по 27.03.2015р. (включно).

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.03.2015р. повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР» ОСОБА_7 було продовжено до дати отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію зазначеного банку.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» регулюються відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Тобто, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тимчасова адміністрація процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону України, ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

За ч. 1 та ч. 2 ст. 4 згаданого Закону, основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим законом здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Частинами 1, 5 статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Частиною 2 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статі 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; складає реєстр вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно - правовими актами Фонду. Частиною 6 вказаної статті уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури.

Як передбачено ч.1 ст. 44 Закону, Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Оголошення про ліквідацію банку та визначення уповноваженої особи визначено ст. 45 та ст. 46 Закону.

Рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВБР» ще не прийнято.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності щодо стягнення неустойки є необґрунтованими, оскільки у пункті 8.6. кредитного договору від 23 вересня 2013року сторони погодились, що строк позовної давності до вимог за цим Договором (в тому числі щодо стягнення неустойки) становить 10 років, що відповідає вимогам ст. 259 ЦК України (а.с.8-10).

Посилання апелянтів на невірні розрахунки комісії по кредитному договору та неустойки також є необґрунтованими. Представником позивача надано розрахунки заборгованості за кредитним договором, які містяться на а.с.21-24. Зазначені розрахунки зроблені відповідно до умов кредитного договору, укладеного між сторонами.

В порушенні вимог ст.60 ЦПК України відповідачі не надали ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції розрахунків, які б вони вважали вірними.

Крім того, розмір штрафу та пені був встановлений кредитним договором (пункти 6.2 та 6.3), який сторони підписали, та він є дійсним на теперішній час.

Посилання апелянтів на ту обставину, що судом не застосована ч.3 ст.551 ЦК України, не ґрунтуються на законі, оскільки поточна заборгованість по кредиту становить - 28557грн.06коп., прострочена заборгованість по кредиту - 15784грн.65коп., поточна заборгованість по процентам - 0,02грн., прострочена заборгованість по процентам - 2157грн.35коп., заборгованість по сплаті комісії - 17044грн.50коп., сума пені - 15574грн.85коп., сума штрафу - 1654грн.45коп. Тобто розмір неустойки, а саме пені 15574грн.85коп. та штрафу 1654грн.45коп. не перевищує розміру збитків.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції допущена помилка при вирахуванні суми судового збору, яка стягнута, на думку апелянтів, солідарно з відповідачів, не відповідають дійсності. З тексту резолютивної частини рішення суду вбачається, що судом стягнуто судовий збір на користь держави з відповідачів по 403грн.86коп.з кожного, а ні в солідарному порядку.

Як вбачається з позовної заяви, поданої від імені ПАТ «ВБР», ця позовна заява підписана представником банку ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР» ОСОБА_7, а відтак згідно п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за подачу вказаної позовної заяви судовий збір не справляється.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Уповноважена особа Фонду має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку, заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи.

За змістом ч. 3 ст. 37 та ч. 6 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку, вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Уповноважена особа Фонду з дня свого призначення виконує повноваження органів управління банку, приймає до свого відання майно (кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу та виконує функції з управління та реалізації майна банку, у встановленому законодавством порядку вживає заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб (п. п. 1, 2, 5 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Згідно із пункту 15 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду (частина 1 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Тобто уповноважена особа, видавши довіреність з метою звернення до суду про стягнення заборгованості з боржників вчинила дії, пов'язані із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Таким чином, подання позову під час дії тимчасової адміністрації є дією, пов'язаною із здійсненням тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР» згідно ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому відповідно п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивача звільнено від сплати судового збору.

Відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи зазначені вимоги закону, суд першої інстанції стягнув з кожного відповідача на користь держави судовий збір в розмірі по 403грн.86коп. з кожного.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Представник банку надав суду докази на підтвердження своїх позовних вимог, а відповідачі не надали суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень. Інші доводи апеляційної інстанції не спростовують висновків суду першої інстанції.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 13 травня 2015року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

С.О.Погорєлова