Справа №463/2092/15-ц
Провадження №2/463/1169/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С.І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал», третя особа Львівська міська рада про визнання договору укладеним, застосування штрафних санкцій;

позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал», третя особа Львівська міська рада про визнання порушеними прав споживача, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 30.04.2015р. звернувся до суду з позовом до відповідача ЛМКП «Львівводоканал» з вимогою визнати укладеним з 01.05.2015р. договір між ЛМКП «Львіводоканал» та ОСОБА_1 про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення у будинок № 36 на вул. Голубця у м. Львові на умовах, передбачених Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, що затверджений постановою КМУ від 21.05.2005р. № 630 та відповідно до вимог п. 7 ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» просить застосувати до відповідача штрафні санкції у розмірі пяти неоподаткованих мінімумів громадян, з зарахуванням їх до державного бюджету за відсутність достовірної та своєчасної інформації щодо умов договору.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 та являється споживачем житлово-комунальних послуг, виконавцем яких є відповідач. Понад 20 років отримує від відповідача послуги водопостачання на бездоговірній основі. Справно ними користується та своєчасно здійснює оплату за них. Бажаючи привести правовідносини з відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства, неодноразово у 2013р. на зустрічі мешканців вул. Голубця у м. Львові з адміністрацією відповідача просив укласти з ними договори про надання послуг з водопостачання та водовідведення. В січні 2014р. «Львівводоканал» запропонував йому та іншим мешканцям вул. Голубця у м. Львові укласти договір на центральне водопостачання та водовідведення, однак запропонований варіант вимогам чинного законодавства, а зокрема, умовам Типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України не відповідав. Зусилля узгодити договір і привести його умови до вимог Типового договору виявились марними. Протягом січня червня 2014р. вів з відповідачем переписку щодо визначення умов договору, які в частині відповідач визнавав прийнятними, а в іншій частині відмовляв в погодженні. Однак, відповідач, вважаючи себе виробником послуг, а не їх виконавцем, відмовився визнавати себе стороною договору, і тому, не бажав приводити запропонований договір до вимог Типового договору. З 26.04.2014р. в силу вступила нова редакція Закону України «Про житлово-комунальні послуги», норми якого ототожнюють поняття виробника і виконавця послуг з центрального водопостачання. Попри це, навіть за таких обставин, 06.06.2014р. від відповідача вкотре поступила відмова в укладенні договору, який би відповідав умовам Типового договору. Вважаючи, що запропонований договір залишається несправедливим і таким, що суперечить принципу добросовісності, внаслідок чого виникає істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, 27.08.2014р. звернувся до суду за захистом порушених прав. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18.11.2014р. його позов був частково задоволений та було визнано укладеним договір між ним та відповідачем про надання послуг з водопостачання та водовідведення у будинок № 36 по вул. Голубця у м. Львові на умовах, передбачених Типовим договором про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. В процесі розгляду справи суд першої інстанції, серед іншого, встановив, що запропонований відповідачем договір не відповідає умовам Типового договору, і виходячи з практики ВСУ про те, що свобода договору не є безмежною, визнав договір укладеним. Рішення суду першої інстанції скасовано виключно з тих підстав, що останній вийшов за межі заявлених позовних вимог. Бажаючи захистити своє право, з врахуванням недоліків попередніх позовів, а також незмінності позиції відповідача, вимушений в судовому порядку визнати договір укладеним, застосувавши до відповідача штрафні санкції у розмірі пяти неоподаткованих мінімумів громадян, які стягнути з останнього в дохід держави згідно вимог п. 7 ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» за відсутність достовірної та своєчасної інформації щодо умов договору.

Крім того, 28.05.2015р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ЛМКП «Львівводоканал» про визнання, що його право, задеклароване у п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» на необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про послуги центрального водопостачання та водовідведення, як споживача житлово-комунальних послуг було порушене відповідачем в процесі виконання (невиконання) останнім покладених на нього обовязків з підготовки та пропозиції споживачам договору про надання послуг центрального водопостачання та водовідведення відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 та п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2015р. вказаний позов обєднано в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_1

В обґрунтування цих позовних вимог покликається на те, що його численні звернення та спроби укласти договір про надання послуг центрального водопостачання та водовідведення виявились марними. Фактичні довготривалі відносини між сторонами не мають необхідного юридичного оформлення. Договір, який йому запропоновано відповідачем не відповідає чинному законодавству. У своїх відповідях відповідач відмовляється визнавати себе виконавцем послуг, запевняючи при цьому, що запропонований договір відповідає чинному законодавству, хоча внесені у закон зміни ототожнили поняття виробника і виконавця послуг з центрального водопостачання та водовідведення. Ряд інших його інформаційних запитів, адресованих у Департамент «Адміністрація міського голови» щодо призначення виконавця послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, у Львівське міське управління юстиції про засновників громадської організації «Правозахисне обєднання громадян м. Львова «Сумлінний господар», у Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг і до відповідача з приводу ліцензії на здійснення господарської діяльності, а також ряд відповідей на ці запити, на його думку, підтверджує, що відповідач обмежив його в доступі до необхідної, повної достовірної та своєчасної інформації про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника. Ці дії відповідача розцінює як неправомірні спроби затягнути підготовку до підписання договору про надання послуг, який відповідатиме вимогам чинного законодавства, і обмеження його у цьому праві бажає визнати в судовому порядку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені ним вимоги обох позовів підтримав, крім вищенаведеного, в спростування заперечень відповідача пояснив, що невиконання Кабінетом Міністрів України обовязку по приведенню своїх нормативно правових актів у відповідності до змін, внесених до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не може бути правовим підґрунтям для відмови в укладенні договору, оскільки такі обовязки стосуються підзаконних нормативно-правових актів, а не Закону України «Про питну воду та питне водопостачання». Позиція відповідача ґрунтується на припущеннях про необхідність внесення змін для можливості укладення договору. Таких змін відповідач чекає більше року і протягом цього часу незаконно відмовляє в укладенні договору, ігноруючи основоположні приписи юриспруденції. Через такі дії вважає справедливим накладення на відповідача максимального штрафу, передбаченого законодавством, а йому, як ініціатору звернення, за ініціативою суду слід призначити моральну шкоду в розмірі 1000 грн., яку слід зарахувати як передоплату на абонентський рахунок для сплати за послуги водопостачання. Також, наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 279 від 13.10.2014р. внесено зміни у Наказ Державного Комітету України з питань житлово-комунального господарства № 60 від 25.04.2005р., які заборонили органам місцевого самоврядування самостійно призначати виконавця послуг з водопостачання та водовідведення, і таким чином, були виконані вимоги про приведення нормативно-правових актів у відповідності до змін, внесених до Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Крім цього, Постановою КМУ від 01.10.2014р. № 532 було внесено зміни у Постанову № 869, які набули чинності 24.10.2014р., і до складу витрат на збут послуг з центрального постачання холодної води, водовідведення включаються витрати на витрати планових періодичних повірок, обслуговування і ремонт квартирних засобів обліку холодної води, у тому числі їх демонтаж, транспортування та монтаж після повірки, розпломбування та опломбування, а також витрати на формування обмінного фонду квартирних засобів обліку холодної води. Таким чином, було змінено спосіб відшкодування зазначених витрат. Оскільки засоби обліку розміщені поза межами будинку, і витрати з їх повіркою включено з 24.10.2014р. у склад витрат на збут послуг, а всі інші внутрішньо будинкові системи власники будинків садибної забудови обслуговують за свій кошт, позиція відповідачів для позивача незрозуміла, позаяк, на його думку, всі необхідні зміни до Постанови № 869 КМУ вніс. Що стосується заперечень відповідача про неможливість застосування до нього судом штрафних санкцій, їх також вважає безпідставними. На його думку, у випадку, коли умови за яких мала б реалізовуватись продукція не відповідають чинному законодавству, або не надані споживачу вчасно, винуватець, який допустив це порушення, тобто відповідач підлягає відповідальності, яка передбачена п. 7 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Перешкод для застосування цієї норми саме судом не вбачає, і вважає, що позиція відповідача неправомірно звужує повноваження суду. Він, як споживач користується правами, які закріплені в Конституції України та в Законах України, і на свій вибір вирішує до кого слід звертатись за захистом порушеного права. Оскільки під час розгляду справи, в якій рішення ухвалено 18.11.2014р., суд першої інстанції встановив невідповідність запропонованого договору вимогам чинного законодавства і крім цього, небажання відповідача надати належний договір. Відтак, вважає факт відсутності необхідної інформації встановленим, і відповідно вимогу про стягнення штрафних санкцій обґрунтованою. Тим самим, підтверджується обґрунтованість позову про визнання порушеним права, і з врахуванням наведених вище аргументів, обидва позови в цілому вважає обґрунтованими і просить такі задовольнити.

Додатково, в обґрунтування доцільності позовних вимог просить врахувати, що 12.05.2015р. ним отримано два примірника договору, відправлені на його запит 20.04.2015р. за № 024-вс-в. Незважаючи на те, що такого запиту він не направляв, ним проаналізовано умови договору від 12.05.2015р. і він також не відповідає вимогам типового договору.

Представник відповідача згідно належної довіреності від 10.10.2014р. ОСОБА_2 проти обґрунтованості позову заперечила. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014р., норми статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» доповнено новою частиною, згідно з якою, договір про надання послуг з центрального опалення, послуг з центрального постачання гарячої води, послуг з водовідведення, що укладається виконавцем із споживачем є договором приєднання. Згідно з актами цивільного законодавства, договором приєднання є договір, умови якого встановлюються однією із сторін і друга сторона не вправі пропонувати свої умови. На даний час вносяться зміни до законодавства України про житлово-комунальні послуги, зокрема щодо прийняття форми Типового договору, і після внесення всіх необхідних змін до законодавства, із позивачем, як і з іншими споживачами будуть укладені договори приєднання. Кабінет Міністрів України та підпорядковані йому центральні органи виконавчої влади зобовязано внести зміни до своїх нормативно правових актів для приведення їх у відповідність із вимогами змін, внесених до Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Проте, такі зміни по спливу трьох місяців не прийняті, зважаючи на що укладення договору між позивачем та відповідачем у відповідності до Типового договору є неможливим. На даний час, у звязку з набуттям відповідачем статусу виконавця послуг, виникла необхідність встановлення додаткового тарифу на послуги водопостачання та водовідведення, який передбачає відшкодування додаткових витрат підприємства. Інші види діяльності можуть здійснюватись лише у випадку їх беззбитковості, а відтак, укладення із позивачем договору можливе після внесення змін до законодавчих нормативних актів, які встановлюють зокрема тарифи на послуги з центрального постачання холодної води та водовідведення відповідно до прийнятих змін, а також форми Типового договору, яка повинна бути оприлюднена у засобах масової інформації. До внесення таких змін, відповідач не вправі самостійно визначати істотні умови договору. Що стосується позовних вимог про застосування штрафних санкції до відповідача, їх безпідставність обґрунтовують відсутністю у суду повноважень для притягнення до такої відповідальності. Крім того, договір не являється ні продукцією і не є послугою, а всі інформаційні запити позивача буди детально розглянуті, і відповіді на них надавались згідно з вимогами чинного законодавства. Доказів протилежного суду не представлено, і навпаки, сам позивач долучив до матеріалів справи відповіді, які надавались на його інформаційні запити. Тому, таку вимогу вважає безпідставною, і тим самим, спростовуються мотиви позову про визнання порушеними прав споживача. З врахуванням наведених вище мотивів, позовні вимоги обох позовів просить залишити без задоволення.

Представник третьої особи ЛМР в останнє судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Будучи присутньою в попередньому судовому засіданні проти обґрунтованості позовних вимог заперечила, оскільки істотні умови договору суперечать вимогам закону. Будинок, в якому проживає позивач є будинком садибного типу, і саме останній зобовязаний здійснювати утримання внутрішньо будинкових мереж. Такий обовязок, який покладається умовами договору на відповідача, останнім просто не може бути виконаний. Тому, в задоволенні позовних вимог також просила відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку № 36 по вул. Голубця у м. Львові, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про право власності на житловий будинок від 27.12.2012р. (а.с.136).

Як встановлено судом, між сторонами існують спірні правовідносини щодо визначення умов договору про надання послуг з центрального водопостачання та водовідведення перед його укладенням. На вимогу позивача останньому направлявся для підписання вказаний вище договір (а.с.8-9), проте останній з його умовами не погоджується та вважає їх такими, що суперечать вимогам Типового договору, затвердженого Постановою КМУ від 21.07.2005р. № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», через що власне і виник спір.

Згідно вимог ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Під час розгляду цивільної справи № 6-110цс12, ВСУ, на основі аналізу ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» сформулював правову позицію, згідно з якою розяснив, що умови типового договору, що набули юридично обовязкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обовязковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обовязком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3,6,12 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обовязкової дії.

Слід зазначити, що вказаному обовязку споживача відповідає обовязок виконавця запропонувати укладення відповідного договору. У випадку невиконання будь-якою із сторін свого обовязку, друга сторона вправі захищати своє порушене право у спосіб визнання договору укладеним.

В той же час, після прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014р. № 1198-VII, який набрав чинності 26.04.2014р., положення ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазнали змін, згідно з якими, виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для обєктів усіх форм власності є субєкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Крім цього, цим же законом було доповнено ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» новою частиною, відповідно до якої, договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є субєктом господарювання, є договором приєднання.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Особливою ознакою такого виду договорів є те, що він носить публічний характер і є загальнодоступним для невизначеного кола осіб.

Виходячи з аналізу змін, які внесені до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», законодавець, зберігаючи договірний характер правовідносин з надання/отримання послуг централізованого водопостачання та водовідведення, тим самим встановив певні правила щодо форми такого договору та способу його укладення. Крім того, внесеними змінами для споживача також встановлюються обмеження у праві висувати свої пропозиції проти тих чи інших умов договору. Таке обмеження не є абсолютним, однак право на внесення змін до такого договору, виходячи з вимог ч. 2 ст. 634 ЦК України, виникає у сторони виключно після приєднання її до умов договору.

Якщо за актами цивільного законодавства, на яких ґрунтуються згадані вище висновки ВСУ, укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обовязком споживача, то після внесення змін Законом від 10.04.2014р., спосіб такого укладення визначається виключно шляхом приєднання споживача до цього договору без попереднього внесення будь-яких застережень до його умов.

У справі яка розглядається, предметом спору є умови договору, які на думку позивача не відповідають умовам типового договору і маючи намір на установлення договірних відносин між сторонами, останній, фактично вносить свої корективи, право на які законодавець обмежив, що виключає можливість задоволення вимоги про визнання договору укладеним.

Крім цього, як зазначено в п. 9, 10 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» одними з істотних умов договору між виконавцем (виробником) та споживачем є визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу та порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту).

В п. 22 Типового договору, який затверджено Постановою КМУ № 630 зазначено, що у будинках садового типу, яким являється будинок позивача, точками розподілу, в яких здійснюється передача послуг від виконавця споживачеві є місце підключення відповідної інженерної мережі будинку до мережі виконавця.

Внутрішньобудинкові системи, згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», це мережі, арматура на них, прилади та обладнання, засоби обліку та регулювання споживання житлово-комунальних послуг, які знаходяться в межах будинку, споруди.

Відповідно до ч. 1 ст. 381 ЦК України, садибою, як обєктом права власності визнається земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Тягар утримання майна, згідно вимог ст. 322 ЦК України лежить на власнику.

Пунктом 1.3 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, які затвердженні Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27.06.2008р. передбачено, що виробник обслуговує вуличні, квартальні та дворові мережі водопостачання та водовідведення, споруди і обладнання, а також технологічні прилади й пристрої на них, які перебувають у нього на балансі або на які є відповідний договір на обслуговування із споживачем. Межею вуличної мережі водовідведення, яку обслуговує виробник, є контрольний колодязь на ній включно, а межею дворової мережі водовідведення перший від будинку колодязь включно п. 1.9. Межа балансової належності лінія розподілу елементів системи водопостачання та водовідведення і споруд на них між власниками або користувачами п. 1.2. Для приєднання до систем централізованого водопостачання та водовідведення замовнику таких послуг надаються технічні умови п. 4.1.

Однією з умов, яку позивач вважає такою, що не відповідає вимогам Типового договору є умова про покладення на нього обовязку по здійсненню комплексу робіт на водопостачання та водовідведення житлового будинку на вул. Голубця, 36 у м. Львові, про що йому видано технічні умови (а.с.128).

