Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 315/898/14 Головуючий у 1 інстанції: Ярош С.О.
№ провадження 22-ц/778/561/15 Суддя-доповідач : Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„14" травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

У позові зазначав, що 06 червня 2014 року, о 18 годині відповідач, за допомогою працівників ТОВ "Преображенське", які здійснювали демонтаж плит, заволодів належним йому майном, а саме: залізобетонними плитами у кількості 5-ти штук, які були складовими частинами паркану, який огороджував територію належної йому нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, чим спричинив йому значну матеріальну шкоду.

Матеріальна шкода складається з вартості 5 залізобетонних плит на суму 2 666 грн. 65 коп., вартості 6 металевих стовбів для кріплення плит на суму 324 грн. 36 коп., вартості по демонтажу старих плит на суму 2 1444 грн. 70 коп., середньої вартості робіт по монтажу плит на суму 2 926 грн. 85 коп., а всього на суму 8 062 грн. 56 коп.

Крім того, діями відповідача йому спричинено моральну шкоду на суму 2 000 грн., яка, на його думку, складається з його душевних страждань, яких він зазнав у зв'язку з втратою майна, що призвели до додаткових витрат на ліки та до вимушених змін у життєвих, сімейних та професійних стосунках.

Також він поніс витрати на послуги юриста, які становлять 1 700 грн. 00 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 8 062 грн. 56 коп.та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 1 700 грн. 00 коп. та стягнути суму судового збору.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог, в якій посилався на те, що йому спричинено матеріальну шкоду у розмірі вартості відновлювальних робіт на суму 22 600 грн. 00 коп., яка складається з вартості 5 залізобетонних плит на суму 21 000 грн. 00 коп., вартості послуг крану на їх установку на суму 1 600 грн. 00 коп. Також поніс додаткові витрати на правову допомогу, які становлять 2 460 грн. 00 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, остаточно просив суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 22 600 грн., моральну шкоду в розмірі 2 000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2 460 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 22 600 грн. 00 коп., моральної шкоди 2 000 грн. 00 коп., а також витрати на сплату судового збору в сумі 514 грн. 20 коп., а всього 25 114 грн. 20 коп.

В задоволені вимоги про стягнення витрат на послуги юриста в сумі 2 460 грн. 00 коп. відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким повністю відмовити в задоволені позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 22600 грн., суд виходив з доведеності того, що відповідач, діючи без згоди та за відсутності власника, неправомірно заволодів майном останнього шляхом демонтажу 5 залізобетонних плит паркану, який огорожував територію обслуговування належної ОСОБА_4 нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, чим спричинив позивачу матеріальну шкоду, яку повинен відшкодувати, виходячи із вартості робіт по відновленню паркану.

Ухвалюючи рішення в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив з доведеності спричинення ОСОБА_2 моральних страждань позивачу, як власнику паркану, у зв"язку із пошкодженням вказаного майна.

Висновок суду щодо покладання на відповідача цивільно-правової відповідальності за завдану майну ОСОБА_4 шкоду та про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди, спричиненої порушенням прав позивача, як власника, погоджується з фактичними обставинами справи, вимогами норм матеріального права і є обґрунтованим.

Разом з тим, з висновками суду щодо визначеного розміру відшкодування погодитися в повній мірі не можна, оскільки суд дійшов їх без належного врахування правил ст. 1192 ЦК України.

За положеннями ст.ст. 1167,1168 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2012 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 нежитлову будівлю АДРЕСА_1 , розташовану на земельній ділянці площею 0,3982 га, яка надавалась у постійне користування для розміщення гаражів.

Сторони не заперечували, що на вказаній ділянці ОСОБА_2 була збудована огорожа із 5 - ти залізобетонних плит, що раніше перебували у користуванні, однак до технічного паспорта нежитлової будівлі, огорожа, як її складова, внесена не була, у зв"язку з чим у п.1 договору купівлі-продажу в якості складової нежитлової будівлі, що відчужується, вказана не була(а.с.11-12).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на те, що 07 червня 2014 року зазначені 5 залізобетонних плит, що використовувалися для огорожі, дійсно були вивезені за його ініціативи з території по АДРЕСА_1, оскільки предметом купівлі-продажу вони не були, а тому залишалися його власністю.

Перевіривши зазначені доводи, суд не визнав доведеним правомірність зазначених дій відповідача, виходячи з того, що оскільки за своїм призначенням збудований із залізобетонних плит паркан відносився до речей, які обслуговують іншу(головну) річ -нежитлову будівлю, а отже є приналежністю останньої, то відповідно до ч.2 ст. 186 ЦК України при відчуженні нежитлової будівлі ОСОБА_4 до нього перейшло і право на огорожу.

Зазначений висновок суду є правомірним, враховуючи, що при реєстрації 02.04.2014 року ОСОБА_4 права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, паркан за №1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже зазначений у якості складової об"єкта нерухомого майна(а.с.41), він також підтверджується підписаним сторонами в якості додатку до договору купівлі-продажу актом прийому-передачі, яким засвідчена передача бетонного паркану продавцем ОСОБА_2 покупцю ОСОБА_4.(а.с.15).

Доводи ОСОБА_2 про те, що вказаний акт ним не підписувався, отже підпис від його імені у акті є підробним, на яких він наполягав і у суді апеляційної інстанції, належними та допустимими доказами не підтверджені, оскільки заявлене представником відповідача письмове клопотання про проведення по справі судової почеркознавчої експертизи(т.1,а.с.77,т.2, а.с.10-11) в подальшому відповідачем підтримано не було, у зв"язку з чим за письмовою заявою його представника від 14.05.2015 року було залишено без розгляду.

Таким чином, факт завдання ОСОБА_4 шкоди з вини відповідача, який демонтував та вивіз 5 бетонних плит з переданої позивачу разом з об"єктом нерухомості огорожі, ОСОБА_2 належними та допустимими доказами спростованим не був.

Відповідно до ч.1 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов"язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Згідно п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв"язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права( реальні збитки).

За правилами абз.2 ч.1 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За змістом вказаних норми, доказування розміру завданих збитків є обов"язком саме потерпілої особи.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що розмір матеріальної шкоди було визначено на підставі наданого позивачем рахунку-фактури від 16.10.2014 року, відповідно до якого вартість 5 плит ПАГ-14 з ПДВ становить 21000 грн.(а.с.63) та рахунку ФОП ОСОБА_5 від 16.10.2014 року про вартість послуг автокрану за 4 години, що становить 1600 грн.(а.с.64), за відсутності при цьому даних про те, що вказані рахунки позивачем були оплачені.

Між тим, згідно довідки-характеристики, плити ПАГ-14 є видом аеродромних плит, вартість яких значно перевищує вартість плит інших видів, отже реальній вартості втрачених залізобетонних плит огорожі їх вартість не відповідає.

За даними накладної № 23 від 31.08.2007 року, вартість втрачених позивачем 5 бетонних плит розміром 6х2 м, які були використані ОСОБА_2 для будівництва огорожі(а.с.148), становила 675 грн., а вартість робіт по їх установці згідно акту виконаних робіт від 07.09.2007 року - 4500 грн.(а.с.104).

Оскільки ж за змістом ч.2 ст.1192 ЦК України відшкодуванню підлягають в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна, то на користь потерпілого підлягає стягненню 5175 грн., як реальний розмір збитку, враховуючи, що у даному випадку мало місце не пошкодження, а саме втрата майна.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн., пов"язаної у даному випадку з порушенням прав ОСОБА_4, як власника втраченого майна, мотивів визначення відшкодування саме у вказаному розмірі суд у рішенні не навів і не в повній мірі врахував як характер понесених позивачем втрат, так і можливостей для відновлення, у зв"язку з чим розмір відшкодування моральної шкоди колегія суддів вважає за необхідне знизити з 2000 грн. до 1000 грн.

За таких обставин на підставі ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення в частині визначення розміру матеріальної та моральної шкоди і розміру компенсації судових витрат підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 сум грошової компенсації.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2014 року по даній справі змінити, зменшивши суму, стягнуту з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди з 22600 грн. до 5175 грн., моральної шкоди - з 2000 грн. до 1000 грн., суму судового збору знизити до 243 грн.60 коп.

В решті рішення не оскаржувалось.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: