У х в а л а

ІМенем УКраїни

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 21 липня 2006 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ТЕАWАЕ00000091, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 9 900 доларів США на купівлю автомобіля та 2819,70 доларів США на сплату страхових платежів строком до 20 липня 2011 року. Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, отриманих коштів не повертає, просило задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 5 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 6 119,69 доларів США, що еквівалентно 48 896 грн 32 коп. заборгованості за кредитним договором № ТЕАWАЕ00000091 від 21 липня 2006 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 21 липня 2006 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ТЕАWАЕ00000091, за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит у розмірі 9 900 доларів США на купівлю автомобіля та 2819,70 доларів США на сплату страхових платежів строком до 20 липня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 був укладений договір застави № TEAWAE00000091 від 21 липня 2006 року, предметом якого був автомобіль DAEWOO Matiz, 2002 року випуску.

Відповідно до акту приймання автомобіля від 30 серпня 2007 року ОСОБА_3 допущено прострочку кредиту за кредитним договором від 21липня 2006 року № TEAWAE00000091. Співробітником управління безпеки по ТФ ПриватБанк ОСОБА_4 в присутності відповідача оглянуто заставний автомобіль та передано його на реалізацію за ринковою ціною та направлення отриманих коштів на погашення заборгованості за кредитом.

В листопаді 2008 року автомобіль було реалізовано, кошти внесено на рахунок відповідача згідно меморіальних валютних ордерів № № 1, 2 від 3 листопада 2008 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення суд апеляційної інстанції виходив із того, що сам факт отримання коштів за кредитним договором відповідачем не заперечувався, у нього існує заборгованість перед банком, яка згідно розрахунку заборгованості за договором № ТЕАWАЕ00000091 від 21 липня 2006 року станом на 21 жовтня 2013 року складає 6119,69 дол. США, тому дійшов висновку про задоволення позову.

Однак повністю з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Заперечуючи проти позову представник відповідача ОСОБА_5 зазначав, що в матеріалах справи відсутній документ, що підтверджує отримання ОСОБА_3 кредиту у розмірі 9900 доларів США, вказував на те, що доказів про сплату банком страхових внесків не подано, та зазначав про неправильність визначення заборгованості у складеному позивачем розрахунку.

Поклавши в основу висновку щодо розміру заборгованості наданий позивачем розрахунок, апеляційний суд не навів мотивів відхилення доводів ОСОБА_5, не з'ясував чи були надані відповідачу кошти у порядку, визначеному кредитним договором, а якщо були, то коли і в якому розмірі, коли виник обов'язок по їх поверненню, та чи був він виконаний, в залежності від цього який розмір заборгованості існує у нього перед банком.

У запереченнях на позов представник відповідача вказував, що позивачем пред'явленні до останнього вимоги про стягнення заборгованості, яка виникла за період з 21 липня 2006 року по 21 березня 2012 року, що виходить за межі позовної давності, тому просив застосувати її.

Однак будь-яких висновків щодо дотримання позивачем строку позовної давності рішення апеляційного суду не містить, хоча умовами договору передбачено, що кредит погашається шляхом сплати позичальником щомісячного платежу в сумі 238,55 доларів США, а у розрахунку заборгованості по тілу кредиту така визначалась з березня 2009 року.

Позов до суду подано у жовтні 2013 року.

Вказані порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 5 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук