Справа № 447/168/15 Головуючий у 1 інстанції: Березюк Г.М.
Провадження № 22-ц/783/3490/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання недійним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності на будинковолодіння, визнання права власності на 2/9 ідеальної частки, -

встановила:

рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27 березня 2015 року у задоволені вказаних вище вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги, посилаючись на те, що рішення суду прийняте в порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що районний суд не заперечуючи її право на обов'язкову частку у спадщині, в той же час відмовив у задоволені вимог у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, незважаючи на те, що про своє порушене право вона взнала лише в 2008 році, після чого неодноразова зверталась за захистом своїх прав до суду.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників процесу на підтримання апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Так, відмовляючи у задоволені вимог позивачу, районний суд виходив з того, що наведені позивачкою причини пропуску строку позовної давності, зокрема звернення до суду з 2008 року із позовами за захистом свого права на спадщину та усунення її відповідачкою від права на спадкування не можуть бути визнані судом поважними.

Однак з таким висновком колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. (п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» та виходячи із змісту п.п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р.).

Встановлено, що не заперечується сторонами, матері сторін ОСОБА_5 на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується фотокопією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 (а.с.37).

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

06 травня 2003 року державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори відповідачу ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказаний дерев'яний житловий будинок, який складається з двох житлових кімнат площею 28,7 кв. м., та однієї кухні. З господарських споруд є кам'яний погреб, дерев'яний навіс, кам'яний та дерев'яний сараї, ворота, огорожа, колодязь (а.с.20).

Витягами з погосподарської книги № 1 с. Бродки за 2001-2005 роки підтверджується, що в зазначеному вище господарстві станом на 01.01.2002 р. та 01.01.2003 р. зареєстровані - ОСОБА_5, 1910 р. н., голова двору, ОСОБА_2, 1946 р. н., дочка, ОСОБА_6, 1977 р. н., внучка, та ОСОБА_7, 1998 р. н., правнук (а.с.67, 68).

Крім того, встановлено, що позивач ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у зазначеному господарстві з 09.01.1987 року, що підтверджується довідкою Бродківської сільської ради (а.с. 69).

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР 1963 р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно з п. 124 також чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.75 №45/5, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном серед іншого можуть бути довідка управління будинками, виконавчого комітету місцевої ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку в період 6 місяців після дня смерті спадкодавця.

Встановлено, що на час смерті та після смерті ОСОБА_5 позивач ОСОБА_2 проживала у спірному будинку та проживає, займалась та займається відповідним господарством, відтак вважається такою, що прийняла спадщину (а.с. 13).

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК 1963 р. прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст. 525 зазначеного Кодексу визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 535 ЦК 1963 р. передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Відтак, у разі порушення права спадкоємця на обов'язкову частку в спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину, але лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку.

Встановлено, що на час смерті ОСОБА_5 позивач була непрацездатною за віком - 56 р. (досягла пенсійного віку, встановленого законом для жінок) (а.с. 5-6).

Тому, з урахуванням викладеного, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане 06 травня 2003 року державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори відповідачу ОСОБА_4, порушує права позивачки на обов'язкову її частку, а тому є недійсним в частині 2/9, з урахуванням трьох спадкоємців за законом на час відкриття спадщини.

Таким чином, з урахуванням вимог ст. 548 ЦК УРСР, право власності на частину будинку в порядку спадкування виникло у позивачки з часу смерті її матері-спадкодавця.

Відсутність у позивача свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її права на спадщину, а неотримання, не оформлення права на спадщину також не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, права якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюється законодавством Союзу РСР і статтями 78, 79 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивачка про порушене своє право взнала у 2008 році, коли відповідач пред'явила позов про її виселення з спірного будинку, і у цій справі вона (ОСОБА_2.) пред'явила зустрічний позов про визнання спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним і визнання права власності на ? частину будинковолодіння.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 07 грудня 2010 року, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 серпня 2012 року без змін, відмовлено у зустрічному позові ОСОБА_2 за недоведеністю (а.с. 8-9).

Зазначене рішення не позбавляє права позивача ОСОБА_2 на звернення до суду з новим позовом, який вона і пред'явила в грудні 2014 року (а.с.2-4).

Згідно з ст. 257 ЦК загальна позовна давність установлюється тривалістю у 3 роки.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Така ж позиція викладене й у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Частинами 2, 3 ст. 264 ЦК передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Однак зазначеного районний суд не врахував. Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що строк звернення позивачкою за захистом свого права не пропущено. А тому рішення районного суду в частині визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 06 травня 2003 року державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори відповідачу ОСОБА_4 підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вимог щодо визнання недійсним цього свідоцтва в 2/9 частці, що становить обов'язкову частку спадкування за законом.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Встановлено, що нотаріальною конторою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку у зв'язку з тим, що існує свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане відповідачці.

Відтак, позивач не позбавлена права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку після визнання цього свідоцтва частково недійсним.

Враховуючи вище викладене інші вимоги позивача не підлягають до задоволення, а тому, рішення районного суду в цих частинах слід скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у позові в цій частині з інших підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 березня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 травня 2003 року за реєстром № 1163, видане Алексєєвою Г.М., державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області, на ім'я ОСОБА_4 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, в частині 2/9 частки спадкового майна, що складається з дерев'яного житлового будинку зазначеного в поверховому плані під літерою А-1, який у свою чергу складається з двох житлових кімнат площею 28,7 кв. м., та однієї кухні, господарських споруд - кам'яний погреб - Б, дерев'яний навіс - В, кам'яний сарай - Г, дерев'яний сарай - Д, воріт, огорожі, колодязя, що розташовані в АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.