Справа № 495/2924/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії КМ № 852671 виданий 13.08.2013 року)

ОСОБА_2 (ордер серії ОД № 037700 виданий 18.05.2015 року)

від відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/2924/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про стягнення грошової компенсації вартості ? частини автомобіля

В С Т А Н О В И В :

29.04.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по тексту відповідач) про стягнення грошової компенсації вартості ? частини автомобіля (а.с.2-4).

Так, позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача компенсацію половини вартості автомобіля «Ford C-max», 2006 року випуску, реєстраційний державний номер НОМЕР_1, у розмірі 33 050,06 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду було розірвано. Під час шлюбу сторонами було спільно придбано спірний автомобіль, право власності на ? якого визнано за позивачем за рішенням суду. Між тим, відповідач без згоди та повідомлення позивача спірний автомобіль продав, залишивши собі усі кошти від його продажу.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2015 року відкрито провадження по справі № 495/2924/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості ? частини автомобіля. Справу призначено до розгляду (а.с.26).

Позивач ОСОБА_1, та її представник ОСОБА_2, в судовому засіданні 07.07.2015 року заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, крім чого просили стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3, відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 до суду не надав та в судове засідання 07.07.2015 року не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що підтверджується наявним в матеріалах справи відповідним поштовим повідомленням про вручення йому 19.05.2015 року ухвали та повістки суду про призначення слухання справи, а також копії позовної заяви ОСОБА_1 з додатками до неї (а.с.34).

ОСОБА_3є відповідачем у даній справі. Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 Цивільного процесуального кодексуУкраїни, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Як було вище зазначено, відповідач був оповіщений у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, але він не повідомив про причини неявки в судове засідання та будь-яких клопотань не заявляв.

Статтею 157 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на пятнадцять днів.

Враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що відповідач в судове засідання не зявився без поважних причин, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, строк розгляду справи, відповідно до ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, закінчився і ніхто із сторін не заявив клопотання про його подовження, суд вважає за можливе і необхідне розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача та його представника, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 07.08.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб ВРАЦС по м. Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського МУЮ Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД № 127865 виданим 07.08.2010 року, актовий запис № 210 (а.с.5).

Під час шлюбу, сторонами за спільні кошти було придбано автомобіль «Ford C-max», 2006 року випуску, реєстраційний державний номер НОМЕР_1.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.04.2013 року по справі № 495/2047/13-ц шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.6).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.07.2014 року по справі № 1505/10938/2012 визнано автомобіль «Ford С-max», 2006 року випуску, чорного кольору, № кузова WF0MXXGCDM6T13774, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО №196774, виданого 11.09.2012 року, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму вартості ? частини автомобіля «Ford С-max», 2006 року випуску, чорного кольору, № кузова WF0MXXGCDM6T13774, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО №196774, виданого 11.09.2012 року у розмірі 33 050,06 гривень(а.с.16-23).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.07.2014 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 33 050,06 грн. скасовано та вцій частині ухвалено нове рішення. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля «Ford С-max», 2006 року випуску, чорного кольору, № кузова WF0MXXGCDM6T13774, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО № 196774, виданого органами МРЕВ ДАІ 11.09.2012 року. В іншій частині рішення суду залишено без змін(а.с.11-15).

Між тим, ОСОБА_3 без годи та повідомлення ОСОБА_1, як власниці ? частини автомобіля, відчужив автомобіля «Ford С-max», 2006 року випуску, чорного кольору, № кузова WF0MXXGCDM6T13774, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, про що свідчить довідка від 09.04.2015 року, надана центром надання послуг повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Білгород-Дністровського та Білгород-Дністровського району, із якої вбачається, що 11.01.2013 року автомобіль був знятий з обліку для реалізації та 15.01.2013 року зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу ((7102) ВРЕВ м. Умань). 02.11.2013 року автомобіль перереєстровано на ОСОБА_5 (а.с.9-10).

За твердженням позивача, відповідач в добровільному порядку відмовляється від компенсації вартості ? частини автомобіля, яка належала ОСОБА_1, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однією з підстав набуття права спільної сумісної виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60 Сімейного кодексу України поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є продовженням загальної норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором.

Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля «Ford С-max», 2006 року випуску, чорного кольору, № кузова WF0MXXGCDM6T13774, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО № 196774, виданого органами МРЕВ ДАІ 11.09.2012 року.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державною та органами самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України).

Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_1 є власником ? частини автомобіля «Ford С-max», 2006 року випуску, чорного кольору, № кузова WF0MXXGCDM6T13774, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Між тим, як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_3 без годи та повідомлення ОСОБА_1, як власниці ? частини спірного автомобіля, відчужив його.

Відповідно до абз.2 п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересахз сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно із довідкою центру надання послуг повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Білгород-Дністровського та Білгород-Дністровського району УДАІ ГУМВС України в Одеській області № 7/4-810 від 17.06.2014 року, згідно бази даних компютерного обліку центра надання послуг повязаних з використанням автотранспортних засобів, оціночна вартість транспортного засобу марки «Ford С-max», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 66 100,12 грн., згідно довідки-рахунку № 638322 від 04.09.2012 року (а.с.7).

Отже, розмір грошової компенсації вартості ? частини спірного автомобіля, який повинен бути відшкодований ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 становить 33 050,06 грн.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи рівність сторін перед судом, суд не вбачає ніяких порушень цивільних прав відповідача у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.

В свою чергу, згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, на підставі чого позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості ? частини автомобіля підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати понесені ОСОБА_7при розгляді справи підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 316, 317, 321, 368 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України,

суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості ? частини автомобіля задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) компенсацію половини вартості автомобіля «Ford C-max», 2006 року випуску, реєстраційний державний номер НОМЕР_1, у розмірі 33 050 (тридцять три тисячі пятдесят) гривень 06 (шість) копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 331 (триста тридцять одна) гривня.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко