Провадження № 22-ц/783/2542/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Кабаль І.І., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: представник ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" - Міщенко А.Л., представник позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу представника ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" - Григоренко Ірини Вікторівни на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договорів недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №011027 від 13.08.2014 року та застосувати правові наслідки недійсності, а саме зобов'язати відповідача провернути усі сплачені позивачем кошти, що були спрямовані на організацію та виконання оспорюваного договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 13.08.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №011027, предметом якого являвся автобус "БАЗ А079.32.". Однак, уповноважена на підписання договорів від імені відповідача особа ОСОБА_6 ввела його в оману щодо умов договору. Так, зі слів ОСОБА_6 позивач зрозумів, що предмет договору контрагент зобов'язується передати йому протягом 120-денного строку з моменту сплати першого внеску - 29 155,00 грн. Однак, як виявилось, обов'язок лізингодавця передати йому автобус виникає лише протягом 120 календарних днів після проплати ним не вищевказаної частки суми його вартості, а щонайменше після проплати 63 % від такої вартості. Розуміючи суть даної умови до підписання договору, позивач не підписав би такого, а тому вважає, що його ввели в оману щодо істотних умов договору, так як підписання договору з такими умовами не відповідало внутрішній волі позивача.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 22 січня 2015 року позов ОСОБА_5 до ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договорів недійсними задоволено; визнано недійсним договір фінансового лізингу №011027 від 13.08.2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс"; застосовано правові наслідки недійсності правочину - зобов"язано ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" повернути усі сплачені ОСОБА_5 кошти, що були спрямовані на організацію та виконання договору фінансового лізингу №011027 від 13.08.2014 року; вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржено представником ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" - Григоренко Іриною Вікторівною. В апеляційній скарзі покликається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що позивачем не було доведено факту введення його в оману представниками відповідача на момент укладення договору, не доведено в чому саме полягає обман, а також чи був присутній умисел з боку представників відповідача. Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивач не надає будь-яких доказів того, що оспорюваний договір вчинявся ним під впливом помилки щодо правової природи правочину, прав та обов"язків сторін тощо. Позивач підписав саме договір фінансового лізингу, не кредитний договір, не договір купівлі-продажу, а тому вважає, що позивач при підписанні правочину не міг помилятися щодо правових наслідків укладення правочину. Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу №011027 від 13.08.2014 року укладений з порушенням вимог цивільного законодавства України та не відповідає внутрішній волі позивача.

Однак колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитися не може.

Встановлено, що 13.08.2014 року між ОСОБА_5 та ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" був укладений договір фінансового лізингу №011027, предметом якого являвся автобус марки "БАЗ А079.32.".

Пунктом 1.7 вказаного договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмету лізингу (3% від вартості предмета лізингу).

На виконання умов договору, позивачем було внесено на рахунок відповідача 29 155,00 грн., що підтверджується квитанцією №83587248, 13.08.2014р. /а.с.14/.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Згідно із статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Відповідно до п.п. 1.7, 1.8 оскаржуваного договору предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Позивачем сплачено лише 10% від вартості предмета лізингу, що є комісією за організацію договору лізингу, яка відповідно до п. 10.11 договору не повертається.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

Також, у ст. 8 спірного договору чітко визначено поняття "Лізингові платежі" та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були враховані конкретні суми. Крім цього, відповідно до п. 8.1 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1,2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особистий підпис позивача на кожній сторінці Договору та підписання заяви про повноту отриманої інформації.

Таким чином, оспорюваний договір укладений з дотриманням вимог цивільного законодавства про свободу договору. Позивач підписав і отримав примірник договору та додатки до нього, у яких зокрема передбачено визначення термінів, що використовуються у цьому договорі, вказане слід розглядати як підтвердження факту ознайомлення, розуміння сторонами умов договору та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди, а відтак, позивачем не доведено, що з боку відповідача мав місце обман.

Крім того, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України "Про фінансовий лізинг" та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим, а положення ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" у даному випадку мають застосовуватися у системному зв"язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України "Про фінансовий лізинг", який є спеціальним.

Відтак, колегія судді приходить до висновку, що між сторонами укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених законодавством вимог, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, дійшов до неправильного висновку, що укладення договору не відповідало внутрішній волі позивача, а також, що представник відповідача ввів в оману позивача щодо істотних умов договору.

Приймаючи доводи апеляційної скарги та ухвалюючи нове рішення по суті заявлених позовних вимог, апеляційний суд, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з п.1,3,4 ч.1ст.309 ЦПК апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, п.2 ч.1 ст.309, ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу представника ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" - Григоренко Ірини Вікторівни задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_5 до ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання недійсним договору фінансового лізингу №011027 від 13.08.2014 року - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржена протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: І.І. Кабаль

М.М. Шандра