Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Ужгородської міської ради, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Ужгородської міської ради, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності.

Позов обґрунтовано тим, що 10.09.2009 року ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було оформлено свідоцтво про право власності на однокімнатну квартиру за адресою м.Ужгород, вул. Лобачевського, 43/24. Зазначене право власності вони набули в порядку приватизації житлової кімнати в гуртожитку, так як працювала на ВАТ «Ужгородський механічний завод» у період з 1985 по 1996 роки.

З 1987 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, однак через неприязне ставлення відповідача та непорозуміння в сімї шлюб було розірвано в 1991 році. З цього моменту вони перестали бути сімєю, вести спільний побут і мати взагалі якісь відносини.

Тобто ОСОБА_2 на момент оформлення права власності не був членом сімї та не мав підстав для набуття права власності на квартиру, а тому вписаний в свідоцтво помилково.

За таких обставин просила суд: скасувати свідоцтво про право власності на житло від 10.09.2009 року №248 в частині зазначення ОСОБА_2 власником 1/5 частини квартири за адресою м.Ужгород, вул.Лобачевського, 43/24; визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на 1/4 частини вказаної квартири.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12 травня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

На дане рішення ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування скарги зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про закриття провадження по справі, так як наявне рішення від 09.12.2010 року з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих саме підстав. Цим же рішенням встановлена обставина щодо правомірності оспорюваного свідоцтва. Посилається на те, що судом безпідставно не засновано строки позовної давності. Також вважає, що квартира приватизована з дотриманням приписів ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки він на той момент вважався членом сімї наймача та мав право на приватизацію.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та його представника, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи вбачається, що 10.09.2009 року ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було оформлено свідоцтво про право власності на житло, а саме однокімнатну квартиру за адресою м.Ужгород, вул.Лобачевського, 43/24. З даного свідоцтва слідує, що дана квартира була передана вищевказаним особам у спільну сумісну власність в порядку ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.7).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент приватизації ОСОБА_2 вже не був членом сімї ОСОБА_3 через розірвання шлюбу та припинення ведення спільного господарства, а тому не мав права на приватизацію.

Однак з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають двоє і більше наймачів, та відповідних господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають двоє і більше наймачів (далі - квартири (будинки) які використовуються громадянами на умовах найму).

Частиною 2 ст. 8 цього Закону передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), серед них тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно із вищезгаданим Законом до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (ст. 5 Закону).

При цьому відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Із зазначеного слідує, що право на приватизацію квартири мають особи, що відносять до членів сімї наймача згідно житлового законодавства, і така приватизація здійснюється за обовязковою згодою всіх повнолітніх членів сімї наймача.

Як вбачається з матеріалів справи до оформлення права власності, сторони по справі проживали у спірній квартирі на підставі договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 04.05.2009 року (а.с.25, 26). Відповідно до даного договору ОСОБА_3 є наймодавцем, а членами сімї наймодавця є: ОСОБА_2 (колишній чоловік); ОСОБА_4 (донька); ОСОБА_5 (син); ОСОБА_6 (онук).

Зазначене свідчить, що відповідач ОСОБА_2 належав до членів сімї наймодавця на момент оформлення свідоцтва про право власності на житло, а відтак мав право на його приватизацію. Сам по собі факт розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не спростовує його належність до членів сімї наймача та не може бути безумовною підставою для задоволення позову.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Також колегія суддів додатково констатує, що рішенням суду визнано право власності за третіми особами ОСОБА_4, ОСОБА_5, що суперечить приписам ст. 35 ЦПК України, а також за ОСОБА_6, який взагалі не є стороною по справі і в інтересах якого позов не предявлявся. Тобто судом при вирішенні справи допущено істотне порушення норм процесуального права.

Що стосується доводів апеляційної скарги стовно необхідності закрити провадження по справі на підставі п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Зокрема рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09.12.2010 року по справі №2п-5987/10 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ВК Ужгородської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням (а.с.29-31). В даному випадку позов був предявлений ОСОБА_2, тобто процесуальний статус сторін є різним ніж по теперішній сапові. Крім того, з вказаного рішення слідує, що підставою для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_7 вказував втрату ОСОБА_3 права користування ним, що відрізняється від підстави позову, який розглядається наразі. Таким чином вказані справи не є тотожними, а тому відсутні підставі для закриття провадження по справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 121,80 грн.

Керуючись ст. 13, 16 ЦК України, ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 травня 2015 року скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Ужгородської міської ради, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач:

Судді: