АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3537/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Сербіна Н.Г.
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Кабанченко О.А., Желепа О.В.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Свириденко Анатолій Михайлович про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу СвириденкоАнатолій Михайлович про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач та представники позивача підтримали апеляційну скаргу.

Третя особа приватний нотаріус Свириденко А.М. проти апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 червня 2008 року ОСОБА_5 був складений й посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденком А.М. заповіт на ім'я ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 83 років ОСОБА_5 померла.

Відповідно до вказаного заповіту ОСОБА_5 заповіла відповідачці ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.

Позивачка вважає, що оспорюваний заповіт порушує її права. Посилається на те, що разом з покійною ОСОБА_5 була співвласницею квартири АДРЕСА_1 у рівних частинах, проживала разом з нею з 05.05.2007 року, тому вона є спадкоємицею четвертої черги. Крім того, відповідачка на підставі даного заповіту оспорює право власності позивачки на 1/2 частину вказаної квартири та у разі отримання спадщини за даним заповітом відповідачка буде створювати їй перешкоди у користуванні її частиною квартири.

Вказаний заповіт, на думку позивача, є недійсним, оскільки мало місце порушення порядку укладання та посвідчення оспорюваного заповіту, волевиявлення заповідачки не було вільним і не відповідало її волі. Нотаріус не вказав конкретного фізичного недоліку, який би виключав підписання заповіту особисто ОСОБА_5 Підписання заповіту іншою особою було здійснено з метою введення ОСОБА_5 в оману і заволодіння майном проти її волі. Просить визнати заповіт, складений 18 червня 2008 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденком А.М. недійсним, судові витрати покласти на відповідачку.

Судом встановлено, що 18 червня 2008 року ОСОБА_5 був складений та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденком А.М. заповіт на ім'я ОСОБА_3 (а.с.8).

Відповідно до вказаного заповіту ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, у тому числі грошові кошти в банківських установах та цінні папери, заповіла своїй знайомій сусідці ОСОБА_3.

Вказаний текст заповіту підписано у присутності заповідача та на його прохання, ОСОБА_6, оскільки заповідач, внаслідок фізичної вади позбавлений можливості самостійно підписати текст цього заповіту. Текст заповіту підписаний також свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Судом встановлено, що спадковим майном, після смерті ОСОБА_5 є 1/2 частина квартири АДРЕСА_1.

Вказана квартира складається з двох кімнат, житловою площею - 35,70 кв.м., загальною площею - 60,10 кв.м.

Квартира у свій час належала на праві спільної власності ОСОБА_5 та її дочці ОСОБА_9 - по 1/2 частині кожній.

04.12.2006 року були укладені два договори довічного утримання - між позивачкою та ОСОБА_5 та між позивачкою і ОСОБА_9. Згідно з даними договорами відчужувачі - ОСОБА_5 та ОСОБА_9 передали позивачці право власності на обидві свої половини вказаної квартири АДРЕСА_1. (а.с.9-14).

Після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2, договір довічного утримання від 04.12.2006 року між нею і позивачкою припинив свою дію, а право власності на 1/2 квартири перейшло до позивачки.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26.05.2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.09.2009 року було визнано право власності на 1/2 вказаної квартири АДРЕСА_1 за позивачкою. Разом з тим, вказаним рішенням був розірваний договір довічного утримання від 04.12.2006 року між позивачкою і ОСОБА_5

Відповідно до довідки, виданої КП «Житло-інвест» 31 жовтня 2007 року №2134 в АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.28).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивачка вважає, що складений ОСОБА_5 заповіт на ім'я відповідачки порушує її права та охоронювані законом інтереси. В обґрунтування цього зазначає, що разом з покійною вона була співвласницею квартири АДРЕСА_1 в рівних частинах, проживала разом з нею з 05.05.2007 року, тому є спадкоємицею четвертої черги за законом.

Позивачка також посилається на те, що відповідачка на підставі даного заповіту оспорює право власності позивачки на 1/2 частину вказаної квартири, та в разі отримання спадщини за даним заповітом може створювати перешкоди позивачці у користуванні її частиною квартири та не дасть можливості надалі здійснювати її право власності на 1/2 частину квартири.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Посилання позивача на те, що вона разом з покійною була співвласницею в рівних частинах квартири, проживала разом з нею в цій квартирі з 05.05.2007 року, тому є спадкоємицею четвертої черги за законом, вірно не прийнято судом першої інстанції до уваги, оскільки при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно врахувати правила ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Слід звернути увагу на необхідність при розгляді справ про спадкування за законом більш ретельної перевірки доказів належності осіб до кола спадкоємців за законом визначеної черги.

Позивачкою не надано суду жодних доказів відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України, які б підтверджували факт її проживання зі спадкодавцем ОСОБА_5 однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, що надавало б їй право бути спадкоємцем четвертої черги.

На думку колегії суддів вказане твердження позивачки, в тому числі, спростовується і рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 травня 2009 року, що набрало чинності, яким розірвано договір довічного утримання укладений 04 грудня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири, оскільки судом встановлено факт неналежного виконання відповідачкою своїх обов'язків за договором довічного утримання.(а.с.15-18).

Отже, позивачка жодним чином не може претендувати на спадщину, яка залишилася після смерті ОСОБА_5, оскільки не є спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом. Таким чином, оспорюваним заповітом її права не можуть бути порушені, а відтак у неї відсутнє право на оскарження заповіту.

Посилання позивачки на протиправну та ворожу поведінку відповідачки ОСОБА_3 до неї, не є підставою вважати, що укладення оспорюваного заповіту порушує права позивача та з цих підстав у позивачки виникло право на звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним.

В суді апеляційної інстанції позивач та представники позивача, вийшовши за межі доводів позовної заяви та апеляційної скарги, посилаються на те, що ОСОБА_5 нібито не має спадкоємців за законом, тому виходячи з положень ч. 1 ст. 1277 ЦК України спадщина має бути визнана судом відумерлою та перейти у власність територіальної громади і у цьому випадку позивач, як співвласник квартири буде мати право отримати у власність чи у користування іншу Ѕ частину квартири, яка складається з двох окремих кімнат.

Колегія суддів зазначає, що вказані доводи також не є відповідно до положень Закону підставою для подачі позивачем позову до ОСОБА_3 про визнання заповіту, складеного на користь ОСОБА_3 недійсним, оскільки оспорюваним заповітом право власності ОСОБА_1 на належну їй Ѕ частину квартири не порушується.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що у разі визнання заповіту недійсним право на спадкування після померлої ОСОБА_5 будуть мати її племінники, котрих, як вбачається із оспорюваного заповіту, ОСОБА_5 позбавила спадщини та інші можливі спадкоємці за законом, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що при укладенні заповіту волевиявлення заповідача ОСОБА_5 не було вільним, не відповідало її волі, процедура підписання оскаржуваного заповіту та процедура його оформлення не були дотримані, колегія суддів не розглядає та не оцінює, оскільки дійшла висновку, як і суд першої інстанції про те, що позивачка при встановлених судом обставинах справи не може претендувати на спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 ні за законом, ні за заповітом, оспорюваним заповітом жодних прав позивача не може бути порушено, тобто у ОСОБА_1 відсутнє право на звернення до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, виходячи із положень статей 15 та 16 ЦК України.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог та відмову в позові.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді