Справа № 524/3147/15-ц
15.06.2015 року, Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області у складі:
головуючого судді Рибалка Ю.В.,
при секретарі судового засідання Стрижак С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, розірвання договору підряду, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2015 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у жовтні 2013 року він звернувся до відповідача з метою придбання вікон та дверей.
21.11.2014 між ними укладено договір № 375-01 про надання послуг, відповідно до якого позивач передав директору салону «Артєль» Фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 грошові кошти, у якості передоплати, в розмірі 6300,00 грн. На підтвердження факту передачі грошей йому було видано товарний чек № 347.
Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, обумовлену договором продукцію не виготовив, позивачу не надав, на вимогу повернення грошових коштів, за вказаним договором, відмовив. У зв'язку з цим у відповідача виникла перед позивачем заборгованість у розмірі 6300,00 грн., яка до цього часу не погашена.
До початку судового засідання від позивача надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, просив задовольнити позов в повному обсязі. Проти постановлення заочного рішення не заперечував.
Відповідач своє право на участь в судовому засіданні не використав, про день, час та місце розгляду справи був неоднократно повідомлений належним чином, причин неявки до суду не повідомив.
У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України).
З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про можливість розгляду позову за відсутності відповідача, який ні разу не зявлявся до суду, та постановлення заочного рішення по справі.
Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 25.11.2014 між позивачем та відповідачем укладено договір № 375-01, відповідно до умов якого позивач передав приватному підприємцю ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 6 300,00 грн., у якості передоплати, за виготовлення конструкцій з профілю ПВХ (2 вікна, 2 дверей). На підтвердження факту передачі грошей йому було видано товарний чек № 347.
Згідно з умовами вищевказаного Договору (п.3.1) відповідач мав почати виконання робіт по договору протягом трьох днів, а завершити роботи згідно з цим договором протягом 21 календарного дня.
Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, обумовлену договором продукцію не виготовив та не надав позивачу, на вимогу повернення грошових коштів - відмовив. У зв'язку з цим у відповідача виникла перед ним заборгованість у сумі 6300 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.
Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а у разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.
Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Відповідачем у справі не надано жодних заперечень з приводу зазначених позовних вимог.
За вказаних обставин, оскільки позивачем були сплачені кошти, за вищевказаним договором на виготовлення вікон та дверей у сумі 6300, 00 грн., відповідачем вказану продукцію у визначений договором строк не виготовлено, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підтверджуються наданими суду доказами, які є належними та допустимими, а тому підлягають частковому задоволенню, в частині розірвання договору та стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування вартості оплаченої, але не наданої продукції.
При вирішенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходив із наступного.
Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.
Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди суд вважає не обґрунтованими, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження вказаних позовних вимог і не довів спричинення йому такої шкоди діями відповідача. Крім того, відшкодування моральної шкоди не передбачено у договорі.
Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення упущеної вигоди, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів.
Виходячи зі змісту ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). А тому відшкодування збитків розглядається як один із способів відшкодування майнової шкоди в грошовій формі.
Необхідною умовою доведення наявності упущеної вигоди є встановлення, насамперед, самих збитків та причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника й збитками потерпілої сторони. При цьому потрібно довести, що протиправна дія або бездіяльність особи, яка порушила право, є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої особи - слідством такої протиправної поведінки.
Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.
Статтею 623 ЦК України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної годи) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, позивач має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання саме таких доходів.
Отже, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обовязків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов'язання за договором.
Докази доходу, який мав можливість отримати позивач, базуються на поясненнях позивача. Такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії. При цьому, наданий позивачем договір про надання послуг не є належним доказом реальності неодержаних доходів та не породжує реальних юридичних наслідків.
Одночасно в поданих листах до відповідача позивач не зазначав про наміри здійснити отримання замовлених послуг саме за кошти, що були отримані відповідачем.
Таким чином, позивач не навів та не надав до позовної заяви жодного доказу на підтвердження факту очікування отримання позивачем прибутку чи грошових сум саме в цей період та не здійснив обґрунтований розрахунок.
З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту понесення ним збитків у формі упущеної вигоди в розмірі заявленої до стягнення суми.
Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення неустойки суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Згідно зі ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
Таким чином, сума неустойки також підлягає стягненню, оскільки відповідачем вона не спростована.
Судові витрати необхідно розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України.
Ураховуючи викладене, керуючись ст. 11, 23, 509, 525, 526, 610 ЦК України, ст. 4, 10, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 3, 10, 14, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 224-232, 294, 296 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування вартості оплаченої, але не наданої продукції кошти у сумі 6300,00 грн. (шість тисяч триста гривень).
Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 неустойку у сумі 671,23 грн.
Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент. номер НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Автозаводським районним судом м. Кременчука за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Автозаводського районного суду м. Кременчука протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про його перегляд, якщо заяву не було подано.
Суддя Ю.В. Рибалка