Справа №463/4012/13-ц
Провадження №2/463/37/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Галицьке розвиткове товариство», ОСОБА_6 про визнання недійсним договору, визнання недійсною реєстрації, визнання майна спільною власністю, поділ спільного майна подружжя, витребування майна, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 30.07.2013р. звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, і 20.02.2014р. з позовом до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, які ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27.03.2014р. об'єднані в одне провадження. Позовні вимоги як першого, так і другого позову неодноразово уточнювала, останній раз спільною заявою для обох позовів від 12.05.2015р., та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Шкода-Октавія», 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про що видана довідка-рахунок серії ААВ № 216812 від 18.04.2013р.; визнати недійсною державну реєстрацію цього автомобіля, проведеною на підставі згаданого вище договору купівлі-продажу; витребувати цей автомобіль від ОСОБА_5 та визнати його спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3; здійснити поділ цього автомобіля, відступивши від засад рівності та визнавши за нею право власності на 2/3 його частки, а за ОСОБА_4 - на 1/3 частки.

В обґрунтування цих позовних вимог покликається на те, що з відповідачем ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.05.2013р. Під час перебування у шлюбних відносинах ними у 2009р. за спільні кошти в сумі 150 000 грн. був придбаний автомобіль марки «Шкода-Октавія», 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, який згідно вимог сімейного законодавства вважається спільним майном подружжя. Після фактичного припинення шлюбних відносин, що мало місце в листопаді 2012р., а також через два дні після пред'явлення позову про розірвання шлюбу, ОСОБА_4 з порушенням вимог чинного законодавства вчинив правочин, спрямований на відчуження спірного автомобіля на користь ОСОБА_5 оформивши відповідний договір, про що ТзОВ «ГРТ» видало довідку-рахунок серії ААВ № 21612 від 18.04.2013р. Оскільки розпорядження спільним майном подружжя відповідач вчинив без її згоди, як другого співвласника спірного автомобіля, такий правочин вважає недійсним, з приводу чого просить визнати його таким в судовому порядку, визнавши одночасно недійсною державну реєстрацію права власності та витребувати його від ОСОБА_5, позаяк останній, будучи хорошим другом колишнього чоловіка та хресним батьком їх спільного сина достовірно знав про відсутність згоди зі сторони позивача на відчуження автомобіля. Наслідок недійсності правочину є повернення автомобіля до первинного власника та проведення його поділу між колишнім подружжям, що також просить здійснити в судовому порядку. При цьому, просить відступити від засад рівності та визнати за нею право власності на 2/3 частки автомобіля, а за колишнім чоловіком - на 1/3 частки. Мотивує свою позицію про відступ від засад рівності часток в спільному майні подружжя тим, що після розлучення разом з нею проживає їх спільний син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько дитини не приймає участі в його вихованні та не надає жодної матеріальної допомоги, аліментів також не сплачує. Крім цього, всупереч інтересам сім'ї розпорядився спільним автомобілем, присвоївши собі отримані кошти. Такі обставини на її думку в достатній мірі підтверджують необхідність відступу від засад рівності, що підтверджує обґрунтованість вимоги про поділ.

В судовому засіданні представник позивача згідно договору про надання правової допомоги від 17.02.2014р. та ордеру на ведення справи серії ЛВ № 038364 - адвокат Саламаха Н.В., яка змінила прізвище відповідно до копії свідоцтва про шлюб (а.с.119), позовні вимоги підтримала. Крім вищенаведеного, додатково пояснила про відсутність підстав брати до уваги мотиви заперечення відповідача з приводу придбання автомобіля за кошти, які останній отримав в якості позики від своєї матері. Наявність судового рішення від 18.11.2014р., яким відповідач обґрунтовує свою позицію, не може свідчити про такий факт, оскільки в такому рішенні не встановлено на що витрачались отримані кошти. Крім того, не виключається та обставина, що кошти пересилались відповідачу не для придбання автомобіля, а для догляду за хворим дідом. Серед іншого, на момент придбання спірного автомобіля у відповідача не було достатнього заробітку, який дозволяв йому за власні кошти його придбати, що підтверджує мотиви позову про купівлю транспортного засобу саме за спільні кошти подружжя. На основі наведеного, позовні вимоги обох позовів просить задовольнити повністю. Крім того зазначила, що в прохальній частині уточнень до позову від 12.05.2015р. міститься описка в номері кузова автомобіля, і правильно такий номер зазначено лише в п. 2 цих уточнень.

Представник відповідача ОСОБА_4 згідно належної довіреності від 11.10.2013р. ОСОБА_2 проти обґрунтованості позовних вимог заперечив та вказав, що спірний автомобіль його довіритель придбав за власні кошти, отримані як позику від його матері - ОСОБА_8, а відтак, таке майно вважається його особистою власністю і не може бути поділене. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18.11.2014р., яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_4 задоволені в повному обсязі, і з останнього стягнуто грошові кошти в розмірі 12 100 Євро, що на час ухвалення рішення було еквівалентно 230 736,36 грн. Таке рішення на даний час виконано в повному обсязі, і на його думку, наведеним виключається можливість визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що тягне за собою відсутність підстав для задоволення решти позовних вимог. Тому, в задоволенні обох позовів просить відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. За погодженням з учасниками процесу суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності на підставі зібраних доказів.

Залучена за клопотанням позивача третя особа ОСОБА_6 - дружина ОСОБА_5 в судове засідання також не з'явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Скерувала до суду заяву, в якій справу просить слухати без її участі і при цьому, позовні вимоги нею не визнаються з тих підстав, що її чоловік ОСОБА_5 придбавав спірний автомобіль у ОСОБА_4 з її відома та з її згоди.

Представник третьої особи - ТзОВ «ГРТ» теж не прибув судове засідання, хоча повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомив. На підставі зібраних у справі доказів суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності, проти чого також не заперечили представники сторін.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі - позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 з 10.09.2005р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.05.2013р. (а.с.3).

Згідно отриманої з органу ДАІ інформації (а.с.29-30), 29.03.2012р. відповідачем ОСОБА_4 придбано та зареєстровано право власності на автомобіль марки «Шкода-Октавія», 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2. В підтвердження укладення договору купівлі-продажу останньому видано відповідну довідку рахунок серії ДПІ № 543608 (а.с.169). Згідно цієї ж інформації та іншої довідки-рахунку серії ААВ № 216812 (а.с.252), 18.04.2013р. право власності на вказаний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу від ОСОБА_4 перейшло до відповідача ОСОБА_5

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Встановлено, що спірний автомобіль придбаний сторонами за час шлюбу, а відтак, згідно з приписами вказаних норм закону, він вважається спільною сумісною власністю.

Частина 4 ст. 203 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

На основі аналізу вказаних правових норм, під час розгляду цивільної справи № 6-7цс15, ВСУ сформулював правову позицію від 08.04.2015р., згідно з якою роз'яснив, що чинним законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, і тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

З такими висновками ВСУ узгоджуються приписи ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

В цивільному праві презумпція правомірності правочину покликана захищати права його учасників від вимог третіх осіб, які не вправі нехтувати цими правами та обов'язками, що виникли в учасників правочину, а відтак, не повинні порушувати ці права та не можуть перешкоджати здійсненню їх обов'язків.

У справі яка розглядається такими правами, які захищає презумпція правомірності правочину є права ОСОБА_5, який виконавши свій обов'язок по оплаті товару, стає його новим власником. Виходячи з вимог ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину не тягне за собою обов'язкового наслідку недійсності цього правочину, і не слід відкидати, що згода на відчуження автомобіля може бути надана усно. ОСОБА_5 хоч і є хорошим другом відповідача ОСОБА_4, чого представник останнього не спростував, проте не міг і не повинен був знати, що на відчуження спірного автомобіля колишня дружина попереднього власника не давала своєї згоди, яка не обов'язково повинна бути письмовою.

В цивільному праві, виходячи з приписів ст. 388 ЦК України, такий набувач майна вважається добросовісним. Майно в такого набувача не може бути витребувано, за виключенням окремих випадків, наведених в ч. 1 ст. 388 ЦК України. На переконання суду, жоден з цих випадків, а особливо той, що передбачений у п. 3 не поширюється на правовідносини сторін. Дійсним та єдиним власником згідно правовстановлюючих документів на автомобіль в момент відчуження вважався ОСОБА_4 і коли одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, майно не може вважатись таким, що вибуло з володіння власника, а у справі яка розглядається - співвласника, поза його волею, оскільки, як гласить перше речення ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Цілком справедливою в такому випадку вбачається позиція ВСУ, яка з метою захисту прав іншого подружжя, і неможливість обмежень прав нового власника, першого наділяє правом на вимогу про стягнення компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім'ї, а відносно другого - виключає можливість визнання правочину недійсним та витребування у нього майна.

З огляду на викладене, а також враховуючи обов'язковість правових висновків ВСУ, про що йдеться в ст. 360-7 ЦПК України, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля, і як наслідок, не вправі визнати недійсною його державну реєстрацію, витребувати автомобіль у ОСОБА_5, визнати такий автомобіль спільною сумісною власністю і провести поділ цього майна, і тому в задоволенні позовних вимог відмовляє в повному обсязі.

При цьому, мотиви заперечення сторони відповідача про наявність судового рішення від 18.11.2014р. (а.с.247-249) на висновки суду не впливають, і не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Як вірно підкреслює представник позивача, таким рішенням не доведено факту використання отриманих в позику коштів виключно для придбання спірного автомобіля.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. ст.ст.10,60,61,88,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 16, 203, 204, 215, 218, 355, 368, 369, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 63, 65 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Галицьке розвиткове товариство», ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 згідно довідки-рахунку серії ААВ № 216812 від 18.04.2013 року, визнання недійсною реєстрації автомобіля «Шкода-Октавія», 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2 на підставі вказаного договору, визнання зазначеного автомобіля спільним майном подружжя, поділ спільного майна подружжя - автомобіля, визнавши за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частки майна, за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку майна, витребування від ОСОБА_5 вказаного автомобіля - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.