АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 6622 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - УкраїнецьВ.В.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів;

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 27 лютого 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 27.02.2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив застосування норм матеріального і процесуального права, неповно з'ясував обставини, що мають значення по справі, так як правовідношення між сторонами, на його думку, мають всі ознаки договору позики між фізичними особами, що підтверджується доведеним фактом отримання відповідачем визначеної грошової суми 110 000 грн.

Позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Так позивач отримав судову повістку про що свідчить відповідна розписка. Причини неявки позивач суду не повідомив. За таких обставин, колегія суддів розцінила їх як неповажні та дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України. Колегія суддів вважала, що неявка відповідача в судове засідання не чинить перешкод суду у розгляді даної справи по суті та розглянула справу у відповідності до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, що виступають предметом зазначеного договору. Саме підписання сторонами тексту договору без передання грошей або речей не породжує у майбутньому обов'язку позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що до 30 червня 2010 року ним частинами надано відповідачу в борг грошові кошти в сумі 110000 гривень. За усними домовленостями відповідач зобов'язався повернути кошти за першою вимогою. Отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його особистим підписом в додатковому погодженні від 30 червня 2010 року. Разом з тим, на час звернення до суду грошові кошти не повернуті, а його постійні усні та письмові вимоги за 2012-2013 роки залишилися без реагування, у зв'язку з чим просив задовольнити позов.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_3 посилався на те, що договір позики на суму 110000 гривень між ним та позивачем не укладався, й документ, який підтверджує передачу зазначеної суми коштів відсутній.

Суд першої інстанції вірно вважав, що не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що між ним та відповідачем укладено усний договір позики й отримання останнім грошових коштів підтверджується його особистим підписом в додатковому погодженні від 30 червня 2010 року до договору № 1 від 27 серпня 2007 року. Так, відповідно до зазначеного додаткового погодження (а.с. 58), позичальником виступає не фізична особа ОСОБА_3, а ПП «Дніпрянка» від імені якого діяв ОСОБА_3 як директор приватного підприємства. Крім того, апелянт додав до апеляційної скарги договір про надання безвідсоткового займу від 27.08.2007 року (а.с. 59), але відповідно до змісту даного договору позичальником також виступає не фізична особа ОСОБА_3, а ПП «Дніпрянка» від імені якого діяв ОСОБА_3 як директор приватного підприємства.

На підтвердження доказів щодо укладення договору позики позивач посилається на акт від 01 липня 2010 року, письмове свідчення, підписане ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та додатковий договір до договору № 1 від 27 серпня 2007 року.

У наданому суду акті від 01 липня 2010 року за підписом членів президії Нікопольської районної організації ветеранів України в складі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 зазначено, що в їх присутності ОСОБА_3 надав договір позики від 30 червня 2010 року на підпис ОСОБА_2 на бланку ПП «Дніпрянка», проте ОСОБА_2 відмовився його підписати, оскільки договір позики він укладав з ОСОБА_3, як фізичною особою (а.с.4).

З акта вбачається, що договір позики в момент складення акта не був позивачем підписаний ні з ОСОБА_3 як фізичною особою, а ні з ПП «Дніпрянка».

У своєму письмовому свідченні від 03 червня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначили, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти на умовах договору позики в сумі 110000 гривень. Одну з сум (60000 гривень) ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 після отримання ОСОБА_2 депозитного вкладу в Промінвестбанку в їх присутності й декілька разів у їх присутності підтверджував, що отримав гроші і збирався їх віддати в 2012 році після продажі приватного будинку (а.с.6).

З додаткового договору до договору № 1 від 27 серпня 2007 року про надання безпроцентної позики вбачається, що ОСОБА_2, як позичальник і ПП «Дніпрянка» уклали додаткову угоду про те, що позичальник не заперечує про перенесення строку погашення позики до 31 грудня 2010 року (а.с.2).

Зазначена угода має лише підпис ОСОБА_3 як керівника ПП «Дніпрянка» і печатку ПП «Дніпрянка» на його підписі. Підпису ОСОБА_2 угода не містить.

Крім того, угода підписана ОСОБА_3, як представником юридичної особи, а позов заявлено до ОСОБА_3, як фізичної особи.

Надані позивачем докази не є допустимими доказами в силу вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України,згідно якої обставини справи, які за закономмають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги зазначені документи, оскільки свідчення в силу закону не є належними доказами факту вчинення правочину та передання коштів за договором позики.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що ОСОБА_3 направив до суду поштою заяву, у якій зазначив, що не відмовляється від суми позики 110000 гривень у ОСОБА_2 (а.с. 94).

У заяві від 05 січня 2015 року ОСОБА_3 послався на те, що такої заяви до суду він не направляв, договір позики не укладав і не підписував. Вважає, що така заява направлена до суду іншою стороною судового розгляду (а.с. 233-237).

Суд першої інстанції обґрунтовано погодився з такими доводами, оскільки заява від імені ОСОБА_3 надійшла до суду поштою, підпис відповідача на заяві ніким не посвідчений, а сам відповідач спростовує факт направлення до суду такої заяви та факт її написання ним.

Зазначена заява свідчить про те, що відповідач не визнає факту укладення договору позики і отримання ним грошової суми за договором позики.

Будь-яких інших письмових доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів, а саме: договору позики, розписок відповідача, яка одночасно є і документом, який підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальнику й укладення договору позики, квитанцій або будь-яких інших розрахункових документів, суду не надано.

Враховуючи те, що позивачем не надано суду документу, який би посвідчував передачу ним відповідачу визначеної грошової суми, а також те, що відповідач не визнає факту укладення договору позики та факту передачі йому грошових коштів в сумі 110000 гривень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність існування між сторонами договірних правовідносин позики.

Отже, твердження апелянта про незаконність ухваленого судом рішення, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 27 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: