Справа № 363/4472/14ц Головуючий у І інстанції Купрієнко С.І.
Провадження № 22-ц/780/3514/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 26 23.07.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 липня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Даценко Л.М.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2015 року у справі запозовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору іпотеки частково припиненим, визнання іпотеки такою, що втратила силу в частині,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який надалі уточнила і мотивувала тим, що 20 серпня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» і її чоловіком ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким останій отримав кошти в сумі 400 000 швейцарських франків терміном на 30 років зі сплатою відсотків в розмірі 12,95 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і позичальником 20 серпня 2008 року було укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку належний йому незакінчений будівництвом житловий будинок площею 368,1 кв.м. та присадибну земельну ділянку розміром 0,1500 га, розташовані с.Нові Петрівці масив «Лазарів сад» Вишгородського району Київської області. Поскільки вона перебувала в шлюбі із ОСОБА_3, то договір іпотеки було укладено за її нотаріально посвідченою письмовою згодою.

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 помер. Спадщину після його смерті прийняли вона як дружина та їх діти ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, а також повнолітня донька ОСОБА_6, які 30 травня 2014 року отримали свідоцтва про право на спадщину. Посилається, що вона, будучи спільним із чоловіком іпотекодавцем, не погодилася забезпечувати виконання зобов'язання новими боржниками (їх дітьми), а тому згідно ч.1 ст.523 ЦК України договір іпотеки частково припинив свою дію і іпотека втратила силу в частині її частки у спільному майні у вигляді житлового будинку та земельної ділянки.

У зв'язку із наведеним просила визнати договір іпотеки, укладений 20 серпня 2008 року між ОСОБА_3 і ПАТ «Універсал Банк», частково припиненим та іпотеку такою, що втратила силу в частині задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок її частки у спільному майні, яке є предметом іпотеки.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2015 року позовзадоволено. Визнано договір іпотеки від 20 серпня 2008 року частково припиненим та іпотеку такою, що втратила силу в частині задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок частки ОСОБА_2 у спільному майні, яке є предметом іпотеки.

ПАТ «Універсал Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує на те, що висновки суду не відповідають правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, суд невірно застосував до спірних правовідносин ч.1 ст.523 ЦК України, яка не поширюється на спірні відносини. Суд не врахував, що при спадкоємстві іпотека є дійсною для спадкоємців. Крім того, суд прийшов до хибного висновку про можливість відмови позивачки від іпотеки, з огляду на те, що вона давала письмову нотаріально посвідчену згоду чоловіку при укладенні договору іпотеки.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ «Універсал Банк» апеляційну скаргу підтримав, просив скасувати рішення суду першої інстанції з наведених у скарзі підстав та ухвалити нове про відмову у позові.

Представник позивачки ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги банку заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість ршення, та навність передбачених законом підстав для припинення іпотеки в частині майна позивачки.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 20 серпня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримав в банку на споживчі потреби кредит в розмірі 400 000 швейцарських франків терміном на 30 років зі сплатою процентів в розмірі 12,95 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_3 20 серпня 2008 року укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким позичальник передав в іпотеку належне йому за договором-купівлі продажу від 20 серпня 2008 року майно: незакінчений будівництвом житловий будинок площею 368,1 кв.м. та присадибну земельну ділянку розміром 0,1500 га, розташовані с.Нові Петрівці масив «Лазарів сад» Вишгородського району Київської області.

На момент укладення обох договорів (кредитного і іпотечного) ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачкою ОСОБА_2, а тому договір іпотеки був укладений за її згодою, як співвласниці майна (ст.6 Закону України «Про іпотеку»), вираженою у письмовій заяві, яка нотаріально посвідчена (а.с.23).

Також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Спадщину після його смерті за законом прийняли в рівних частинах позивачка як дружина померлого та їх діти ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, а також повнолітня донька ОСОБА_6, які 30 травня 2014 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.

Крім того, позивачка ОСОБА_2 як переживше подружжя 30 травня 2014 року отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку і на 1/2 частину ділянки як частку у спільному майні подружжя.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим що співвласниками предмету іпотеки були ОСОБА_3 і ОСОБА_2, які за взаємною згодою передали майно в іпотеку, а тому після смерті чоловіка (боржника за основним кредитним зобов'язанням) у позивачки виникло право погоджувати забезпечення виконання зобов'язання новим боржником, як це передбачено ч.1 ст.523 ЦК України. З огляду на те, що позивачка не погодилася забезпечувати зобов'язання новими боржниками (спадкоємцями померлого), то договір частково припинився, а іпотека втратила свою силу в частині вимог до 1/2 частики майна позивачки.

