22-ц/775/961/2015(м)
Категорія 43 Головуючий у 1 інстанції Матвєєва Ю.О.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.,

суддів - Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.,

при секретарі - Герасимовій Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу

за позовом ОСОБА_1, діючої в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради, виконавчий комітет Маріупольської міської ради, ЖКП Іллічівського району міста Маріуполя, про виселення відповідача та вселення позивача з дітьми до житлового приміщення

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_1, в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей, звернулася до суду з позовом, в якому просила виселити відповідачку ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та вселити її з дітьми у вказану квартиру. В обґрунтування позову посилалася на те, що вказана квартира після смерті матері надавалася її батьку ОСОБА_5 та їй у 1995 році. Вона та її діти зареєстровані в спірній квартирі, однак не проживають в ній з грудня 2006 року з поважних причин, оскільки друга дружина батька - ОСОБА_4 незаконно, без її згоди та згоди органів опіки та піклування вселилася в спірну квартиру, договір найму після смерті батька у грудні 2014 року переоформила на своє ім'я та перешкоджає їй вселитися разом с дітьми та користуватися зазначеною квартирою.

У квітні 2015 року відповідачка ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання ОСОБА_1 та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилалася на те, що ОСОБА_1 мешкала у спірній квартирі з червня 2006 року по грудень 2006 року, потім зареєструвала шлюб та переїхала до свого чоловіка, ніколи не приймала участі у витратах по утриманню спірної квартири. Вона ж разом з чоловіком ОСОБА_5 зробили у квартирі ремонт, вселилися та проживали в ній - чоловік до смерті, а вона до теперішнього часу. Влітку 2014 року вона зареєструвалася у квартирі зі згоди свого чоловіка, як член його сім'ї, а після його смерті переоформила особовий рахунок на своє ім'я. Вважає, що ОСОБА_1 втратила право користування жилим приміщенням в спірній квартирі, оскільки проживає з чоловіком, який має у власності житло, а тому,не проживає в спірній квартирі без поважних причин понад встановлений законом строк.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 05 серпня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі. Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с. 136-137).

Не погоджуючись з цим рішенням і посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, позивачка просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити у позові ОСОБА_4 Зокрема, апелянт зазначає, що непроживання її в квартирі пов'язане з поважними причинами, оскільки з грудня 2006 року ОСОБА_4 та її батьком чинилися перешкоди в користуванні спірним жилим приміщенням, тому, вона не втратила права користування спірною квартирою. Після смерті батька відповідачка ОСОБА_4 категорично не бажає надати їй можливість користуватися квартирою, незаконно, без її згоди та згоди органу опіки та піклування зареєструвалася у квартирі. До 2014 року відповідачка була зареєстрована у квартирі за іншою адресою, яка приватизована нею, тому, права вдруге на користування іншим комунальним житловим приміщенням у неї немає. Крім того, доказів, що вона потребує поліпшення житлових умов, відповідачкою не надано. Комунальні послуги у спірній квартирі відповідачкою не сплачувалися.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_7, які підтримали доводи скарги та просили її задовольнити, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_8, які заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, а рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, в частині задоволення позову ОСОБА_4 та відмови у задоволенні позову ОСОБА_1, з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або його зміни є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення виконкому Іллічівської районної Ради народних депутатів №422 від 11 грудня 1996 року, після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, опікуном ОСОБА_1 (нині ОСОБА_1),ІНФОРМАЦІЯ_1 була призначена її тітка - ОСОБА_11 і за неповнолітньою ОСОБА_1 закріплена житлова площа за адресою - АДРЕСА_2.( а.с. 19).

На підставі протоколу засідання комісії виконкому Маріупольської міської ради від 16 лютого 2000 року ОСОБА_5 був виданий ордер на право зайняття квартири АДРЕСА_3. Згідно списку осіб, які вселяються за ордером, право на вселення до вказаної квартири надавалось донці ОСОБА_5 - ОСОБА_1 ((а.с. 32).

Згідно з особовим рахунком № НОМЕР_1 у квартирі АДРЕСА_4 з 22 листопада 1995 року по 6 листопада 2014 року був зареєстрований ОСОБА_5; з 26 січня 2007 року його донька - ОСОБА_1; з 14 травня 2013 року - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3; з 20 червня 2014 року - ОСОБА_4.( а.с. 10,78).

Заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 4 червня 2013 року ОСОБА_1 визнана такою, що втратила право користування АДРЕСА_5 ( а.с. 12-14). Ухвалою цього ж суду від 14 листопада 2014 року вказане судове рішення скасоване ( а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Іллічівським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції 21 жовтня 2014 року (а.с. 11)

Відповідно до рішення колегії Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 24 грудня 2014 року № 227 дозволено ЖКП Іллічівського району м. Маріуполя змінити договір найму жилого приміщення на квартиру АДРЕСА_6 на дружину ОСОБА_4 зі складом сім'ї - 3 особи, у зв'язку зі смертю наймача ОСОБА_5 (а.с. 103 ).

Згідно з особовим рахунком № НОМЕР_1 наймачем квартири АДРЕСА_7 є ОСОБА_4, разом з нею зареєстровані малолітні діти ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, а також ОСОБА_1 (а.с. 78).

У відповідності з інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 травня 2015 року ОСОБА_1 не має у власності нерухомого майна (а.с. 99-100), а ОСОБА_4 - має у власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_8 ( а.с. 94-96).

Згідно з актами, складеними ЖКП Іллічівського району м. Маріуполя від 17 вересня 2014 року та 13 листопада 2014 року, ОСОБА_1 та її діти в квартирі АДРЕСА_9 зареєстровані, але не проживають, їх особисті речі в квартирі відсутні (а.с. 34,35).

Визнаючи ОСОБА_1, разом з малолітніми дітьми, такими, що втратили право користування жилим приміщенням в спірній квартирі, та, відмовляючи ОСОБА_1 у позові про вселення у спірну квартиру, суд виходив з того, що остання не проживає в ній понад шість місяців без поважних причин, оскільки у грудні 2006 року переїхала з квартири за місцем проживання свого чоловіка, який має у власності житло, де вони мешкають разом з малолітніми дітьми.

З такими висновками суду погодитися неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, цим вимогам рішення суду не відповідає.

У відповідності з вимогами ст.71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім"ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно до ст.72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.3,4 зазначеної статті, місцем мешкання неповнолітніх дітей є місце мешкання їх батьків або одного з батьків, з ким проживають діти.

Виходячи з роз'яснень, які містяться у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року зі змінами „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім»ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо) .

Як вбачається з пояснень ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_4, актів житлово - комунальних підприємств, ОСОБА_1 та її малолітні діти не проживають в спірній квартирі з грудня 2006 року. Причиною непроживання позивачки у квартирі були складні, неприязні стосунки між померлим батьком ОСОБА_5 та відповідачкою, внаслідок яких ОСОБА_1 вимушена була піти з квартири, забрати речі, а ОСОБА_5 замінили замки на вхідних дверях і не пускали її у квартиру, почали робити ремонт, потім самі вселилися у квартиру і стали в ній проживати. Вказані обставини визнані сторонами, як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді.

Обґрунтовуючи причину свого непроживання в спірній квартирі, позивачка також пояснювала, що квартира однокімнатна загальною площею 17,6 кв.м. До повноліття вона проживала з тіткою, яка була її опікуном. Батько фактично в квартирі не проживав, з 2002 року мешкав разом з дружиною - ОСОБА_4 за місцем її проживання за іншою адресою у приватизованій нею квартирі. У червні 2006 року зі згоди батька вона вселилася у квартиру завезла свої речі, але у грудні 2006 року, після виписки її з лікарні, де вона знаходилася на зберіганні у зв'язку з вагітністю, відповідачка разом з батьком в квартиру її не пустили, поміняли замки та виставили її речі. 26 січня 2007 року вона зареєструвалася в квартирі, але проживала з дітьми та чоловіком у батьків свого чоловіка, а потім в орендованій квартирі. На протязі тривалого часу, з метою зберігання за собою права на спірну квартиру, вона намагалася вирішити житлову проблему з батьком, який дав згоду на її реєстрацію у квартирі у 2007 році, а у 2013 році згоду і на прописку її дітей, сплачував комунальні платежі за квартиру, з урахуванням її та дітей, і за життя не оспорював її право та право дітей на користування спірною квартирою.

Вказані обставини відповідачка ОСОБА_4 ніякими доказами не спростувала і в апеляційному суді не заперечувала, що замки на вхідних дверях квартири були замінені і ОСОБА_1 ключів не мала, оплату комунальних платежів здійснював сам ОСОБА_12 з урахуванням доньки та онуків, до суду з позовом про зняття позивачки з реєстрації у квартирі не звертався.

Проаналізувавши обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір в зазначеній частині, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, дав невірну оцінку представленим сторонами матеріалам і дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_1 та її дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням і відсутності у неї, у зв'язку з цим, права на вселення до спірної квартири, оскільки наведені сторонами обставини свідчать про вимушене непроживання позивачки та наявність перешкод з боку відповідачки у користуванні спірним житлом.

Посилання ОСОБА_4 на те, що у чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_13 у власності є квартира, яку їм подарували на весілля у листопаді 2006 року і виселилася позивачка зі спірної квартири саме в цю квартиру, є безпідставними, оскільки згідно відомостей про право власності з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником квартири АДРЕСА_11 м. Маріуполі ОСОБА_3 став до реєстрації шлюбу з позивачкою на підставі договору дарування від 12 липня 2005 року і правових підстав вважати це житло таким, що належить і їй немає; доказів того, що ОСОБА_1 з дітьми виселилася саме в цю квартиру та обрала її місцем постійного проживання, суду не надано (а.с. 120-121).

У зв'язку з викладеним, колегія суддів вважає, що рішення суду, в частині задоволення позову ОСОБА_4 та відмови у задоволенні позову ОСОБА_1, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування квартирою та про задоволення позову ОСОБА_1 про вселення у спірну квартиру.

Обґрунтовуючи позов про виселення ОСОБА_4 з квартири, ОСОБА_1, з посиланням на положення ст.109 та ч.3 ст.116 ЦПК України, зазначала, що ОСОБА_4 самоправно, без її згоди та згоди органів опіки та піклування вселилася у спірну квартиру, тому, підлягає виселенню.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні вказаного позову, суд виходив з того, що законних підстав для виселення відповідачки немає.

Колегія суддів не може не погодитися з таким висновком суду.

Згідно з положеннями ст.109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст.116 цього Кодексу, осіб,які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 15 квітня 2002 року уклала шлюб з ОСОБА_5, що підтверджується відповідним свідоцтвом. (а.с. 132)

Згідно з особовим рахунком № НОМЕР_1 20 червня 2014 року ОСОБА_4 зареєструвалася в квартирі АДРЕСА_10, наймачем якої був її чоловік - ОСОБА_5 (а.с. 10).

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір в зазначені й частині, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, повно, всебічно і об'єктивно дослідив надані сторонами докази, надав їм належну оцінку і дійшов до обґрунтованого висновку про те, що правових підстав для виселення ОСОБА_14 з квартири немає, оскільки позивачкою за основним позовом не надано жодного доказу щодо самоправного зайняття спірної квартири відповідачкою; рішення колегії Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради № 227 від 24 грудня 2014 року про зміну договору найму жилого приміщення на квартиру АДРЕСА_7 на дружину ОСОБА_4 із складом сім'ї 3 особи, у зв'язку зі смертю наймача ОСОБА_5 не скасоване (а.с. 103).

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_4 вселилась в спірну квартиру без її письмової згоди, як члена сімї наймача, є неспроможними, оскільки відповідно до положень ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

В судовому засіданні з пояснень самої ОСОБА_1 встановлено, що вона не проживала в зазначеній квартирі на момент реєстрації шлюбу батька з ОСОБА_4 у 2002 році; була неповнолітньою і перебувала під опікою ОСОБА_11 та проживала разом АДРЕСА_13

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення в цій частині та задоволення позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири немає.

Керуючись ст. ст. 307,309,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 серпня 2015 року, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про вселення у квартиру та в частині задоволення позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 та малолітніх дітей - ОСОБА_3 і ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 - відмовити.

ОСОБА_6 Олегівни про вселення у квартиру задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 та малолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1.

Це ж рішення, в частині відмови у виселенні ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Г.Ігнатоля

Судді: Л.М.Кочегарова

О.М.Пономарьова