Справа № 206/4919/14-ц
Провадження № 2/206/21/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя: Маштак К.С.

при секретарі: Колісник В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, КП «ДМБТІ», Дніпропетровська міська рада про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

25 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_5, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора, КП «ДМБТІ» про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним (т. 1 а.с. 2-9).

Позивачем неодноразово було подано уточнені позовні заяви (т. 2 а.с. 149-156, 161-168, т. 3 а.с. 34-41).

В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням останньої уточненої позовної заяви, позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_6. Після його смерті позивач має права на спадкування за законом в першу чергу, інших спадкоємців, які мають право на спадщину за законом в першу чергу після смерті ОСОБА_6 немає. Заповіту батьком складено не було. У передбачений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом. Державний нотаріус прийняла заяву та відкрила спадкову справу. До складу спадщини, яка відкрилась після смерті батька позивача входять: автомобіль, грошові вклади та частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Після закінчення шестимісячного терміну позивач отримав від нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль та грошові вклади. В отриманні свідоцтва про право на спадщину на частину домоволодіння АДРЕСА_1 йому було відмовлено нотаріусом на підставі відсутності оригіналу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 листопада 1985 року на ім'я батька позивача - ОСОБА_6 після смерті діда ОСОБА_7 У позивача залишився лише тільки нотаріально посвідчений дублікат вищезазначеного свідоцтва. Крім вищезазначених обставин фактичного прийняття спадщини, підтвердженням є постійне користування після смерті спадкодавця земельною ділянкою АДРЕСА_1, яку позивач обробляє та сплачує земельний податок. Крім цього, позивач здійснює поточний ремонт будівлі й огорожі домоволодіння, сплачує грошові виплати за комунальні послуги, електроенергію, газопостачання. Право власності спадкодавця ОСОБА_6 підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 02 листопада 1985 року після смерті його батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2. Це свідоцтво було оскаржено в Дніпропетровському обласному суді ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 і рішенням суду від 23 лютого 1998 року було визнано частково недійсним в розмірі 3/8 частин свідоцтва про право власності на спадщину, видане на ім'я батька позивача - ОСОБА_6 8ДДНК 02 листопада 1986 року. За рішенням Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року за ОСОБА_8 визнано право власності в порядку спадкування на 1/8 частину домоволодіння АДРЕСА_1 і виділено їй разом з ОСОБА_5 на праві власності в будинку А1 житлові приміщення: 2-2, 2-3 площею 18,6 м.кв. сіни а-1, вбиральня З, огорожі № 2, 3; колодязь К, паркан № 1 і мостіння 1 залишено в загальному користуванні, а всього на суму 3478 грн., що складає 39/100 частин від всього домоволодіння, за ОСОБА_9 визнано право власності в порядку спадкування на 1/8 частину вказаного домоволодіння та виділено йому сумісно з батьком позивача ОСОБА_6 на праві власності в будинку А-1 житлові приміщення 1-2, 1-3 площею 20,3 м.кв. сіни а (приміщення 1-1), ганок а-2, сарай - В, погріб під В, вбиральню Г, навіс Б, огорожа № 5, 4; колодязь К, паркан 1, мостіння 1 - залишено в загальному користуванні, а всього на суму 5400 грн., що складає 61/100 частину від всього домоволодіння. Зі співвласником ОСОБА_5 спору стосовно права на спадкування в позивача немає. Дядьку позивача ОСОБА_9 Дніпропетровським обласним судом було визначено право власності на 1/8 частину домоволодіння, яку за даними технічної експертизи, призначеної ухвалою Дніпропетровського обласного суду та здійсненою виробничим кооперативом «Спектр», було неможливо виділити в натурі через відсутність приміщень в домоволодінні площею не менше 8 м.кв. Через це 1/8 частину дядька ОСОБА_9 було включено в частку батька позивача і залишено в сумісному користуванні, що в сумі складало 61/100 частини домоволодіння. Таким чином, рішенням суду від 23 лютого 1998 року ОСОБА_9 було виділено частину домоволодіння АДРЕСА_1 в спільну часткову власність - 1/8 частини спірного домоволодіння, а ОСОБА_6 було виділено частину спірного домоволодіння в спільну сумісну власність, не виділивши його частку. Через це протиріччя в рішенні суду батько позивача не зміг правильно оформити право власності на свою частку у КП МБТІ. 21 січня 2004 року батько позивача ОСОБА_6 звернувся до КП МБТІ з заявою про реєстрацію права власності на належну йому частину домоволодіння АДРЕСА_1. Але, КП МБТІ зареєструвало право власності батька в спільну сумісну власність з його братом ОСОБА_9 по 61/200 частині домоволодіння в рівних частках не виділивши ідеальні долі співвласників, що не відповідає рішенню Дніпропетровського обласного суду 1998 року. Ще за життя батько позивача намагався оспорити своє порушене право власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1, звертався до КП МБТІ з заявою про помилкову реєстрацію його права власності та невідповідність її рішенню суду від 1998 року. Таким чином, спадкодавець ОСОБА_6 володів 61/100 частинами спірного домоволодіння, що знаходиться у спільній власності з 1/8 частин домоволодіння його брата ОСОБА_9, без виділення ідеальних часток співвласників. В 2013 році помер дядько позивача - ОСОБА_9. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді частини спірного домоволодіння. До спадкоємців першої черги після його смерті належали його сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3, дружина померлого - ОСОБА_4. Але померлий ОСОБА_9 заповідав частину домоволодіння своєму сину ОСОБА_2 на підставі заповіту. Дружина померлого у встановлений законом термін відмовилась від обов'язкової частки в спадковому майні на користь спадкоємця ОСОБА_2 14 травня 2014 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину на 61/200 частину домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі реєстрації права власності за померлим ОСОБА_9 Реєстрація права власності в порядку спадкування за заповітом відповідача та свідоцтво про право на спадщину від 14 травня 2014 року не відповідає рішенню суду від 1998 року, за яким це право власності було встановлено в частині визначення частки спадкодавця ОСОБА_2 та її оцінка. На сьогодні в фактичному користуванні позивача після смерті батька ОСОБА_6 перебуває 48/100 частин домоволодіння: в будинку А-1 житлові приміщення 1-2, 1-3 площею 20,3 м.кв., сіни а (приміщення 1-1) ганок а-2, сарай літ. В, погріб під В, вбиральня Г, навіс Б; колодязь літ. К, тин № 1, замощення 1 знаходиться в загальному користуванні всіх співвласників домоволодіння, вартістю 194671 грн. Це було підтверджено висновком судово-технічної експертизи від 13 травня 2015 року. В користуванні відповідача за результатами експертизи перебуває 13/100 частин домоволодіння, яка складається з: в будинку А-1 житлові приміщення 1-2, 1-3 площею 20,3 кв.м.; сіни а (приміщ. 1-1); ганок а-2; сарай літ. В; погріб під В; вбиральня Г; навіс Б; колодязь літ. «К»; тин № 1 загальною вартістю 52723 грн., а замощення 1 знаходиться в загальному користуванні співвласників домоволодіння. Також позивач зауважує, що у свідоцтві про право на спадщину від 14 травня 2014 року, що видано на ім'я відповідача ОСОБА_2 зазначено, що його спадщина складається з 61/200 частин домоволодіння й її вартість становить 115518 грн. Вважає таку частку, зазначену нотаріусом помилковою, а оцінку такою, що не відповідає дійсності оскільки за рішенням Дніпропетровського обласного суду від 1998 року спадкодавцеві ОСОБА_9 належала 1/8 частина домоволодіння, яка на сьогодні за висновками судово-технічної експертизи від 18 березня 2015 року складає 13/100 частин, а її вартість складає 52723 грн.

Позивач просив суд визнати за ним право власності на 48/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, що складається з: в будинку А-1 житлові приміщення 1-2, 1-3 площею 20,3 м.кв., сіни а (приміщення 1-1) ганок а-2, сарай літ. В, погріб під В, вбиральня Г, навіс Б; колодязь літ. К, тин № 1, замощення 1, залишити в загальному користуванні співвласників домоволодіння; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14.05.2014 року на ім'я ОСОБА_2, на 61/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1, як такого що суперечить рішенню Дніпропетровського обласного суду від 23.02.1998 року та скасувати реєстрацію права власності на 61/200 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2.

Позивач та його представник в судовому засіданні просили вимоги відповідно до останньої редакції уточненої позовної заяви задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові (т.3 а.с. 34-41).

Відповідач ОСОБА_2 та його представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у письмових поясненнях (т. 1 а.с. 187-190).

Державний нотаріус Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М. заперечувала проти позовних вимог та в судовому засіданні пояснила, що 8 ДДНК не може бути відповідачем по даній цивільній справі, оскільки нотаріуси не заінтересовані особи і не повинні залучатись до справи, при цьому зазначила, що оскаржуване свідоцтво від 14 травня 2014 року на ім'я ОСОБА_2 видано відповідно до діючого законодавства. Представником 8 ДДНК подано заяву про розгляд справи без її участі та письмові пояснення (т. 1 а.с. 104, т. 3 а.с. 46).

Третя особа ОСОБА_5 та його представники в судовому засіданні підтримали позивача, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини викладені в запереченнях та письмових поясненнях (т. 1 а.с. 170, т. 2 а.с. 2).

Третя особа ОСОБА_3 підтримав відповідача та заперечував проти задоволення вимог позивача.

Представник реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 1-2).

Представник КП «ДМБТІ» в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача та зазначив, що реєстрація в КП «ДМБТІ» рішення суду 1998 року була здійснена вірно, що було неодноразово підтверджено рішеннями судів, а позиція позивача ґрунтується на вільному трактуванні та розумінні рішення суду 1998 року.

Представник Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився про дату час і місце розгляду справи судом повідомлявся.

Вислухавши доводи та пояснення сторін, їх представників, нотаріуса та експерта, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в останній редакції не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 листопада 1985 року спадкоємцем майна ОСОБА_7, зазначеного в заповіті, а саме: жилий саманний обкладений цеглою будинок, житловою площею 18,6 кв.м., сарай Б саманний, льох бутовий, вбиральня Г дощата, паркан № 1, спорудження I, К, розташованих на земельній ділянці радгоспу, розташованих в АДРЕСА_1, належавших померлому на підставі свідоцтва про право особистої власності на будинок, є ОСОБА_6 (т.1 а.с. 24, т. 2 а.с. 63).

Так, батьками ОСОБА_1, тобто позивача, є ОСОБА_6 та ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 14, 15, 76).

22 вересня 1987 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 75).

З інформації наданої МБТІ від 18 січня 1995 року № 12 встановлено, що першочергові документи на домоволодіння АДРЕСА_1 були оформлені на ім'я ОСОБА_7, після його смерті спадщину прийняв його син ОСОБА_6. Після оформлення права власності за ОСОБА_7 до будинку самовільно були прибудовані сіни а-I розміром 3,7 х 1,90 та сарай В 5,25 х 3,65, які рішенням РІК № 622 були узаконені. В 1986 році ОСОБА_6 подарував 16/100 частин домоволодіння ОСОБА_8, 16/100 частини складались із жилої кімнати 2-I площею 4,1, частина приміщення 1-6, 2-2 пл. 5,0 м.кв., бив. пом. 1-5 та сарай Б. 13 серпня 1986 року ОСОБА_8 подарувала 16/100 частини ОСОБА_5, який до своєї частини добудував сіни а-I розміром 3,14 х 3,43 м., які були узаконені рішенням РВК № 223/5. Станом на 01 січня 1995 року за ОСОБА_6 зареєстровано 84/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, а за ОСОБА_5 16/100 частини (т. 2 а.с. 8).

Отже, 30 серпня 1986 року ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар 16/100 частину жилого саманного, обкладеного цеглою будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 177-178).

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів від 24 квітня 1987 року № 223/5 узаконено самовільно зроблені прибудови до жилих будинків, самовільно збудовані сараї, гаражі, літні кухні за ОСОБА_5 прибудову сені аI- I пл. 8,2 кв.м. (т. 1 а.с. 172).

Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної ради від 26 листопада 1998 року вирішено оформити правовстановлюючі документи на самовільно побудовані будівлі за ОСОБА_5 гараж Д розміром 5,4 х 7,4 м., літню кухню Ж розміром 5,10 х 4,10 м. (т. 1 а.с. 171).

Згідно рішення Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року визнано частково недійсним в розмірі 3/8 ч. свідоцтво про право власності на спадкове майно, видане на ім'я ОСОБА_6 8 ДДНК 02 лютого 1986 року. Прийнято за ОСОБА_8 право власності в порядку спадкування на 1/8 ч. домоволодіння АДРЕСА_1 та виділено їй спільно з ОСОБА_5 на праві власності в будинку А-1 житлові приміщення: 2-2, 2-3 площею 18,6 кв.м., сіни а-1, вбиральню «3», огорожі № 2, 3; колодязь «К», паркан № 1 і мощення 1 залишено в спільному користуванні, а всього на суму 3478 грн., що складає 39/100 частки від всього домоволодіння. Визнано за ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування на 1/8 частину вказаного домоволодіння та виділено йому спільно з ОСОБА_6 на праві власності в будинку А-1 жилі приміщення 1-2, 1-3 площею 20,3 кв.м., сіни а (пом. 1-1), ганок а-2, сарай В, льох під В, вбиральню Г, навіс Б; огорожі № 5,4; колодязь К, паркан № 1, мостіння 1 - залишено в спільному користуванні; а всього на суму 5400 грн., що складає 61/100 частки від всього домоволодіння (т. 1 а.с. 25-30, т. 2 а.с. 21-26, 56-61).

Ухвалою Верховного суду України від 27 травня 1998 року рішення Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення (т. 2 а.с. 29-32).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2009 року відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті заяви про роз'яснення рішення судової колегії по цивільним справам Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року. В мотивувальній частині ухвали зазначено, що в зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не приймав участь у справі, а тому не є стороною по справі, яка має право на звернення до суду з заявою про роз'яснення рішення (а.с. 160).

Згідно договору дарування 39/200 частин домоволодіння ОСОБА_8 09 грудні 2003 року подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар 39/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Ці 39/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1 належать дарителю ОСОБА_8 на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року, зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ (т. 1 а.с. 179, т. 2 а.с. 53).

Відповідно до технічного паспорту на садибний будинок АДРЕСА_1, виготовленого КП «ДМБТІ» ДОР станом на 17 жовтня 2003 року, власниками спірного домоволодіння зазначено ОСОБА_8 в частині 39/200 та ОСОБА_5 в частині 39/200+39/200 (т.1 а.с. 173-176).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 12 січня 2004 року КП «ДМБТІ», домоволодіння АДРЕСА_1 в частині 39/200 зареєстровано за ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 180).

19 грудня 2003 року ОСОБА_6 звернувся до КП ДМБТІ з заявою про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, а саме права власності на частку домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі рішення суду від 23 лютого 1998 року (т. 2 а.с. 55).

02 березня 2009 року постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до КП «ДМБТІ» ДОР, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_5 про зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено. В мотивувальній частині постанови зазначено, що відповідач, тобто КП «ДМБТІ» ДОР здійснив реєстрацію права власності на частку домоволодіння у розмірі 61/100 сумісно у рівних частках між ОСОБА_9 та ОСОБА_6. Відповідач не має повноважень давати оцінку судовому рішенню та робити самостійний розрахунок часток, внаслідок якого міг би зробити висновок про розмір частки ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 194-195, т. 2 а.с. 104-107).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «ДМБТІ» від 21 січня 2004 року, власником частки 61/200 домоволодіння АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_6 (т. 2 а.с. 62).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав, виданого 26 серпня 2011 року КП «ДМБТІ», власником 61/200 домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_9 на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року (т. 1 а.с. 148).

28 листопада 2008 року ОСОБА_9 на випадок своєї смерті заповів усе належне йому рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 142).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, про що Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено актовий запис № 8 (т. 1 а.с. 16, 71, т. 2 а.с. 64).

Відповідно до технічного паспорту на садибний будинок АДРЕСА_1, виготовленого КП «ДМБТІ» ДОР станом на 28 травня 2008 року, власником в частині 61/200 домоволодіння є ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 18-23, 48-53).

09 січня 2008 року ОСОБА_1 подано заяву до 8ДДНК, відповідно до якої останній зазначив, що він приймає спадщину після смерті його батька ОСОБА_6. Спадкове майно складається з автомобіль марки ГАЗ 31029, грошові внески з відповідними відсотками та компенсаціями, цінні папери, частина житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та земельною ділянкою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 69).

15 липня 2008 року ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив 8 ДДНК видати свідоцтво на його ім'я про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: грошові внески з відповідними відсотками та компенсаціями, автомобіль марки ГАЗ 31029, 1994 випуску (т. 1 а.с. 70).

Так, 15 липня 2008 року 8 ДДНК видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно: автомобіль марки ГАЗ 31029, 1994 випуску та грошові внески з відповідними відсотками та компенсаціями (т. 1 а.с. 96).

07 листопада 2013 року ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив 8ДДНК видати йому додаткове свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що складається з: 61/200 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 98).

07 листопада 2013 року державним нотаріусом 8 ДДНК Хорошманенко Н.С. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 61/200 частину домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька - ОСОБА_6, в зв'язку з відсутністю на руках правовстановлюючих документів на 61/200 частину вищевказаного домоволодіння на ім'я спадкодавця. Дана постанова позивачем не оскаржувалась (т. 1 а.с. 17, 102).

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого 24 липня 2008 року, домоволодіння АДРЕСА_1 власниками в частині 39/200 зазначено ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 09 грудня 2003 року, та 61/200 частини за ОСОБА_6 на підставі рішення суду від 23 лютого 1998 року (т. 2 а.с. 85).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2010 року визнано, що ОСОБА_9 на праві власності належить 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Визнано, що померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 за життя належало 48/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 48/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 суму внесених на депозитний рахунок суду, в рахунок компенсації вартості 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Припинено право власності ОСОБА_9 на 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Визнано, що ОСОБА_1 в домоволодінні АДРЕСА_1 на праві власності належить загалом 61/100 частина. Вирішено питання судових витрат (т. 2 а.с. 118-120).

Однак, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2011 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2010 року скасовано. ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_9, треті особи ОСОБА_5, 8 ДДНК, КП «ДМБТІ» ДОР, про визнання права власності на 61/100 частину домоволодіння, припинення права власності ОСОБА_9 на 13/100 частин домоволодіння шляхом стягнення грошової компенсації, визнання права власності на 61/100 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом відмовлено. В мотивувальній частині рішення апеляційний суд зазначив, що визначаючи частки ОСОБА_6 та ОСОБА_9 відповідно у розмірі 48/100 та 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, суд фактично припустився до тлумачення рішення обласного суду від 23 лютого 1998 року. В той час, як таке право суду не передбачено діючим законодавством (т. 1 а.с. 185, т. 2 а.с. 103, 115-117).

21 липня 2011 року ОСОБА_2 на підставі доручення від ОСОБА_9 звернувся до КП ДМБТІ з заявою про реєстрацію прав на частину домоволодіння АДРЕСА_1, згідно рішення Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року (т. 2 а.с. 101).

На підставі чого КП ДМБТІ прийняло рішення про державну реєстрацію прав, та зареєстровано 28 серпня 2011 року право власності за ОСОБА_9 на 61/200 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 108).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_9 про що Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть (т. 1 а.с. 130).

27 вересня 2013 року ОСОБА_2 подав до 8ДДНК заяву, відповідно до якої останній приймає спадкове майно за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 129).

В передбачений законом термін ОСОБА_2 подано заяву в 8ДДНК про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, що складається з 61/200 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 142).

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 19651941 від 24 липня 2008 року, співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_5 в частині 39/200 на підставі договору дарування від 09 грудня 2003 року та ОСОБА_6 в частині 61/200 на підставі рішення суду від 23 лютого 1998 року виданого Дніпропетровським обласним судом (т. 1 а.с. 31, 56).

Згідно звіту про незалежну оцінку вартості майна: домоволодіння АДРЕСА_1 ринкова вартість об'єкта оцінки станом на 2014 рік складає 113557 грн. (т. 1 а.с. 32-47).

Відповідно до технічного паспорту на садибний будинок АДРЕСА_1, виготовленого КП «ДМБТІ» ДОР станом на 17 червня 2011 року, власником в частині 61/200 домоволодіння є ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 149-152).

Відповідно до звіту про оцінку майна, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 вартість вказаного майна складає 378748 грн. без ПДВ в тому числі: вартість 61/200, що належить ОСОБА_9, складає 115518 грн. без ПДВ (т. 1 а.с. 153).

Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна і порядку доступу нотаріусів від 15 травня 2014 року: адреса нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_1. Власником зазначеного домоволодіння в частці 39/200 є ОСОБА_5 на підставі договору дарування, ВАР № 789233, ОСОБА_6 власник частки 61/200 зазначеного домоволодіння на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року, та ОСОБА_9 власник 61/200 на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року. Рішенням виконкому Самарської райради від 26 листопада 1998 року № 669 «узаконено гараж літ. Д, літню кухню літ. Ж за ОСОБА_5 Узаконена житлова площа по літ. А-1 складає 38,9, загальна площа 53,5 кв.м. (т. 1 а.с. 163-164).

14 травня 2014 року державним нотаріусом 8ДДНК видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_9 на підставі заповіту. Спадщина на яку видано свідоцтво складається з 61/200 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та розташований на земельній ділянці площею 1660 кв.м. До житлового саман+цегла будинку літ. А-1 з Прибудовами А-1, а-1-цегла та ганком а - бетонний, загальною площею 53,5 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м., примикають господарсько-побутові будівлі: сарай В-цегла; погріб під В - бут+камінь, убиральня Г- дерево, гараж Д - цегла, сарай Б - 66% метал, літня кухня Ж - 77% цегла, погріб під Ж - цегла, ганок ж - бетонний, убиральня З - цегла, споруди № 1-8, I-II - колодязь, огорожа, тротуари, доріжки та майданчики, хвіртки. Ці 61/200 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями належала померлому на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року, зареєстрованого в КП «Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації» (т. 1 а.с. 161, 191).

Відповідно до інформації наданої КП «ДМБТІ» станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності на 61/200 частини за ОСОБА_9 на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року, 61/200 частини за ОСОБА_6 на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року, 39/200 за ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 09 грудня 2003 року та 39/200 за ОСОБА_5 на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року. Відомості щодо наявності акту ідеальних часток між співвласниками домоволодіння відсутні (т. 1 а.с. 181).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, рішенням Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року визнано частково недійсним в розмірі 3/8 частини свідоцтво про право власності на спадкове майно, видане на ім'я ОСОБА_6 8ДДНК 02 лютого 1986 року. Прийнято за ОСОБА_8 право власності в порядку спадкування на 1/8 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та виділено їй спільно з ОСОБА_5 на праві власності в будинку А-1 житлові приміщення: 2-2, 2-3 площею 18,6 кв.м., сіни а-1, вбиральню «3», огорожі №2, 3; колодязь «К», паркан №1 і мощення 1 залишено в спільному користуванні, а всього на суму 3 478 грн., що складає 39/100 частки від всього домоволодіння. Визнано за ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування на 1/8 частину указаного домоволодіння та виділено йому в спільно з ОСОБА_6 на праві власності в будинку А-1 жилі приміщення1-2, 1-3 площею 20,3 кв.м., сіни а (пом. 1-1), ганок а-2, сарай В, льох під В, вбиральню Г, навіс Б; огорожі № 5,4; колодязь К, паркан №1, мостіння 1 - залишено в спільному користуванні; а всього на суму 5 400 грн., що складає 61/100 частки від всього домоволодіння.

Не погодившись з зазначеним рішенням Дніпропетровського обласного суду ОСОБА_6 зазначене рішення оскаржено, однак ухвалою Верховного суду України від 27 травня 1998 року рішення Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення.

Статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Так, отримавши відмову Верховного суду України в 2003 році, ОСОБА_6 звернувся до КП ДМБТІ з заявою про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, а саме права власності на частку домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі рішення суду від 23 лютого 1998 року. В зв'язку з чим, 21 січня 2004 року КП «ДМБТІ» прийнято рішення про реєстрацію права власності саме 61/200 частки домоволодіння АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, в зв'язку з чим позивач звернувся до 8ДДНК з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, проте державним нотаріусом 8ДДНК Хорошманенко Н.С. йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до вимог ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Статтею 67 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно зі ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України.

Як роз'яснив Пленум ВСУ у пункті 23 своєї постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Як зазначив ВССУ в листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про спадкування, слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Так, позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності саме на 48/100 частину спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_6, при цьому попередньо звернувшись до 8ДДНК з заявою про видачу свідоцтва в порядку спадкування за законом на 61/200 частку спірного домоволодіння після ОСОБА_6, в чому йому було відмовлено.

Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

При цьому в листі ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» підкреслено, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Однак, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом, а саме на 48/100 частки спірного домоволодіння, при цьому дана частка не була об'єктом права власності спадкодавця.

Отже, наявність спору з приводу спадкового майна після смерті ОСОБА_6, а саме щодо частки у спірному домоволодінні, не може бути підставою для задоволення вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Таким чином, спосіб захисту спадкового права, обраний позивачем та його представником, не передбачений ст. 16 ЦК України.

Більш того, зміст позовних вимог суперечить матеріалам справи та встановленим судом фактичним обставинам, оскільки позивач зазначає, що йому відмовлено саме з підстави відсутності оригіналу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 листопада 1985 року на ім'я батька позивача - ОСОБА_6 після смерті діда ОСОБА_7, при цьому в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії зазначено, що спадкоємцю відмовлено в зв'язку з відсутністю на руках правовстановлюючих документів на 61/200 частину вищевказаного домоволодіння на ім'я спадкодавця.

Таким чином, позивач спотворює дійсні причини відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, крім цього, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до 8ДДНК з заявою про видачу свідоцтва на 48/100 частину спірного домоволодіння та відповідної відмови нотаріуса.

В свою чергу суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати свідоцтва про право на спадщину, якщо дане питання не було предметом розгляду компетентного органу, тобто 8ДДНК.

Крім того, дана вимога позивача, щодо визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом в частині 48/100 ґрунтується на вільному трактуванні рішенню Дніпропетровського обласного суду від 23 лютого 1998 року, яке набрало чинності, а не на положеннях книги шостої Цивільного кодексу України.

Так, апеляційний суд в своєму рішенні 10 березня 2011 року вже зазначав, що визначаючи частки суд першої інстанції фактично припустився до тлумачення рішення обласного суду від 23 лютого 1998 року. В той час, як таке право суду не передбачено діючим законодавством (т. 1 а.с. 185, т. 2 а.с. 103, 115-117).

Слід також зазначити, що за роз'ясненням даного рішення від 23 лютого 1998 року особи, які брали участь у справі не звертались, та зареєстрували право власності на частки домоволодіння згідно зазначеного рішення від 23 лютого 1998 року.

Отже, на момент смерті спадкодавців реєстрація часток на спірне домоволодіння за співвласниками на підставі рішення суду 1998 року ні ким не скасована та була дійсною.

Вимога позивача, щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_2 на 61/200 частин спірного домоволодіння, оскільки свідоцтво не відповідає рішенню суду від 23 лютого 1998 року за яким це право власності було встановлено в частині визначення частки спадкодавця ОСОБА_2, також є необґрунтованою з наступних підстав.

Статтею 1300 ЦК України передбачено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Стаття 1301 ЦК України визначає підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Серед підстав визнання свідоцтва недійсним дана стаття прямо називає лише відсутність права спадкування у особи, на ім'я якої було видане свідоцтво (наприклад, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, які давали б їй підстави для закликання до спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване).

Проте свідоцтво може бути визнане недійсним «також в інших випадках, встановлених законом», що дозволяє стверджувати про те, що перелік підстав визнання свідоцтва недійсним не є вичерпним і може бути розширений шляхом аналізу й тлумачення інших норм спадкового права. Зокрема, підставами для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним може бути оформлення його неуповноваженою на те посадовою особою; оформлення не за місцем відкриття спадщини; недодержання встановленої законом форми свідоцтва; видача свідоцтва, якщо серед імовірних спадкоємців за законом або заповітом є ненароджена дитина спадкодавця, зачата за його життя тощо.

Як роз'яснив Верховний Суд України, іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (абз. 3 п. 27 постанови Пленуму № 7).

Однак, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 та його представник навіть не посилаються на дану норму матеріального права.

При цьому, звертаючись до тексту рішення суду від 23 лютого 1998 року та порівнюючи його з оскаржуваним свідоцтвом, дійсно кількість приміщень та оцінка майна різняться в зазначених документах. Однак, рішенням суду від 23 лютого 1998 року кожному із співвласників не визначено їх ідеальні долі, а виділено спільно, то відповідно в свідоцтві повинний міститись повний опис споруд за новим технічним паспортом із обов'язковим зазначення частки власника. Тобто, у разі видачі свідоцтва із зазначенням опису споруд, які вказані лише за рішенням суду від 1998 року, самочинні будівлі, які було зареєстровано після ухваленого рішення, не буде зазначене у свідоцтві, що порушуватиме права інших співвласників.

При цьому відповідач ОСОБА_2 отримуючи дане свідоцтво не набуває права власності на майно, яке було безпосередньо зареєстровано за ОСОБА_5, навіть якщо воно входить в опис всього домоволодіння зазначеного в свідоцтві.

Окрім того, особисто третьою особою ОСОБА_5 в судовому засіданні не заявлено самостійних позовних вимог з приводу недійсності виданого нотаріусом свідоцтва.

Що стосується висновку проведеної за ухвалою суду експертизи, то, згідно з вимогами ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється за правилами, встановленими ст. 212 цього кодексу. Отже, висновок експерта не має переваг перед іншими засобами доказування, також підлягає дослідженню й перевірці.

Згідно висновку № 3521/3522-14 судової будівельно-технічної експертизи розмір ідеальної частки в домоволодінні АДРЕСА_1, яка припадає на долю спадкоємця ОСОБА_1 після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.11.1985 року та рішення Дніпропетровського обласного суду від 23.02.1998 року повинен складати 48/100 частини від усього домоволодіння. На 48/100 частки спадкоємця ОСОБА_1 в домоволодінні АДРЕСА_1 повинні припадати наступні будівлі та споруди з сумісним користуванням з ОСОБА_2: в будинку А-1 житлові приміщення 1-2, 1-3 площею 20,3 кв.м, сіни а (прим. 1-1), ганок а-2, сарай літ. В, погріб під В, вбиральня Г, навіс Б; колодязь літ. «К», тин №1 та замощення І залишити в загальному користуванні. Вартість нерухомого майна, що припадає на частку (48/100) спадкоємця ОСОБА_1 в домоволодінні АДРЕСА_1 на момент проведення експертного дослідження складає - 194 671 грн. Розмір ідеальної частки в домоволодінні АДРЕСА_1, яка припадає на долю спадкоємця ОСОБА_2 після смерті померлого 09.08.2013 року спадкодавця ОСОБА_9 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.05.2014 року та рішення Дніпропетровського обласного суду від 23.02.1998 року повинен складати 13/100 частини від усього домоволодіння. На 13/100 частки спадкоємця ОСОБА_2 в домоволодінні АДРЕСА_1 повинні припадати наступні будівлі та споруди з сумісним користуванням з ОСОБА_1: в будинку А-1 житлові приміщення 1-2, 1-3 площею 20,3 кв.м, сіни а (прим. 1-1), ганок а-2, сарай літ. В, погріб під В, вбиральня Г, навіс Б; колодязь літ. «К», тин №1 та замощення І залишити в загальному користуванні. Вартість нерухомого майна, що припадає на частку (13/100) спадкоємця ОСОБА_2 в домоволодінні АДРЕСА_1 на момент проведення експертного дослідження складає - 52 723грн (т. 3 а.с. 10-21)

Дослідивши в судовому засіданні висновок № 3521/3522-14 судової будівельно-технічної експертизи, та допитавши експерта ОСОБА_14, суд ставиться до висновку критично та не може визнати його допустимим доказом, оскільки, по-перше, у висновку відсутній підпис експерта, що його було попереджено про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, по - друге, відповідь у висновку на четверте питання є суперечливим та суперечить документам, що містяться в матеріалах справи, при цьому в мотивувальній частині висновку експертизи відсутні обґрунтування, щодо визначення часток співвласників. В судовому засіданні експерт не змогла пояснити, встановлені нею долі співвласників.

Мотивувальна та резолютивна частини висновку є ні чим іншим, як вільним трактуванням експертом рішення суду від 1998 року, що виходить за межі повноважень судового експерта.

В свою чергу встановлені в судовому засіданні обставини суперечать висновкам експерта навіть в частині фактичного користування співвласниками домоволодіння своїми частками.

Крім того, при проведенні даної експертизи експертом не було взято до уваги усі матеріали цивільної справи в їх сукупності, а саме матеріали інвентаризаційної справи, матеріали спадкових справ, серед яких містилися документи про реєстрацію права власності між співвласниками домоволодіння в різних частках, а також прибудови та добудовані інші приміщення.

Отже, даний висновок не можу бути визнаний судом як достатній та допустимий доказ на підтвердження позиції позивача.

Так само, не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо скасування реєстрації права власності на 61/200 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2, скільки останні також є необґрунтованими та не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів, щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів або призначення відповідних повторних та додаткових експертиз. Але з відповідними клопотаннями позивач та його представник до суду не зверталися.

Судом неодноразово роз'яснювалось учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 179, 202, 316-321, 355-358, 361, 391, 392, 1216-1223, 1226, 1233-1236, 1241, 1247, 1248, 1258, 1261, 1268-1270, 1273-1275, 1278, 1296, 1297, 1300, 1301 ЦК України, ст.ст. 3, 4 - 8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя К.С. Маштак