Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, третя особа Десята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку нерухомого майна, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, виключення частки нерухомого майна зі складу спадкового майна,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до заявлених позовних вимог просила суд: "Встановити факт проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2003 року по квітень 2014 року (день смерті). Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1. Виключити належну ОСОБА_1 ? частку квартири АДРЕСА_1, зі складу спадкового майна, що відкрилось після смерті ОСОБА_4".

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що з 2003 року позивач разом з ОСОБА_4 проживали як подружжя без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проживали в гуртожитку, за місцем реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_2. В 2004 році у позивача народився син - ОСОБА_6, хоча ОСОБА_4 юридично не був записаний в свідоцтві про народження батьком дитини, однак фактично визнавав своє батьківство, опікувався дитиною, займався його виховання, матеріально утримував дитину. Після народження дитини, виникла необхідність придбати окреме житло, позивач та її цивільній чоловік ОСОБА_4 разом займались пошуком можливих варіантів квартир, які виставлялись для продажу, оглянувши безліч варіантів, зупинились на квартирі АДРЕСА_1. 21 грудня 2012 року було укладено Договір купівлі-продажу цієї квартири, який оформлено на ім'я ОСОБА_4, заперечень з цього боку позивачем не висувалось, оскільки позивач вважала, що оскільки вони проживають як одна сім'я, для придбання квартири вкладали спільні кошти, які включали заощадження позивача, доходи отримані за місцем роботи, так і кошти зароблені ОСОБА_4, при цьому за браком необхідної суми батьки позивача передали їй особисто для придбання квартири 20000,00 доларів США. Після придбання квартири, позивач разом з сином вселилась та проживала в цій квартирі, за рахунок спільних коштів з ОСОБА_4 робили ремонт, придбавали меблі, інші речі домашнього вжитку. Після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, позивача, як законний представник малолітнього сина ОСОБА_6, звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, також до нотаріальної контори звернулась мати померлого ОСОБА_7, яка відмовилась від спадщини на користь онука ОСОБА_6, сина позивача, та донька померлого від першого шлюбу ОСОБА_3. Зважаючи на те, що до складу спадкового майна входить квартира АДРЕСА_1, яка придбана за рахунок спільних коштів позивача та померлого ОСОБА_4, тому позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду для встановлення факту проживання позивача та ОСОБА_4, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки встановлення даного факту дає підстави визнати за позивачем право власності на ? частині спірної квартири, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, та вимагати виключення належної позивачу частки спірного майна із складу спадкового майна, що є предметом спору.

Відповідач ОСОБА_2, як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи відповідач та його законний представник повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористались.

Третя особа - Десята Київська державна нотаріальна контора, в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, третя особа направила на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність їх уповноваженого представника. (а.с.92, 99)

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_5, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 21 грудня 2012 року між ОСОБА_10 (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири (далі по тексту - Договір) . (а.с.14-15)

За умовами цього договору, Продавець зобов'язується передати квартиру АДРЕСА_1, у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти квартиру у власність і сплатити обумовлену грошову суму.

Як зазначено у п.1.4 Договору, Покупець стверджує, що на момент підписання цього договору в зареєстрованому шлюбі не перебуває. Цей факт доведено до відома Продавця.

Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за суму 447 608 грн. 00 коп., які на день підписання цього договору є еквівалентом 56000,00 доларів США за курсом Національного банку України на день укладання цього договору. Підписи сторін на договорі купівлі-продажу підтверджують відсутність будь-яких претензій щодо проведеного розрахунку. (п.2.1 Договору)

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав, який видано Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, 26 грудня 2012 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1. (а.с.13)

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України)

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, яке видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві 11 квітня 2014 року (актовий запис №6365). (а.с.26)

Відповідно до статі 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

19 червня 2014 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5. (а.с.122)

19 червня 2014 року ОСОБА_2, законний представник неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про надання згоди неповнолітній донці прийняти спадщину після смерті батька ОСОБА_4 та одержати свідоцтво про право на спадщину за законом. (а.с.126 зворот)

На підставі заяви ОСОБА_3, Десятою Київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №428/2014 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4, яка в ксерокопії долучена до матеріалів цивільної справи. (а.с.121-141)

18 вересня 2014 року ОСОБА_1, як законний представник малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття її малолітнім сином спадщини після смерті батька - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5. (а.с.132 зворот)

19 червня 2014 року ОСОБА_7, як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті сина - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4. (а.с.136 зворот)

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 просить встановити факт проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2003 року по квітень 2014 року, тобто день смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, мотивуючи тим, що встановлення даного факту має юридичне значення для позивача, оскільки доведення факту проживання позивача разом з ОСОБА_4, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, тягне за собою виникнення у позивача права власності на майно, яке придбане під час спільного сумісного проживання, а саме, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Правовий статус майна, як спільної сумісної власності подружжя, нажитого в період шлюбу, визначений статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що кореспондується з положеннями ст. 16 Закону України "Про власність", який діяв в період з 15 квітня 1991 року та втратив чинність 20 червня 2007 року.

Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до вимог ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Чинний до 01.01.2004 року Кодекс про шлюб та сім'ю в Україні не містив норми, яка б регламентувала спільну сумісну власність на майно чоловіка та жінки, що проживають однією сім'єю.

Згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, що відбулось 01.01.2004.

Таким чином, виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється.

Як роз'яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №5 "Про судову практику в правах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Цивільний процесуальний кодекс в редакції 2004 року, п. 5 ст. 256 якого передбачено розгляд судом справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, вступив в законну силу лише з 01.09.2004 року.

Таким чином, суд немає законних підстав для встановлення факту перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах з 2003 року по 01.09.2004 року, також враховує той факт, що в цей період ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який розірвано 17 серпня 2004 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Армянського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим 07 вересня 2004 року (а.с.6)

Згідно з ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

В силу ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Статтею 57 СК України передбачено , що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України .

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

З огляду на вимоги ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, для встановлення факту проживання жінки та чоловіки без шлюбу та визнання їх сім'єю необхідне встановлення фактів їх спільного проживання, ведення ними спільного побуту та наявність взаємних прав та обов'язків даних осіб.

Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На підтвердження заявлених позовних вимог щодо факту спільного сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, на час придбання квартири АДРЕСА_1, позивач посилається на покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, які були допитані під час розгляду судової справи.

Свідок ОСОБА_8, батько позивача, в судовому засіданні пояснив, що в період з 2003 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 його донька ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_4 однією сім'єю, мали спільний бюджет, під час спільного сумісного проживання у них народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4. Оскільки його донька разом з малолітньою дитиною проживали в гуртожитку, стало питання про придбання окремого житла, після пошуків ймовірних варіантів, вирішили придбати квартиру АДРЕСА_1. Однак, коштів у доньки та її цивільного чоловіка ОСОБА_4 для придбання квартири не вистачало, тому свідок, як батько, особисто передав доньці, ОСОБА_1, 20000,00 доларів США для придбання квартири, факт передачі коштів будь-яким чином документально не підтверджений, оскільки свідок не вбачав необхідності засвідчувати передачу коштів своїй донці, та був впевнений про дійсність намірів ОСОБА_4 придбати квартиру, де вони будуть проживати з його донькою, як сім'я, в подальшому вони вселились та проживали разом в цій квартирі, робили ремонт, після смерті ОСОБА_4, донька продовжує проживати в цій квартирі разом з сином, сплачує за житлово-комунальні послуги.

Аналогічні покази надала в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, мати позивача, яка підтвердила факт спільного сумісного проживання її доньки ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, в період з 2003 року по день смерті ОСОБА_7, сумніву в тому, що вони проживали, як подружжя, у свідка не виникало, оскільки свідок разом з чоловіком постійно навідувались до доньки, надавали допомогу як матеріальну, так і привозили продукти харчування, після прийняття донькою та її цивільним чоловіком рішення придбати окреме житло, вони разом з чоловіком вирішити надати доньці 20000,00 доларів США, інша частина коштів на квартиру була внесена за рахунок особистих коштів доньки та ОСОБА_4. Після придбання квартири АДРЕСА_1, донька разом з ОСОБА_4 та їх малолітнім сином, вселилась та постійно проживали в цій квартирі, робили ремонт, придбавали меблі та інші речі повсякденного вжитку.

Свідок ОСОБА_7, мати ОСОБА_4, в судовому засіданні пояснила, що її син ОСОБА_4, після розірвання шлюбу з першою дружиною ОСОБА_3, познайомився з ОСОБА_1, з якою проживав однією сім'єю з 2003 року по день його смерті. В 2004 році у них народився син ОСОБА_12, спочатку вони проживали у гуртожитку, потім разом придбали квартиру АДРЕСА_1, квартира придбана за спільні кошти її сина ОСОБА_4 та ОСОБА_1, також свідку відомо, що значну частину грошей для придбання квартири надали батьки ОСОБА_1, тому у свідка не виникало сумніву, що її син ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали як одна сім'я, а придбана ними квартира є їх спільною сумісною власністю. Після смерті сина, свідок ОСОБА_7, як спадкоємець першої черги за законом, відмовилась від своєї частини спадкового майна на користь малолітнього онука ОСОБА_6.

Виходячи з предмету спору та норм чинного законодавства, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами спору, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з ОСОБА_4, як чоловіка та дружини без шлюбу, починаючи з січня 2003 року по 01 вересня 2004 року підпадають під застосування Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя. Зокрема, згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спільного сумісного проживання позивача та ОСОБА_4 до його смерті, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ці обставини не підтверджено належними та допустимими доказами, які беззаперечно мали свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільного побуту та наявність взаємних прав та обов'язків, що є характеризуючими ознаками сім'ї.

Обґрунтовуючи підстави набуття спірної квартири за рахунок спільних коштів позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4, позивач посилається, як доказ, на довідки про доходи з постійного місця роботи позивача за період з серпня 2008 року по серпень 2014 року (а.с.10, 11-12), надаючи оцінку зазначеним доказам суд враховує, що загальний розмір отриманої позивачем заробітної плати в період з серпня 2008 року та по грудень 2012 року (дата укладання договору купівлі-продажу спірної квартири) складає 89783,79 грн., в той час вартість спірної квартири на момент її придбання складала 447 608,00 грн., що є еквівалентом 56000,00 доларів США, саме ця сума визначена як ціна об'єкту нерухомого майна в Договорі купівлі-продажу від 21 грудня 2012 року, інших доказів, які мали б підтвердити наявність у позивача доходів, крім заробітної плати, за рахунок яких придбана квартира, позивачем не надано.

В свою чергу, позивачем не надано докази, які мали підтвердити наявність у ОСОБА_4, за його життя, доходів отриманих від підприємницької діяльності, заробітної плати за місце роботи, інше, що унеможливлює надати оцінку співмірності отриманих безпосередньо позивачем та ОСОБА_4 доходів, за рахунок яких придбано спірний об'єкт нерухомого майна, що підлягає доказуванню в межах даного спору.

Також, суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, батьків позивача, які підтвердили в судовому засіданні факт передачі позивачу ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 20000,00 доларів США, які використанні останньою для оплати вартості спірної квартири.

Однак, відповідно до ч.5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ядесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з положень Податкового кодексу України, неоподаткований мінімум доходів громадян в Україні визначений у розмірі 17 грн., а відповідно до Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" валюта України, так і іноземна валюта є валютними цінностями. Таким чином, договір дарування укладений на суму більше ніж 850 грн. повинен бути укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, за відсутності належним чином оформленого письмового договору дарування грошей та/або іншого письмового доказу про передачу грошових коштів, в даному випадку в іноземній валюті, доведення обставин передачі грошових коштів позивачу від інших осіб, не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді були одержані позивачем, в даному випадку суд враховує принцип допустимості доказів, як це передбачено ч.2 ст.59 Цивільного процесуального кодексу України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4, за його життя, однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в період з 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_5, тому спірний об'єкт нерухомого майна, а саме: квартира АДРЕСА_1, не може бути визнана судом як об'єкт спільного сумісного майна подружжя в розумінні положень ст.61 Сімейного кодексу України, інших підстав для визнання за позивачем права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 позивачем не наведено.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право.

Виходячи з предмету спору, позивачем окремо заявлено вимоги про виключення належної ОСОБА_1 ? частки квартири АДРЕСА_1, зі складу спадкового майна, що відкрилось після смерті ОСОБА_4, при наданні оцінки заявленим вимогам в цій частині суд вважає, що позивачем визначений спосіб захисту порушених прав та інтересів, який не передбачений чинним законодавством, оскільки відповідно до загальних положень про спадкування, яке регулюються положенням Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, до спадкування закликаються спадкоємці за законом та за заповітом, розподіл спадщини відбувається між спадкоємцями виходячи із загального обсягу майна, що є предметом спадкування, в той же час питання щодо включення матеріально визначених об'єктів до складу спадщини та/або їх виключення із загальної спадкової маси не відноситься до компетенції суду, оскільки належність майна спадкодавцю, в залежності від його правового статусу, підтверджується відповідними правовстановлюючими документами на це майно.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, третя особа Десята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку нерухомого майна, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, виключення частки нерухомого майна зі складу спадкового майна є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв'язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 13, 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст. 3, 21, 57, 60, 74 Сімейного кодексу України, ст. ст. 1216, 1217, 1258, 1270 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 64, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, третя особа Десята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку нерухомого майна, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, виключення частки нерухомого майна зі складу спадкового майна.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання її копії.

С у д д я