Однак, такий його обовязок повністю узгоджується із згаданими вище нормами Закону, і аж ніяк не може покладатись на відповідача. Виключно власник садибної ділянки несе тягар утримання внутрішньобудинкових систем, які знаходяться на його садибній ділянці. Точкою розподілу передачі послуг від виконавця до споживача є межа балансової належності, тобто початок садибної ділянки позивача. Твердження позивача про те, що внутрішньо будинкові системи не мають відношення до будинків садибного типу, в такому випадку є неправильним.

В судовому засіданні позивач підтвердив невиконання ним вимог Технічних умов, а відтак, не лише законодавче обмеження у праві вносити корективи до договору є підставою для відмови в задоволенні вимоги позову від 30.04.2015р., а й недотримання позивачем умов, які передують укладенню такого договору, позаяк приєднання до системи централізованого водопостачання та водовідведення є обовязковою умовою для набуття права приєднатись до договору. Задоволення позову в такому випадку створить невизначеність у правовідносинах між сторонами, оскільки від виконання покладених на позивача обовязків останній відмовляється, а відповідач без такого комплексу робіт виконувати умови договору не зможе.

Аналогічно, не підлягає до задоволення вимога позову від 30.04.2015р. про застосування до відповідача штрафних санкції.

Звертається увага позивача, що відповідач в своїх запереченнях повноважень суду не звужує, а констатує реальні обставини, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

В ч. 2 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що порядок стягнення штрафних санкції, які просить застосувати позивач до відповідача визначаються Кабінетом Міністрів України. Положення про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів затверджено Постановою КМУ від 17.08.2002р. № 1177.

В п. 1 цього Положення зазначено, що порядок накладення та стягнення штрафів уповноваженими особами Держспоживінспекції та її територіальних органів з суб'єктів господарської діяльності - підприємств, установ, організацій (їх філій, представництв, відділень) незалежно від форми власності, іноземних юридичних осіб (їх філій, представництв, відділень) і фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, що провадять господарську діяльність на території України, за порушення законодавства про захист прав споживачів.

Оскільки нормативно-правовими актами правом на накладення стягнення за порушення прав споживачів наділені визначені законом державні органи, суд не вправі тим самим перебирати на себе їх повноваження, які до того ж, можуть бути реалізовані виключно після проведення перевірки згідно з вимогами чинного законодавства, яка проводиться не судом, а компетентними органами.

Твердження позивача про використання ним свого конституційного права на звернення до суду в обґрунтування цієї вимоги є некоректним.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

В ст. 16 ЦК України закріплено невичерпний перелік способів судового захисту порушеного права та інтересу, однак такий спосіб судового захисту як притягнення до відповідальності у виді сплати штрафу актами цивільного законодавства не передбачено.

Аналогічно, не підлягає до задоволення і позовна вимога про визнання порушеного права.

З одного боку, її обґрунтування є недоведеним, оскільки всі запити позивача, які за мотивами позову становлять доказову базу порушень п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» мали після себе відповідь, а з іншого, надіслання таких запитів є не що інше, як реалізація позивачем свого права на інформацію, яке передбачено в Законах України «Про інформацію», «Про звернення громадян», «Про доступ до публічної інформації», яке у спосіб надання відповіді не може вважатись порушеним.

Та обставина, що з мотивами отриманої відповіді про умови укладення договору позивач не погоджується не є підставою для визнання права порушеним, позаяк є лише оціночним судженням позивача. Відповідність отриманої позивачем інформації нормам матеріального права досліджено в процесі розгляду даної справи, за наслідками чого будь-яких порушень з боку відповідача, а отже надання недостовірних відомостей судом не встановлено.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 слід визнати необґрунтованими. Мотиви двох позовів є переоцінкою доказів та неправильним трактування норм матеріального права, і тому, в їх задоволенні належить відмовити в повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10,60,61,88,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 6, 11, 15, 16, 206, 208, 626, 627, 628, 630, 638, 642, 643 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал», третя особа Львівська міська рада про визнання договору укладеним, застосування штрафних санкцій - відмовити.

В позові ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал», третя особа Львівська міська рада про визнання порушеними прав споживача відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки, передбачені ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя С.І.Леньо