Справа № 2/489/550/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 травня 2015 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1.

Позивачка вказує на те, що вона є відповідальним квартиронаймачем житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Зазначений будинок перебуває на балансі КЖЕП ММР «Зоря».

Разом з нею у квартирі зареєстровані та проживають її чоловік - ОСОБА_6, та її онук, опікуном якого вона є, - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також у квартирі зареєстровані її брат ОСОБА_3 та його син ОСОБА_7. Відповідачі фактично проживають за іншою адресою разом з дружиною ОСОБА_3 та матір'ю ОСОБА_7.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 проживав у спірному будинку до 1990 року, а потім добровільно змінив місце свого проживання, де й проживає по теперішній час, а його син ніколи не проживав у будинку, просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 16 лютого 2015 року в якості третьої особи без самостійних вимог залучено Миколаївську міську раду.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Просили про його задоволення.

Відповідачі та їх представники проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що позивачка сама створює перешкоди відповідачам в користуванні житлом.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_1 належить до комунальної власності міста та знаходиться на балансі КЖЕП «Зоря».

Згідно наявної довідки КЖЕП ММР «Зоря» від 16.09.2014 року в будинку зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 з 1973 року, її чоловік ОСОБА_6 з 1973 року, її брат - відповідач у справі ОСОБА_3 з 1982 року, його син ОСОБА_7 з 2009 року, та онук позивачки ОСОБА_8 - з 2013 року.

У відповідності до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.ст.71,72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України за №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Виходячи зі змісту ст.71 ЖК України, відповідно до вимог ст.214 ЦПК України та роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ст.71 ЖК України строки.

За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Згідно зі ст..ст.29, 310 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання, а також має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позову в судовому засіданні позивачка вказувала на те, що вона має намір приватизувати спірний будинок, а наявність реєстрації відповідачів в ньому перешкоджає в цьому.

В обґрунтування заперечень проти позову, ОСОБА_3 стверджував, що вони з сином не втрачали зв'язок з житловим будинком, в одній з кімнат якого знаходиться його майно. Він періодично навідується до будинку. Але не може проживати у ньому, оскільки між ним та позивачкою існують недобрі стосунки. Вони з сином також мають намір приватизувати житло, після чого провести в будинку певні добудови, а позивачка не бажає цього.

Як вбачається з матеріалів справи та слідує з пояснень сторін в судовому засіданні, між позивачкою та відповідачем тривалий час існують конфліктні стосунки, в тому числі щодо приватизації спірного житла. Як пояснювали сторони в судовому засіданні при розгляді даної справи, вони декілька разів намагалися приватизувати спірний будинок, але постійно не можуть дійти згоди з цього питання. Такі намагання сторін були і перед зверненням позивачки до суду з даним позовом.

Крім того, як слідує з пояснень позивачки та відповідача, ще в період проживання відповідача ОСОБА_3 у спірному будинку, вони між собою визначили порядок користування спірним житлом, виділивши відповідачу в будинку дві кімнати. До теперішнього часу, ці кімнати залишились в користуванні відповідача. Так, в одній із них і на даний час знаходяться належні ОСОБА_3 побутові речі. Кімната закрита на ключ, який знаходиться у відповідача.

За такого, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачі не втратили інтерес до житла та зв'язок зі спірним приміщенням.

Таким чином, суд вважає, що доводи позивачки про не проживання відповідачів в будинку без поважних причин не є переконливими, оскільки не відповідають у повній мірі матеріалам справи і не підтверджені належними доказами, а тому приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська