Справа №463/2028/15-ц
Провадження №4-с/463/28/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Гирич С. В.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

з участю скаржника ОСОБА_2

державного виконавця Германчука Р.В.

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні

розглянувши скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця та начальника відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області вчинені в ході виконання судового рішення, -

в с т а н о в и в :

скаржник звернувся до суду із скаргою, у якій просить визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Германчука Р.В. та начальника відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_3 щодо незабезпечення усунення порушення його прав, покладення обовязку щодо скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні від 26.06.2013 року ВП №37032454, винесення постанови про відновлення вказаного виконавчого провадження щодо боржника ОСОБА_2 та скасування арешту його майна, накладеного постановою державного виконавця від 09.04.2013 року, а також винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Скаргу мотивує тим, що в процесі здійснення виконавчого провадження ВП №37032454, відкритого постановою державного виконавця від 19.03.2013 року на підставі рішення суду про стягнення з нього грошових коштів, державним виконавцем, постановою від 09.04.2013 року накладено арешт на все його майно та оголошено заборону його відчуження. Однак, після цього державним виконавцем було повернуто стягувачеві виконавчий документ постановою від 26.06.2013 року, після чого процесуально припинив вчиняти дії по стягненню з нього боргу, однак постанову про накладення арешту не скасував. В послідуючому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.11.2013 року рішення суду, на підставі якого відбувалося стягнення з нього було скасоване.

Однак, коли він звернувся із заявою до державного виконавця та начальника відділу виконавчої служби про скасування арешту з метою усунення перешкод в реалізації ним права власності, ними не було вчинено жодних дій для припинення порушення цього права, постанови про скасування накладеного арешту винесено не було, більш того його взагалі не було повідомлено про результати розгляду його звернення. Вважає таку бездіяльність неправомірною, такою що порушує його право на реалізацію права власності, а тому просить скаргу задоволити.

В судовому засіданні скаржник підтримав скаргу з наведених мотивів, просить її задоволити. Доповнив, що ним не пропущено строки на звернення із скаргою до суду, оскільки порушення його прав щодо не зняття арешту з майна є триваючим, дія державного виконавця щодо вчинення відповідної дії не обмежена певним строком чи терміном. Крім цього зазначив, що він тривалий час звертався із заявами у виконавчу службу про припинення порушення його майнових прав, однак не отримував жодної відповіді.

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 в судовому засіданні відносно скарги заперечив, вважає, що ним вчинено усі дії в ході здійснення виконавчого провадження ВП №37032454 в межах Закону України «Про виконавче провадження». На даний час передбачених Законом підстав для скасування постанови про накладення арешту у нього немає, оскільки виконавче провадження не було завершене шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, а внаслідок повернення виконавчого документу стягувачу, а відтак в силу положень ст.ст. 50, 60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт не може бути скасований. Крім цього, постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві від 26.06.2013 року у встановлений Законом 10-и денний строк ніким не було оскаржено, строк для її оскарження на даний час сплив, скаржником не наведено причин поважності пропуску цього строку. А тому просить в задоволенні скарги відмовити.

Начальник відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, явку свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду скарги був належним чином повідомлений уповноваживши державного виконавця Германчук Р.В. представляти у даному судовому засіданні інтереси відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області.

Крім цього, стягувач ПАТ «КБ «Актив-Банк» в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду скарги був повідомлений належним чином

А тому суд вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності учасників, які в судове засідання не зявилися, явку своїх представників не забезпечили та не повідомили причини їхньої неявки.

Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, суд скаргу відхиляє з таких підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 перебувало виконавче провадження №37032454, розпочате 19.03.2013 року (а.с.19-20) на підставі виконавчого листа №2-1037/2011 року виданого 08.02.2013 року Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з ПП «Агро-фірма Комплекс» та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Актив-Банк» заборгованості за кредитними договорами №0606/01-П та 0607/02-П від 06.07.2009 року в розмірі 3,375,831,10 грн.

В ході здійснення виконавчого провадження, постановою від 09.04.2013 року (а.с.6), державним виконавцем накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення: 3,375,831,10 грн., та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_2 лише в межах суми боргу.

Постановою державного виконавця від 26.06.2013 року (а.с.21-22), виконавчий лист №2-1037/2011 року від 08.02.2013 року повернуто стягувачу у звязку із відсутністю будь-якого майна боржника.

В той же час, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2011 року, на підставі якого було видано виконавчий лист №2-1037/2011 року від 08.02.2013 року, було скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27.11.2013 року (а.с.14-18), а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.02.2014 року (а.с.37) позовні вимоги ПАТ «КБ «Актив-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором були залишені без розгляду за заявою позивача.

Як встановлено в ході розгляду скарги, ОСОБА_2 починаючи з 09.01.2014 року, декілька разів звертався до державного виконавця Германчука Р.В. та начальника відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_3 з приводу скасування арешту, накладеного постановою державного виконавця від 09.04.2013 року, оскільки внаслідок накладеного арешту він позбавлений можливості придбавати майно та реєструвати на нього право власності.

Однак, листом начальника відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_3 від 02.02.2015 року (а.с.12) було зазначено про неможливість скасування арешту, накладеного на майно скаржника у звязку із відсутністю відповідних правових підстав в Законі України «Про виконавче провадження».

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дійсно, відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

Отже, приписами вказаної правової норми не передбачено можливості скасування арешту майна боржника у випадку незавершеного виконавчого провадження внаслідок повернення виконавчого документу стягувачеві.

В той же час, відповідно до ч.5 ст. 60 Закону визначено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що як державний виконавець Гермачнук Р.В., так і начальник відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_3, відмовляючи скаржнику у скасуванні арешту, накладеного на його майно в порядку виконання рішення суду, діяли в межах правових норм, передбачених законом України «Про виконавче провадження», і для скасування арешту майна накладеного у цьому виконавчому провадженні ОСОБА_2 слід було звернутися із заявою до суду в порядку виконання рішення суду з підстав передбачених ч.5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Виходячи із цих же обставин, а також того, що на даний час виконавчий лист, за яким проводилося стягнення повернутий стягувачу, і такий повторно до виконання його не звертав, у суду відсутні підстави для покладення на субєктів оскарження обовязку по винесенню постанов про відновлення виконавчого провадження, скасування арешту та закінчення виконавчого провадження.

А тому в цій частині скарга є безпідставною і в задоволенні такої слід відмовити.

Також суд вважає вимоги скаржника про зобовязання начальника відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_3 скасувати постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.06.2013 року слід залишити без розгляду, оскільки відповідно до ч.1 ст.385 ЦПК України така могла бути оскаржена у 10-и денний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Як встановлено в судовому засіданні, починаючи з 09.01.2014 року скаржник звертався до субєктів оскарження з приводу скасування накладеного арешту на його майно зазначаючи при цьому про те, що виконавчий лист на підставі якого проводилося стягнення, був повернутий стягувачу постановою від 26.06.2013 року.

Оскільки, звернувшись до суду із скаргою на вказану постанову лише 27.04.2015 року, з урахуванням його звернення до Галицького районного суду м. Львова із аналогічною скаргою, скаржник пропустив 10-и денний строк на подання скарги, не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду із скаргою, а відтак в цій частині скаргу слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.386, 387 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

скаргу ОСОБА_2 в частині про зобовязання начальника відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_3 скасувати постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.06.2013 року залишити без розгляду.

В решті, в задоволенні скарги ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця та начальника відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області вчинені в ході виконання судового рішення, відмовити за безпідставністю.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга в строки і порядок передбачені ч.2 ст.294 ЦПК України до апеляційного суду Львівської області через місцевий суд.

Суддя: Гирич С. В.