Справа № 216/315/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2015 року Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Філатова К.Б.

за участю :

секретаря : Бондарєва Є.С.

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_3 цивільну справу за ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування збитку, заподіяного ДТП,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, вказавши, що 24 серпня 2007 року з вини відповідача, який, перевозячи пасажирів в місто Ялта, керував належним йому, позивачеві, автомобілем «Мерседес-Спринтер», державний номер АЕ 5583ВВ, сталася ДТП, внаслідок якої пасажирам були спричинені тілесні ушкодження, а належний йому, позивачеві, автомобіль був значно пошкоджений. Просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду від пошкодження автомобіля в сумі 228484 гривні 53 копійки, а також моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.

Відповідач позов не визнав, суду пояснив, що він перебував з позивачем в трудових відносинах і на належному позивачеві мікроавтобусі перевозив пасажирів із міста ОСОБА_3 в місто Ялта та назад. 24 серпня 2007 року сталася ДТП, винним в якій був визнаний він, відповідач. Він не визнає позов з тих підстав, що пошкоджений внаслідок ДТП належний позивачеві автомобіль, якій вироком суду був переданий позивачеві, позивач не зберіг, дійсної оцінки матеріальної шкоди проведено не було, тому вважає, що розмір шкоди не доведений.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 24 серпня 2007 року з вини відповідача, який, перебуваючи у трудових відносинах з позивачем, керував належним позивачеві автомобілем «Мерседес-Спринтер», державний номер НОМЕР_1, сталася ДТП, внаслідок якої пасажирам були спричинені тілесні ушкодження і двоє з них загинули, а належний позивачеві автомобіль був значно пошкоджений. Вказані обставини встановлені та підтверджуються вироком суду від 19 серпня 2013 року (а.с. 12-15) та ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року, яким вирок був змінений в частині призначеного покарання (а.с. 16-17). Значне пошкодження автомобіля підтверджується його фотокартками, відносно яких відповідач підтверджує, що на них зображений той самий автомобіль, яким керував він, після ДТП (а.с. 28-31).

Із вироку суду від 19 серпня 2013 року також вбачається, що потерпілі зверталися з позовами як до позивача, так і до відповідача, а також те що позивач по цієї справі при розгляді кримінальної справи як цивільний відповідач користувався послугами адвоката ОСОБА_5, до справи в якості цивільного відповідача було також долучено ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». Із резолютивної частини вироку також вбачається, що пошкоджений автомобіль, що належав позивачеві, знаходився в нього на відповідальному зберіганні, а після розгляду справи вважався повернутим йому (а.с. 15).

Таким чином автомобіль весь час після ДТП знаходився у позивача по цієї справі, але при зверненні позивача до суду вже був відсутній у звязку із чим експертом не оглядався і висновок експерта про матеріальну шкоду був зроблений лише по фотокарткам без урахування його пробігу та технічного стану перед ДТП.

На аркуші справи № 18 є довіреність, якою позивач уповноважує відповідача керувати належним йому транспортним засобом (а.с. 18).

В свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу його власником вказаний позивач (а.с. 23-24).

В мотивувальній частині вироку Центрально-Міського районного суду міста ОСОБА_3 також вказано, що саме позивач по цієї справі надав суду, що розглядав кримінальну справу про ДТП поліс обовязкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 15-об).

При розгляді кримінальної справи за обвинуваченням за ст. 286 ч. 3 КК України ОСОБА_2 відповідача по цієї справі в якості свідка допитувався ОСОБА_4 позивач по цієї справі, який пояснював, що він є не лише власником автомобіля, але також приватним підприємцем, що займається перевезенням пасажирів. ОСОБА_2 він взяв до себе на роботу водієм та уклав з ним трудовий договір (справа № 216/986/13-к, т. 1 а.с. 26-28).

Про те, що саме позивач мав право на перевезення пасажирів, а відповідач знаходився з ним у трудових відносинах, свідчать також свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, ліцензією та ліцензійною карткою, свідоцтвом про сплату єдиного податку, формою трудового договору між працівником і фізичною особою (справа № 216/986/13-к, т. 1 а.с. 33, 34, 35, 36, 37).

Таким чином, умови для належного зберігання майна, можливості його поновлення у разі пошкодження або втрати повинен був забезпечувати сам позивач; правовідносини між позивачем та відповідачем повинні регулюватися не цивільним, а трудовим законодавством.

Задля впевненості в збереженні свого майна автомобіля, що являє собою джерело підвищеної небезпеки, позивачу потрібно було застрахувати не лише відповідальність перед третіми особами, але і свій автомобіль на випадок його пошкодження. Був автомобіль застрахованим чи не був, отримав позивач страхове відшкодування чи ні, в судовому засіданні не встановлено. Представник позивача стверджує, що автомобіль застрахованим не був, і позивач нічого не отримав, тому бажає стягнути матеріальну шкоду з винної особи відповідача.

Між тим позивач не зберіг автомобіль, надав лише його фотокартки після пошкодження і часткової розборки. До вироку суду від 19 серпня 2013 року на автомобіль був накладений арешт, який був знятий лише вироком суду. Як вбачається із цього вироку, в судовому засіданні в якості представника позивача приймав участь адвокат ОСОБА_5, тобто позивач мав можливість отримати юридичну консультацію з будь-яких питань, в тому числі з приводу відшкодування шкоди. Відповідно до законодавства, якщо вартість поновлення речи після її пошкодження більша залишкової вартості речи перед її пошкодженням, винна в пошкодженні речи особа сплачує власникові дійсну вартість речи перед її пошкодженням і має право отримати саму пошкоджену річ. Та обставина, що автомобіль не був збережений позивачем в тому вигляді, в якому він був після ДТП, викликає сумнів в тому, що автомобіль не був застрахований, і позивач не отримав страхове відшкодування, передавши пошкоджений автомобіль страховій компанії.

Оскільки сторони були в трудових відносинах, спори між ними повинні рішатися відповідно до Кодексу законів про працю України.

Глава ІХ КЗпП України встановлює гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації.

Статті 132 та 133 КЗпП України передбачають відповідальність у межах середнього місячного заробітку та обмежену матеріальну відповідальність.

Відповідно до ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1)між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2)майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3)шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4)шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5)шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6)відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі організації при виконанні трудових обовязків;

7)шкода заподіяна не при виконанні трудових обовязків;

8)службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Із всіх передбачених законодавством випадків повної матеріальної відповідальності близькою підставою для повної матеріальної відповідальності є лише підстава, передбачена п. 3 ст. 134 КЗпП України.

Відповідно до ст. 286 КК України кримінальна відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, наступає лише у разі спричинення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості або більш тяжких, а також смерті.

Тобто саме по собі порушення правил безпеки дорожнього руху, яке привело до пошкодження транспортного засобу, якщо воно не привело для спричинення шкоди здоровю людей, не має ознак діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Право на відшкодування шкоди в повному обсязі з водія в разі ДТП мають лише потерпілі, здоровю та майновим інтересам яких спричинено шкоду. Позивач не є потерпілим від злочину, шкода йому спричинена не злочином, а порушенням ПДР, тому відшкодовуватись вона повинна в розмірі його середньомісячного заробітку.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України власник або уповноважений ним орган зобовязаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Оскільки діяльність по перевезенню людей або будь-чого повязана з використанням джерела підвищеної небезпеки, забезпечити повне збереження майна можливо лише шляхом його страхування.

Таким чином суду не надано доказів що:

-шкода за пошкодження автомобіля не відшкодована позивачу іншими особами (страховими компаніями);

-дійсна вартість автомобіля до його пошкодження при ДТП дорівнювалася середньоринковій вартості таких автомобілів, що він не мав пошкоджень та несправностей до ДТП, які б могли вплинути на його дійсну вартість;

-якій середньомісячний заробіток мав відповідач для встановлення розміру відшкодування.

Суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди внаслідок пошкодження майна, належного підприємцю, який добровільно обрав видом своєї діяльності перевезення громадян за допомогою транспорту, тобто діяльність, повязану з використанням джерела підвищеної небезпеки, безпідставні, по-перше, у звязку із тім, що, обираючи вказаний вид діяльності, позивач не міг не розуміти, що в ході її реалізації ДТП і пошкодження належного йому майна завжди є можливими, по-друге, тому, що він своїми діями завжди міг мінімізувати втрати, застрахувавши своє майно, по-третє, тому, що, приймаючи на роботу відповідача, якого він сам приймав на роботу, він мав можливість перевірити ділові якості цієї особи, знання відповідачем ПДР і дотримання їх, його дисциплінованість на дорозі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що позивач свої вимоги не довів.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 131, 179, 209, 212, 214, 218 ЦПК України, ст. ст. 3, 23, 1167, 1168, 1187 ЦК України, ст. ст. 131, 133 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_4 в позові відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд міста ОСОБА_3 протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий суддя Філатов К.Б.