Справа №470/225/15-ц 07.07.2015 07.07.2015 07.07.2015
Провадження №22-ц/784/1685/15
Єдиний унікальний номер 470/225/15-ц
Номер провадження 22-ц/784/1685/15
Головуючий у 1 інстанції Орлова С.Ф.
Категорія 27 Доповідач Прокопчук Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: судді Прокопчук Л.М.

Суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.

При секретарі БогуславськійО.М.

За участю відповідачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А :

18 березня 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачки, посилався на те, що 30 грудня 2013 року між ними було укладено договір позики, за яким відповідачка позичила в нього в борг гроші в сумі 10000 грн., які зобовязалася повернути до 30 грудня 2014 року та сплачувати щомісячно 15%. Строк виконання закінчився, але відповідачка сплатила лише 2500 грн., а решту коштів та відсотки не повернула. Просив стягнути на його користь борг з урахуванням відсотків в сумі 22125 грн., понесені судові витрати 244 грн. (а.с.2-3).

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2015 року позов задоволений. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 22125 грн. та понесені судові витрати 243,60 грн. (а.с. 21).

В апеляційній скарзі на вказане рішення суду відповідачка порушує питання про його скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову. Вважає, що рішення суду є необєктивним, необґрунтованим та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що фактично вона повернула позивачу 7000 грн. - спочатку 5000 грн., що він не заперечував, та про що зазначив власноруч на копії її паспорту, а пізніше вона повернула ще 2000 грн. Тобто її борг складає 3000 грн. Крім того посилається на те, що умова договору щодо встановлення 15% річних є несправедливою, нерозумною. Позивач не сплачував податків з одержаних доходів, тому у стягненні процентів за договором слід було відмовити (а.с. 27-28).

Відповідачка та її представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги. Просили її задовольнити.

Позивач належно повідомлений про розгляд справи, в судове засідання не зявився. Письмових заперечень на скаргу від нього не надійшло.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідачки, її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Правовідносини за договором позики врегульовані параграфом першим глави 71 ЦК України (статті 1046-1053).

Відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 грудня 2013 року між сторонами укладено договір позики. За умовами цього договору відповідачка отримала від позивача грошові кошти в розмірі 10000 грн. зі сплатою за користування грошима 15% до 30 числа кожного місяця. Строк дії договору до 30 грудня 2014 року. На початку 2014 року відповідачка повернула 2500 грн. в рахунок погашення боргу без сплати визначених ними щомісячних відсотків. Залишок боргу залишився несплаченим. Задовольняючи позов, суд виходив з його доведеності та визнанні відповідачкою.

Висновки суду відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, обставинам справи.

Позивачка не надала розписки позивача про одержання ним виконання за договором позики частково або в повному обсязі. Як вбачається з журналу судового засідання суду першої інстанції позивач заперечував повернення відповідачкою боргу в сумі 7000 грн. (а.с.15-16).

Посилання відповідачки на записи, які зроблені на копії її паспорту та договорі позики (а.с. 5, 6), не можуть бути прийняті до уваги як належні докази повернення боргу, оскільки як вбачається з пояснень відповідачки вказані записи зроблені не позивачем, а іншою особою.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що умови договору займу щодо виплати відсотків в розмірі 15% щомісячно є несправедливими, не можуть бути прийняті до уваги.

Частиною 2 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Докази того, що п. 3.2 договору позики, яким передбачена сплата процентів в розмірі 15% щомісячно, визнано недійсним, в справі відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що на правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року № 2664-111, не заслуговують на увагу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-132цс14 договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (частиною першою статті 1048 ЦК України).

Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України.

Зазначений висновок Верховного Суду України відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковим.

Таким чином доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до положень ст.308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий, суддя Судді