УХВАЛА

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку квартири, визнання права власності на частку квартири; за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, прокуратура Галицького району м. Львова, про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на квартиру; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про припинення права власності на квартиру та визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому, уточнивши позовні вимоги, просила суд припинити право власності ОСОБА_4 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на Ѕ частини вказаної квартири з виплатою ОСОБА_4 компенсації у розмірі 134 015 грн. Позовні вимоги мотивувала тим, що їй та відповідачу належить по Ѕ частини спірної квартири АДРЕСА_1. Вважає, що право власності ОСОБА_4 на належну їй частину квартири має бути припинене, оскільки її частка не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування є неможливими, так як Ѕ частини спірної квартири спочатку належала колишньому чоловікові ОСОБА_4, який у червні 2013 року подарував свою частку ОСОБА_3, яка, з її слів, є його цивільною дружиною. У спірній квартирі на даний момент проживають ОСОБА_3, її неповнолітня донька ОСОБА_5 та ОСОБА_4, дбають про її стан, сплачують комунальні платежі.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_5 пред'явила позов до ОСОБА_4, у якому просила припинити право власності останньої на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини вказаної квартири; виплатити ОСОБА_4 компенсацію у розмірі 134 015 грн та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що право власності ОСОБА_3 на її частину квартири має бути припинене, оскільки право власності на Ѕ частини спірної квартири вона набула на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2011 року. Маючи на даний момент на праві спільної часткової власності житло, вона змушена проживати в орендованій квартирі, оскільки в іншій квартирі АДРЕСА_2, в якій їй належить 1/3 частки, проживають інші співвласники - її мати ОСОБА_6 та брат ОСОБА_7 У зв'язку із чим просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та присудити на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за належну їй Ѕ частини квартири у розмірі 134 015 грн, які внесені нею на депозитний рахунок Галицького районного суду м. Львова.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та її позову в інтересах малолітньої ОСОБА_5 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_5 на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, грошову компенсацію за належну їй Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 134 015 грн.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову та ухвалено нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_5 про припинення права власності на квартиру та визнання права власності на квартиру відмовлено.

Грошові кошти в сумі 134 015 грн, внесені на рахунок державної судової адміністрації у Львівській області згідно з квитанцією № ПН 14787 від 04 грудня 2013 року, повернуто ОСОБА_4

Позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_4 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_4 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Виплачено ОСОБА_4 грошову компенсацію за її Ѕ частини вказаної квартири в сумі 134 015 грн, які внесені на рахунок державної судової адміністрації у Львівській області ОСОБА_5

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд виходив з того, що представником малолітньої ОСОБА_5 не надано доказів, які б спростовували позовні вимоги, свідчили про наявність істотної шкоди для ОСОБА_5 у випадку припинення її права власності. Крім того, згідно з рішенням апеляційного суду Львівської області від 03 червня 2013 року визнано незаконною реєстрацію у спірній квартирі та виселення з неї ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_5 та зобов'язано вселити до спірної квартири ОСОБА_4 Проте вказане рішення ОСОБА_3 не виконала, з реєстрації не знялася та із спірної квартири не виселилася, а право власності на спірну квартиру набула після зазначеного рішення суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_5 та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, виходив з того, що припинення права власності ОСОБА_4 на Ѕ частини квартири не завдасть істотної шкоди її інтересам з урахуванням того, що вона проживає як співвласник у квартирі АДРЕСА_2.

Проте погодитись із такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності у співвідношенні рівних часток у розмірі Ѕ частини ОСОБА_8 та ОСОБА_4 згідно з рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2011 року (а. с. 7-10).

ОСОБА_3 набула права власності на Ѕ частини зазначеної квартири згідно з договором дарування від 14 червня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Пилипенко Л.І. (а. с. 4).

Згідно з договором дарування від 31 січня 2014 року ОСОБА_3 відчужила належну їй Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 на користь своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_5 (а. с. 128).

Таким чином,співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 та малолітня ОСОБА_5, 2003 року народження.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно з правилами ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України <nau://ukr/435-15|st365>, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Разом з тим, задовольняючи позов про припинення права власності ОСОБА_4 на Ѕ частки квартири з виплатою їй вартості цієї частки, апеляційний суд виходив із того, що таке припинення (пункт 4 частини першої статті 365 ЦК України <nau://ukr/435-15|st365>) не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки вона є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_2.

Такий висновок суду свідчить про неправильне застосування статті 365 ЦК України <nau://ukr/435-15|st365>, оскільки відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України <nau://ukr/435-15|st365>, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Крім того, апеляційний суд також погодився з висновком суду першої інстанції про те, що частки, що належать співвласникам, є незначними та меншими за норми житлової площі, їх реальне виділення зі слів сторін, є неможливим, визначити порядок користування між співвласниками спірною квартирою відповідно до часток, що їм належать з дотриманням вимог ДБН, не можливо, крім того, сторони не є однією сім'єю, що також унеможливлює спільне користування вказаною квартирою.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд не врахував вимог ст. ст. 57-59, ч. 4 ст. 60, ст. ст. 64, 316 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це, що апеляційним судом зроблено не було.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська