Провадження № 22-ц/780/5649/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 27.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя. Заявлені вимоги мотивувала тим, що перебувала у шлюбі із відповідачем із 12 лютого 1999 року по 26 травня 2014 року; на її утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей від ОСОБА_3 Перед розірванням шлюбу вони із відповідачем домовились про добровільний поділ спільного майна, однак після розлучення від зажадав виділити йому більшу частину майна без врахування інтересів дітей. У період шлюбу ними було придбано транспортний засіб Фольксваген Транспортер д.н.з. АІ18-35ЄС вартістю 50000 грн. з метою безперешкодного пересування для забезпечення необхідних лікувально-реабілітаційних заходів щодо оздоровлення дитини-інваліда Єлизавети. Просила спільне з відповідачем майно, а саме автомобіль Фольксваген Транспортер д.н.з. АІ18-35ЄС вартістю 50000 грн., виділити на її користь.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб Фольксваген Транспортер д.н.з. НОМЕР_1, покладено на відповідача судові витрати.

ПАТ «Державний ощадний банк України», не погоджуючись із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року та зазначаючи про порушення своїх прав, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам не відповідає.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що з 12 лютого 1999 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2014 року, мають неповнолітніх дітей: Єлизавету, ІНФОРМАЦІЯ_1, Анастасію, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

За ОСОБА_3 зареєстрований 19 січня 2013 року транспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER д.н.з. НОМЕР_2.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зважаючи на вимоги ст. 71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Задовольняючи позов про поділ майна подружжя, суд першої інстанції зосередився на встановленні тих обставин, що спірне майно було придбане під час перебування сторін у шлюбі, та на тому, що сторони досягли згоди щодо його вартості, та вважав за можливе визнати за позивачем право власності на спірне майно без стягнення відповідної компенсації за частку в спільному майні подружжя, не перевіривши, чи існує між сторонами реальний спір про поділ майна.

При цьому поза увагою суду першої інстанції залишилось наступне.

Так, 21 березня 2014 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 2846474,30 грн.

08 квітня 2014 року старшим державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції була винесена постанова ВП № 42882116 про відкриття виконавчого провадження.

27 листопада 2014 року державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме на транспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER д.н.з. НОМЕР_2, який належить боржнику ОСОБА_3

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

Таким чином, на момент ухвалення рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року на спірне майно було накладено арешт, а отже здійснення поділу майна подружжя у спосіб, передбачений ст. 69 СК України, оскільки майно вибуло із вільного обігу, є неможливим.

За правилами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Оскільки позивач ОСОБА_2 із вимогами про права на майно та звільнення в звязку із цим майна з-під арешту не зверталася, її права у обраний позивачем спосіб захисту не підлягають і позов не може бути задоволений.

Заперечення позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, мотивовані тим, що дії або бездіяльність відповідача щодо неповернення боргу на користь апелянта не впливають та не обмежують прав позивача у поділі та отриманні транспортного засобу в порядку ст. ст. 69, 71 СК України, суперечать вимогам ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» і відхиляються колегією суддів.

Крім того, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач ОСОБА_2 вказувала, що арешт не є матеріальною нормою, що визначає підстави і допустимість виникнення правовідносин власності за майном. Однак поза увагою позивача залишені ті обставини, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладає певні обмеження на право власності особи, в тому числі на поділ майна подружжя.

З огляду на викладене колегія суддів прийшла до висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог, відтак відмовляє позивачу в задоволенні позову в цілому.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_2 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

ОСОБА_4