Номер провадження: 22-ц/785/1130/15
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Калараш А.А.

з участю секретаря Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання угоди недійсною, витребування майна, звернення стягнення на предмет застави, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та застави, виключення відомостей про реєстрацію обтяження майна за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.08.2014 року, -

встановила:

17.01.2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, уточнивши його в подальшому, посилається на те, що 14.12.2012 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого він позичив останньому 37 000 доларів США, що еквівалентно 295 741, 00 грн. строком на один рік до 14 грудня 2013 року згідно з графіком, визначеним договором.

У забезпечення виконання умов договору позики між ними в цей же день укладено договір застави автобуса марки МАN, 1996 року випуску.

З серпня 2013 року відповідач свої зобов"язання за договором позики не виконував, погашення грошової заборгованості згідно графіку не здійснював та, всупереч умовам договору застави майна, здійснив відчуження зазначеного автобуса.

11.06.2014 року до суду з позовом звернувся ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики та застави, виключення відомостей про реєстрацію обтяження майна, посилаючись на те, що його дружина ОСОБА_4 08.08.2013 року придбала у ОСОБА_3, відповідно до договору купівлі-продажу, спірний автобус.

Оскільки автобус придбано у шлюбі та є предметом спільної сумісної власності подружжя, звернення стягнення на предмет застави порушує його права, просить його позов задовольнити, зважаючи на те, що договір позики укладено з цілою низкою порушень.

Представник ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, позов ОСОБА_5 підтримав.

ОСОБА_2 позов ОСОБА_5 не визнав.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року позов задоволено.

ОСОБА_5, вважаючи рішення суду таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, 09.09.2014 року надав до суду апеляційну скаргу про його скасування.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14 грудня 2012 року ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_3 уклали договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передає у власність, а ОСОБА_3 приймає грошові кошти у сумі 37 000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 295 741 грн.. Позикодавець передає вказану суму на картковий рахунок КБ "Приват Банк" НОМЕР_2, а позичальник отримав кошти.

Повернення боргу повинно відбуватися на картковий рахунок позикодавця № 440.588.58.1327.9962 в "Приват Банк" щомісячно - 14 числа кожного місяця в розмірі 1 000 доларів США в еквіваленті 7 000 грн., останній платіж 14 грудня 2013 р. - 25 000 доларів США.

Способом забезпечення договору є договір застави автомобіля марки MAN А-51, випуску 1996 року, кузов НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Того ж дня, 14 грудня 2012 р., укладено договір застави автобуса D марки MAN-А51, випуску 1996 року, кузов НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1. На підставі вказаного договору в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстровано заборону відчужувати вказане майно, реєстраційний номер 13387535.

Відповідно до ч.1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з вимогами ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Як передбачено ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором.

Як передбачено п.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з нормою ст.16 Закону України "Про заставу" право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення.

Реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

Згідно з вимогами ч.1,3,6 ст.20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. При частковому виконанні боржником забезпеченого заставою зобов'язання застава зберігається в початковому обсязі. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Нормами ст.28 Закону України "Про заставу" визначено, що застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ч.1 ст.58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 дійсно був укладений договір позики, однак з урахуванням лише перерахованої суми у розмірі 20 2245 грн., що підтверджується квитанцією (а.с.109).

Свої зобов'язання за договором позики відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконав, і всю суму позики у встановлений строк не повернув, сплачено лише 16 000 грн., у зв"язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 185 720 грн. (202 245грн. -16 000 грн.).

8 серпня 2013 року відповідач ОСОБА_3 продав спірний автобус ОСОБА_4, що підтверджується довідкою-рахунком.

Згідно з вимогами ч.1 ст.10 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним

договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі -Державний реєстр) відомостей про обтяження цього рухомого майна.

Судом першої інстанції вірно звернуто увагу, що, оскільки, даний договір вчинений під час дії заборони на відчуження майна, тобто відчуження відбулося в порушення вимог вказаного закону, його необхідно визнати недійсним, а реєстрація права власності на ОСОБА_4 підлягає скасуванню.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність заявленого ОСОБА_5 позову, у зв"язку з чим відсутні підстави для виключення відомостей про реєстрацію обтяження майна.

Виходячи з викладеного, висновок суду відповідає обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального і процесуального права, які ним правильно застосовані.

При цьому, доводи скарги та матеріали справи не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Скаржник не надав жодних доказів, які б обґрунтовували та підтверджували ті обставини, на які він посилається в позовній заяві та апеляційній скарзі.

Таким чином, приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржниками норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як видно з матеріалів справи, суд об'єктивно оцінив зібрані по справі докази, дав їм належну правову оцінку і ухвалив обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, колегія суддів, відповідно до ст. 308 ЦПК України, не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1.ч.1 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.08.2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді В.Д.Коротков

А.А.Калараш