При цьому суд виходив з того, що у разі смерті боржника за кредитним договором та за наявності його спадкоємців відбувається заміна боржника у зобов'язанні. Отже, спадкоємці померлого позичальника ОСОБА_3, які прийняли спадщину, стали боржниками перед кредитором в межах вартості одержаного у спадщину майна.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Вирішуючи спір, суд порушив норми матеріального права, помилково застосувавши до спірних правовідносини ч.1 ст.523 ЦК України, яка вказує, що порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не дали згоди відповідати за нового боржника.

В даній нормі йдеться про припинення застави, встановленої іншою особою, тобто особою відмінною від боржника за основним зобов'язанням.

Суд не врахував, що в даному спорі, як боржник за кредитним договором (основне зобов'язання), так і іпотекодавець (забезепечувальне зобов'язання) був однією і тією ж особою - ОСОБА_3, що унеможливлює застосування ч.1 ст.523 ЦК України до спірних правовідносин.

В даному випадку застосуванню підлягає ч.2 ст.523 ЦК України, яка встановлює правові наслідки заміни боржника у зобов'язанні, який одночасно є заставодавцем (іпотекодавцем) і згідно якої застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлене договором або законом.

Крім того, висновки суду про часткове припинення іпотеки суперечать положенням ст.23 Закону України «Про іпотеку», згідно якої у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов про визнання іпотеки припиненою в частині не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно положень ст.ст.546, 575 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою. Іпотекою є застава нерухомого майна. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов'язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (п. 5 ст.1219, ст.1282 ЦК України).

Згідно ч.2 ст. 523 ЦК України застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором, який одночасно є і іпотекодавцем, за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника у зобов'язанні, а отже до спадкоємців переходять не лише права та обов'язки іпотекодавця, а й обов'язки за основним зобов'язанням у межах вартості спадкового майна.

Аналогічні роз'яснення містить п.36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", згідно якого у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України "Про іпотеку"). Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов'язки іпотекодавця, а й обов'язки за основним зобов'язанням у межах вартості спадкового майна.

Крім того, така ж правова позиція про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, викладена в постанові Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року № 6-18цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_3, який був одночасно і боржником за кредитним договором (основне зобов'язання) і іпотекодавцем. Спадщину після його смерті за законом прийняли в рівних частинах позивачка як дружина померлого, їх неповнолітні діти ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, а також повнолітня донька ОСОБА_6, які 30 травня 2014 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.

Поскільки судом встановлено, що в даному спорі боржник та іпотекодавець одна й та сама особа - ОСОБА_3, який помер, то у зв'язку із наявністю у нього спадкоємців відбулася заміна боржника у зобов'язанні і до спадкоємців перейшли права та обов'язки іпотекодавця (ч.2 ст.523 ЦК, ч.1 ст.23 Закону України «Про іпотеку»), а відтак іпотека не припинилася, як помилково вважає позивачка.

Крім того, встановлено, що при укладенні між банком і ОСОБА_3 20 серпня 2008 року договору іпотеки, ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачкою ОСОБА_2, яка як співвласник майна дала нотаріально посвідчену письмову згоду на передачу майна в іпотеку, що відповідає положенням ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку», згідно яких майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників, що у свою чергу свідчить про необгрнутованість вимог позивачки.

Посилання позивачки на те, що вона, будучи спільним із чоловіком іпотекодавцем, не погоджується забезпечувати виконання зобов'язання новими боржниками (їх дітьми), а тому згідно ч.1 ст.523 ЦК України договір іпотеки частково припинив свою дію і іпотека втратила силу в частині її частки у спільному майні у вигляді житлового будинку та земельної ділянки колегія суддів важає необгрунтованими.

Як вище вказувалося дана норма не регулює спірних відносин. В ній йдеться про встановлення поруки або застави іншою особою, а не боржником. В даному спорі і боржник і іпотекодпавець був однією особою - ОСОБА_3 В даному випадку застосуванню підлягає ч.2 ст.523 ЦК України, а також ст.23 Закону України «Про іпотеку», які вказують на те, що якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємців переходять не лише права та обов'язки іпотекодавця, а й обов'язки за основним зобов'язанням у межах вартості спадкового майна.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задоволити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2015 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору іпотеки припиненим.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк»судовий збір в розмірі 121 гривня 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: