Справа № 404/4854/14-ц
Номер провадження 2/404/58/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2015 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді Галагана О.В.,

при секретарі Голенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму в розмірі 92000 грн.

На обґрунтування позову зазначено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 28.12.2006 року позивачу належить транспортний засіб марки МАN18.224 держзнак ВА9638АЕ, номер шасі WMAM392011Y048246.

Вказаний автомобіль позивачем придбавався за 39 000 доларів США.

Частину цих коштів позивач отримав у ПриватБанку, згідно кредитного договору № МВ-116/2006 від 28.12.2006 року у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 22 000 доларів США, з яких близько 6000 доларів США позивач вклав в будинок по вул. Глінки 77, іншу частину на покупку автомобіля. Поручителем за цим договором була - ОСОБА_3.

Станом на теперішній час вказаний кредит погашеній та заборгованості не має.

Іншу частину коштів в сумі 23 000 доларів ОСОБА_1 отримав в борг у гр. ОСОБА_4, згідно розписки про отримання коштів. Рішенням від 20.12.2013 року Кіровського райсуду м. Кіровограда задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 184 000 грн. боргу.

З 2004 року позивач являється суб'єктом підприємницької діяльності та зареєстрований, як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ФОП від 18.05.2004 року. Основним видом діяльності є автомобільні вантажоперевезення, що підтверджується свідоцтвом про сплату єдиного податку та річними звітами поданими до податкової інспекції за 2007 - 2010 роки. Фактично це основний та єдиний вид його заробітку, а вказаний автомобіль використовувався для такого заробітку та забезпечення потреб сім'ї.

Рішенням від 24.05.2011 року Кіровського райсуду м. Кіровограда шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням від 21.11.2013 року Кіровського райсуду м. Кіровограда частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя. В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію в розмірі 65 171,41 грн. за 1/2 частку в спільному майні подружжя - автомобіль НОМЕР_1.

Таким чином, вказаний автомобіль МАN був спільною сумісною власністю подружжя, придбаний за кредитні та запозичені гроші, використувався для заробітку коштів на утримання та в інтересах сім'ї.

Отже, на теперішній час автомобіль МАN розділений між подружжям, як спільне майно, проте розподіл заборгованості за вказаний автомобіль не проведено.

Згідно розписки від 02.02.2014 року наданої від ОСОБА_4 заборгованість за боргом відповідно до рішення від 20.12.2014 року Кіровського райсуду м. Кіровограда погашена в повному обсязі ОСОБА_1. Вказане зобов'язання по сплаті заборгованості виникло за час шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а виконано ОСОБА_1 вже після розірвання шлюбу одноособово.

ОСОБА_2 значилась членом сім'ї позивача, оскільки в той період також всі проживали в одному будинку. ОСОБА_3 та ОСОБА_7 1/2 частина цієї заборгованості в розмірі 92 000 гривень не сплачена та позивачу не повернута.

Таким чином, з урахуванням викладеного на користь ОСОБА_1 підлягає стягнення компенсація 1/2 частини боргових зобов'язань перед ОСОБА_4, які позивачем виконані одноособово в повному обсязі, а саме - 92 000 гривень.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27.10.2014 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, який обєднано в одне провадження з первісним позовом.

Позивач допитаний в якості свідка пояснив, що ОСОБА_3 при поділі майна подружжя отримала вартість половини автомобіля МАN придбаного за кошти позичені у ОСОБА_4 та в установі банку.

На покупку автомобіля кошти дала ОСОБА_4, яка в силу специфіки її бізнесу була зацікавлена у використанні автомобіля з рефрижератором. В подальшому ним надавались їй послуги з автоперевезень у кількості 2-3 рази за весь час, без застосування знижок в оплаті за його послуги.

Разом з дружиною їздили до Києва і вибирали автомобіль, дружина знала про те, що він позичив кошти.

Оскільки коштів наданих ОСОБА_8 не вистачало на придбання автомобіля ним в банку 28.12.2006р. був укладений кредитний договір. Коли оформлявся кредит заставою мав виступити придбаний автомобіль, а поручителем виступила його дружина ОСОБА_3

28.12.2006року в установі банку о 8-00 - 8-30 час. ним були отримані кошти - 22000 дол. США та відразу поїхав до м. Київ де придбав бажаний автомобіль. Придбання автомобіля МАN за 39000 дол. США підтверджує розписка продавця (а.с.211).

До придбання автомобіля МАN у період з 2004 по 2006 рік був власником автомобіля КАМАЗ, який продав за 3000 доларів США.

Просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, а в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі.

Представник позивача стверджував, що позивач придбав автомобіль за 39000 доларів США. Кошти відповідно до кредитного договору № МВ-116/2006 року від 28.12.2006 року отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 22000 дол. США (а.с. 45-46, т.1), з яких близько 6000 доларів США позивач вклав у будинок по вул. Глінки 77, іншу частину на покупку автомобіля. Поручителем за цим договором була - ОСОБА_3 (а.с. 99, т. 2). Іншу частину коштів в сумі 23 000 доларів ОСОБА_1отримав в борг у гр. ОСОБА_4, згідно розписки про отримання коштів (а.с. 48, т. 1).

Щодо пропуску строку звернення до суду на застосуванні якого наполягала сторона відповідача, зазначив, що строк не пропущений, оскільки позивач дізнався про порушення свого права лише на початку 2014 року (т.2 а.с. 140-142).

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_9 в судовому засіданні просила відмовити в повному обсязі задоволені первісного позову, а зустрічний позов підтримала в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в письмових поясненнях, що надані до суду та залученні до матеріалів справи та просила його задовольнити (т.1 а.с. 75-78, 193-198, т.2 23-30, 82-59, 88-90, 120-126). Також, представник просила суд застосувати до позову строк позовної давності, оскільки він є пропущеним (а.с. 64-65 т.2) та просила не брати до уваги покази світків, що були допитані судом в судовому засіданні, оскільки вони є зацікавленими в розгляді справи.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_10 в судовому засіданні просила в первісному позову відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити, також просила до первісного позову застосувати строк позовної давності, оскільки подружжя ОСОБА_3 перебували у шлюбу до 24.05.2011 року. В той час, як законодавець передбачив строк позовної давності три роки (а.с. 66 т.2).

Аргументуючи підстави зустрічного позову про визнання недійсним договору позики від 20.12.2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за умовами якого останній позичив у ОСОБА_4 23000 доларів США, ОСОБА_3 зазначила, що вище вказаний договір позики повинен бути визанний недійсним, оскільки дійсно подружжям ОСОБА_3 в період шлюбу був придбаний автомобіль НОМЕР_2, 1999 року випуску. Але грошові кошти на придбання зазначеного транспортного засобу у відповідачки ОСОБА_4 вони не позичали. Відповідно, розписка ОСОБА_1 про отримання коштів від 20.12.2006 року була виготовлена відповідачем з метою введення суд в оману і неправомірно заволодіти її коштами.

Під час слухання справи про поділ між ними, як обєкт спільної сумісної власності подружжя, автомобіль залишено ОСОБА_1, а на її користь стягнуто грошову компенсацію 65171,41 грн. Також, представник ОСОБА_1 при розгляді даної справи про поділ майна не повідомив суд про те, що автомобіль був придбаний на позичені кошти, що також спростовує його вимоги по даній справі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. В розписці від 20.12.2006 року відсутня її письмова згода на укладення даного правочину з ОСОБА_4, відтак зазначений договір позики повинен бути визнаний недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_11 заперечив проти первісного позову, посилаючись на письмові заперечення, відповідно до яких просив відмовити в первісному позову, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 137-139 т. 1).

Також, представники відповідачів заперечуючи проти позову одностайно просили звернути увагу суду, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за розпискою виник після звернення ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, при цьому по першій справі ОСОБА_3 участі у розгляді справи не приймала, тому була позбавлена можливості висловити свою позицію по тій справі, а при розгляді другої справи при зясуванні джерела за які було придбано автомобіль, відповідач за існування розписки нічого не говорив, було встановлено, що кошти на його придбання отримані в установі банку, у зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя це питання також не підіймалось.

ОСОБА_4, що є третьою стороною по первісному позову та відповідачем по зустрічному позову, яка також допитана, як свідок пояснила, що знає позивача більше 10 років, мали робочі відносини по бізнесу, інших учасників справи не знає, знає лише свідків, оскільки з ними також робочі відносини. Зазначила, що дійсно позичила позивачу 23000 дол. США в грудні 2006 році на придбання автомобіля з рефрижератором. Вважала, що якщо позивач придбає автомобіль, то буде надавати послуги по перевезенню продуктів харчування, що і відбувалось тривалий час по кілька разів на місяць. При цьому позивач надавав свої послуги із знижками в ціні. Кошти їй були повернуті після звернення із позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представників відповідачів, допитавши свідків, суд вважає, що у задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що в період з 09.08.1996 року по 24.05.2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24.05.2011 року про розірвання шлюбу (а.с. 56, т. 1).

Під час шлюбу сторони придбали автомобіль MAN 8.224, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, що підтверджується повідомленням від 02.12.2014 року Управління державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Кіровограда та Кіровоградського району в якому зазначено, що згідно бази даних Центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних даних засобів з обслуговування м. Кіровограда та Кіровоградського району та НАІС ДДАІ МВС, автомобіль MAN 8.224, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію СРБ 412361 від 28.12.2006 року зареєстровано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, прож. ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 181, т. 1) та рішенням Кіровського районного суду3 м. Кіровограда від 21.11.2013 року.

Даний транспортний засіб ввезено з-за кордону та зареєстрований за громадянином ОСОБА_1, на підставі довідки-рахунок ЄГП164288 від 26.12.2006 року та вантажно-митної декларації № 401000007/6/219663 від 10.11.2006 року, вперше в Україні.

Після розірвання шлюбу сторони у судовому порядку ділили майно, що було придбане ними у шлюбі.

Так, рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21.11.2013 року частково задоволено первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. У зустрічному позові відмовлено в повному обсязі. Визнано автомобіль з причепом MAN, 1999 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, СРБ 412361 від 28.12.2006 року, зареєстрований в ДАІ ГУ УMBС України м. Кіровограда спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію за 1/2 частку в спільному майні подружжя - автомобіля з причепом MAN, 1999 року випуску в розмірі 65171,41 грн., залишено за ОСОБА_1 право власності на цей транспортний засіб (а.с. 57-58, т. 1).

В цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 24.06.2014 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21.11.2013 року, скасовано частково, а саме в частині вирішення зустрічного позову (а.с. 91, т. 1).

Відповідно до кредитного договору № МВ-116/2006 року від 28.12.2006 року позивач отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 22000 дол. США. В заяві на отримання кредиту, зазначено, що ціллю його отримання є покупка авто. ОСОБА_3 надала письмову згоду на отримання кредиту. 29.12.2006року банком було видано ордер-розпорядження №МВ-116/2006 на перерахунок кредитних коштів та в цей же день відповідно до касового ордеру №01 від 29.12.2006року видано ОСОБА_1 кредит в сумі 21000 дол. США (т.2 а.с. 99,100-102,109,111).

Відповідно до змісту договору страхування наземного транспорту № KGPLMA29100 від 29.12.2006року придбаний позивачем автомобіль MAN фургон-рефрижератор 1999р.в. дійсна вартість автомобіля становить 166650грн., страхова сума складає 124987,5грн. (т.2 а.с.103-105).

Згідно довідки Кіровоградського відділення «ПриватБанк» від 19.09.2008 року борг по кредитному договорі № МВ-116/2006 року від 28.12.2006 року відсутній, грузовий автомобіль MAN 8.224, заставою не являється. Простроченої заборгованості по кредиту та процентів не має (а.с. 47, т. 1).

Відповідно до розписки від 20.12.2006року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_8 23000 дол. США на придбання автомобіля МАН 18.224, шасі № WMAM 392011У048246, зазначено, що автомобіль потрібен для заробітку коштів на утримання сімї. Гроші зобовязався повернути до 20.12.2010р. (т.1 а.с.48).

Рішенням Кіровського районного суду від 20.12.2013 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 184 000 грн. боргу (а.с. 49, т. 1).

Відповідно до розписки від 02.02.2014 року позивач повернув ОСОБА_4 184000 грн., згідно вище вказаного рішення суду(а.с. 59, т. 1).

Згідно до розписки від 28.12.2006 року позивач передав громадянину ОСОБА_12 39000 дол. США за придбання у нього автомобіля МАН, 1999р.в., № шасі : WMAM 392011У048246. Свідками в розписці зазначені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (т.1 а.с.211).

ОСОБА_1 являється суб'єктом підприємницької діяльності та зареєстрований, як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ФОП від 18.05.2004 року. Основним видом діяльності є автомобільні вантажоперевезення, що підтверджується свідоцтвом про сплату єдиного податку та річними звітами поданими до податкової інспекції за 2007 - 2010 роки (а.с. 50, 51, 52, 53, 54, 55, т. 1).

Допитані в судовому засіданні свідків, пояснили наступне.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що перебуває у дружніх стосунках з позивачем по справі якого знає більше 10 років. Знає про купівлю автомобіля МАN, оскільки під кінець 2006 або 2007 року позивач позичав гроші у ОСОБА_4 в розмірі 23000 дол. США, був свідком їх передачі. Дана подія відбувалася в кафе «Фенікс», де в кабінеті ОСОБА_4 передавала кошти. Отримані кошти свідок поклав до сейфа в його офісі.

Машину їздили купувати в трьох він ОСОБА_15 та це один ОСОБА_15, яку купили за 39000 дол. США. Через неділю після отримання у ОСОБА_8 коштів позивач взяв в банку кредит, що по вулиці Полтавська на 16000 дол. США, бо із-під цієї будівлі забрали гроші близько 8-30 ранку та поїхали до Києва купувати авто. Розписка про отримання коштів була написана при ньому, оскільки, коли отримали гроші поїхали до свідка на роботу та закрили їх в сейфі.

Чи давала ОСОБА_3 згоду на покупку автомобіля свідок не знає, але вона з ним їздила до Київа дивитися цей автомобіль.

Свідок ОСОБА_14 зазначив, що перебуває з позивачем у дружніх стосунках, знає його більше 15 років. Показав, що позивач захотів купити машину, а свідок став би водієм для перевезення мяса на цьому автомобілі. Підтвердив, як безпосередній очевидець обставину отримання коштів під розписку у ОСОБА_8 та зберігання грошей у сейфі попереднього свідка. Також, зазначив про купівлю автомобіля за 39 000 дол. США. Показав, що 28.12.2006року він, ОСОБА_13 який був за кермом забрали о 8-30 9-30 час. з під установи банку ОСОБА_1, який отримав 16000 дол. США кредиту, потім забрали кошти надані ОСОБА_4 із сейфа ОСОБА_13 та поїхали до м. Києва купувати автомобіль.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В силу ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 65 ч.4 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 розяснено, що до поділу підлягає наявне у сторін чи в третіх осіб майно. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї

Згідно з ст. 190 ЦК України до майна відносяться також майнові права та обовязки.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з наступного. Так, при розгляді справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_1М до ОСОБА_3. про поділ майна подружжя, суд вправі був вирішити питання і щодо боргових зобовязань сторін, якщо вони виникли в інтересах сімї. Однак, як видно із тексту рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21.11.2013 року, ОСОБА_1М при розгляді вказаної справи не ставив вимог щодо врахування будь-яких боргових зобовязань, а отже тоді не вважав, що спірне боргове зобовязання виникло в інтересах сімї.

Також, матеріалами даної справи не доведено, що всі кошти 23000 дол. США отримані по розписці наданої ОСОБА_8 були використані на придбання автомобіля MAN. Не доведено суду, що частина коштів отримана в установі банку була використана на проведення ремонтних робіт в будинку №77, розташованого по вул. Глінки, у м. Кіровограді, в якому в той час він мешкав із своєю сімєю. Покази позивача, свідків, розписка про отримання коштів за продаж автомобіля за 39000 дол. США суперечать договору страхування наземного транспорту № KGPLMA29100 від 29.12.2006року в якому зазначено, що дійсна вартість автомобіля MAN фургон-рефрижератор 1999р.в. становить 166650грн.(т.2 а.с.103-105), в той час як за курсом 5,05 за 1 дол. США станом на 28.12.2006року 39000 дол. США було еквівалентно 196950грн.

На відміну від заяви ОСОБА_3 про надання згоди на отримання коштів в установі банку, що міститься в матеріалах справи суду не надано доказів, що така її згода мала місце на отримання коштів позивачем у ОСОБА_4

Також, позивачем було зазначено про відсутність доказів за яку суму ним було продано у 2006році автомобіль КАМАЗ, та яким чином були витрачені ці кошти.

Пояснення позивача та покази свідків, що кошти в установі банку були отримані 28.12.2006року суперечать надісланим з банку документам, згідно до яких кошти в розмірі 21000 дол. США були отримані позивачем 29.12.2006року.

Таким чином, суду не вдалось достеменно встановити яка частка коштів за розпискою на 23000 США з урахуванням коштів отриманих в установі банку та за продаж автомобіля КАМАЗ була використана при придбанні автомобіля MAN, тобто в інтересах сімї та чи була використана взагалі.

У зв'язку з вищенаведеним суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, оскільки наявність спору із ОСОБА_16 в межах обґрунтування позову та норм права, що підлягають до застосування у виниклих правовідносинах не доведено.

Як розяснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У звязку з цим суд не вирішує питання з приводу поданої представниками відповідачів заяви про застосування строку позовної давності, оскільки позивачем не доведено заявлених вимог щодо стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму в розмірі 92000 грн.

Щодо зустрічного позову, то підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Представником відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_17в письмових судових дебатах наданих до суду, просив в позові відмовити, оскільки в розумінні ст. 65 СК України при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правововідносин", положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Аргументуючи підстави зустрічного позову про визнання недійсним договору позики від 20.12.2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за умовами якого останній позичив у ОСОБА_4 23000 доларів США, ОСОБА_3 зазначила, що вище вказаний договір позики повинен бути визанний недійсним, оскільки дійсно подружжям ОСОБА_3 в період шлюбу був придбаний автомобіль НОМЕР_2, 1999 року випуску. Але грошові кошти на придбання зазначеного транспортного засобу у відповідачки ОСОБА_4 вони не позичали. Відповідно, розписка ОСОБА_1 про отримання коштів від 20.12.2006 року була виготовлена відповідачем з метою введення суд в оману і неправомірно заволодіти її коштами.

Рішенням Кіровського районного суду від 20.12.2013 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 184 000 грн. боргу (а.с. 49, т. 1). За наявності вказаного рішення, яке не скасовано та набрало законної сили та попередніх висновків суду можна зробити висновок, що кошти отримані за цією розпискою не були використані в інтересах сімї, протилежного суду не дорведено.

Також, додатково обґрунтовуючи зустрічний позов представник відповідача просила призначити відповідну експертизу для встановлення часу написання розписки, проте в подальшому вказала на недоцільність її проведення.

За наведеного підстав для задоволення зустрічного позову не має за недоведеності перед судом підстав його обґрунтування.

Заявлена представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_9 сума витрат в розмірі 12107 грн., пов'язаних з явкою до суду, не підлягає задоволенню.

За ч. 1 ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони, а ч. 2 цієї статті визначає, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Судові витрати залишити по фактично понесеними сторонами.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовити в повному обсязі.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики відмовити в повному обсязі.

Судові витрати залишити по фактично понесеними сторонами.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського О. В. Галаган

районного суду

м.Кіровограда