18.05.2015
Справа № 469/1222/13-ц
2/469/6/15
Р і ш е н н я
і м е н е м У к р а ї н и
18 травня 2015 року смт.Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі :
головуючої: - судді Гапоненко Н.О.,
за участю секретаря - Потриваєвої М.А.,
позивачки - ОСОБА_1 ,
представника позивачки - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог, на стороні позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про встановлення факту проживання однією сім"єю без укладення шлюбу та поділ спільного сумісного майна,-
в с т а н о в и в :
Позивачка ОСОБА_1 17.09.2013 року звернулася до суду із вказаним позовом, у якому, з урахуванням подальших змін, зазначала, що вона проживала однією сім`єю з відповідачем з липня 2006 року у належному позивачці та її сину ОСОБА_7 на праві власності будинку по АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет. З 03.09.2009 року сторонами укладено шлюб. Від даного шлюбу дітей не мають. В період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторонами придбано у спільну сумісну власність нерухоме майно нежитловий об`єкт, розташований в АДРЕСА_2 , та нежитловий об`єкт - приміщення адміністративної будівлі по АДРЕСА_3 .
Крім того, в цей же період часу, 05.10.2007 року сторонами було придбано на ім`я відповідача трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , проте відповідач оформив квартиру на своє ім`я за договором дарування.
На придбання вказаного майна було витрачено частину особистих коштів позивачки, отриманих від продажу нею належного їй на праві власності житлового будинку по АДРЕСА_1 .
За час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали за договором купівлі-продажу від 05.02.2010 року земельну ділянку для обслуговування кемпінгу площею 0,8936 га по АДРЕСА_3 .
У свою чергу, будинок по АДРЕСА_7 сторонами було продано для погашення боргу відповідача перед банком як поручителя по кредитному договору. Після узаконення існуючої там самовільної забудови та погашення боргу у них залишилось лише 20 тисяч доларів США.
Тому для придбання нового житла по АДРЕСА_8 за порадою відповідача позивачка позичила кошти на придбання будинку в сумі 136 тисяч гривень на строк до листопада 2012 року у ОСОБА_6 , на ім`я якої був укладений договір купівлі-продажу 1/2 вказаного будинку. Після повернення позики 1/2 будинку повинна була бути переоформленою у власність сторін.
У зв`язку з необхідністю повернення боргів відповідач взяв у позивачки нотаріально посвідчену заяву про згоду на продаж нерухомого майна у с.Красне Березанського району Миколаївської області та нерухомого майна по АДРЕСА_3 .Кошти від продажу вказаного майна позивачка не отримала, відповідно, не повернуто і борги, які виникли внаслідок придбання об`єктів нерухомого майна.
У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_13 з позовом не погодилися, відповідач надав суду письмові заперечення, у яких просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на недоведення позивачкою обставин, зазначених у позовній заяві, зокрема щодо спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу та придбання земельної ділянки в АДРЕСА_3 і здійснення інших витрат відповідачем за рахунок коштів, отриманих від продажу будинку позивачки в по АДРЕСА_1 . 22.08.2012 року ця земельна ділянка разом з розміщеною на ній адміністративною будівлею, за письмовою згодою позивачки продані ОСОБА_14 , тобто на момент розлучення вказане майно не перебувало у спільній сумісній власності сторін. Крім того, позивачкою було надано також згоду на відчуження нерухомого майна в с.Красне. Також посилався на безпідставність вимог позивачки щодо стягнення вартості її частки у відчуженому майні, оскільки майно продане за її згодою; зазначав, що все майно, яке придбане відповідачем, він купив за власні кошти, так як з 1995 року займався підприємницькою діяльністю, а від позивачки коштів він не отримував; квартира АДРЕСА_4 придбана ним на підставі договору дарування до укладення шлюбу з позивачкою, також до укладення шлюбу ним придбано і адміністративна будівля в зоні відпочинку АДРЕСА_11 . Крім того, посилались на фальсифікацію позивачкою доказів розписок щодо позики грошей, оскільки про існування розписок відповідачу не було відомо до отримання позовної заяви, а також зазначали, що надані позивачкою розписки не відповідають вимогам ЦК, оскільки не містять паспортних даних позичальника та позикодавця, підпису відповідача, а тому є недійсними.
Залучені ухвалою суду від 18 березня 2015 року треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали, надавши суду відповідні заяви.
Свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що у 2006 році позивачка їй повідомила про пропозицію відповідача ОСОБА_4 проживати однією сім`єю, та приблизно у червні-серпні 2006 року запросила на море відзначити цю подію; сторони проживали спочатку по АДРЕСА_1 , пізніше придбали будинок на АДРЕСА_10 , де побудували новий будинок, проживали разом, вели спільне господарство, приймали гостей (у тому числі на запрошення відповідача).
Свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що зі сторонами знайома з березня-квітня 2008 року, коли вони проживали однією сім`єю у спільному будинку по АДРЕСА_10 , зареєстрованому на ім`я відповідача, через рік сторони зареєстрували шлюб. Відповідач здійснював закупки тощо, користувався грошима, які були у позивачки. Так як у відповідача були борги і вказаний будинок знаходився під арештом, зазначений будинок сторони були вимушені продати, за пропозицією позивачки свідок його придбала за 100 000 доларів США, з яких 27 000 доларів США залишила собі в рахунок погашення первісного боргу ОСОБА_1 , а решту передала позивачці. На прохання позивачки свідок позичила їй та відповідачу для придбання будинку по АДРЕСА_8 , кошти з виплатою відсотків, знявши їх з банківського рахунку банку "Юнекс" 21.08.2012 року, про що було тоді ж було складено розписку, що знаходиться у свідка, грошима користувався відповідач, який здійснював закупки продуктів тощо. Кошти їй не повернуто. У забезпечення повернення коштів право власності на 1/2 вказаного будинку було оформлено на ОСОБА_6 .
Свідок ОСОБА_19 пояснила суду, що вона у 2006 році познайомилась з відповідачем, а з 2007 року проживала з ним разом однією сім`єю, одружились 16.08.2014 року, відповідач завжди ночував вдома та проводив зі свідком всі свята; в жовтні 2007 року вони купили квартиру АДРЕСА_4 за 80-90 тисяч доларів США, у якій свідок зареєстрована з 2010 року. Позивачка у вказаній квартирі жодного разу не була. Зі слів відповідача свідкові відомо, що сторони уклали фіктивний шлюб з метою врегулювання майнових інтересів позивачки.
Свідок ОСОБА_20 підтвердив, що відповідач з 2007 року проживає зі співжителькою ОСОБА_21 у сусідній квартирі АДРЕСА_4 , позивачку свідок жодного разу не бачив. Попередній власник квартири ОСОБА_22 повідомляв свідка про намір продати квартиру.
Свідок ОСОБА_23 повідомила суду, що відповідач з 2007 року проживає спільно з дівчиною на ім`я ОСОБА_21 в АДРЕСА_13 в квартирі, яку, зі слів відповідача, він купив, до того проживав у орендованому житлі, адрес якого свідок не пам`ятає. Разом з позивачкою, як з дружиною чи співжителькою, відповідача ніколи не бачила.
Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до таких висновків.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (т.1, а.с.9), ОСОБА_4 та ОСОБА_25 уклали шлюб 03 вересня 2009 року, після укладення шлюбу позивачка змінила прізвище на ОСОБА_26 .
Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 29 серпня 2013 року, залишеним у силі ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 січня 2014 року (т.1, а.с.25, т.3, а.с.167), шлюб між сторонами розірвано.
Посилання представника відповідача на преюдиціальність рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 29 серпня 2013 року, яким встановлено відсутність між сторонами спору майнового характеру, суд не бере до уваги, оскільки Центральним районним судом м.Миколаєва встановлено обставини, які існували на час ухвалення рішення, тобто на 29 серпня 2013 року, тоді як з позовом про поділ спільного сумісного майна позивачка звернулась до суду 17.09.2013 року, тобто після ухвалення зазначеного рішення.
Спільних дітей сторони не мають.
Відповідач до укладення шлюбу з позивачкою у іншому шлюбі не перебував; позивачка з моменту смерті у 2004 році попереднього чоловіка ОСОБА_10 і до укладення шлюбу з відповідачем у іншому шлюбі не перебувала, що сторонами не заперечується і вбачається з копій паспортів сторін.
Протягом 2006-2013 років сторони були зареєстровані за різними адресами.
Як вбачається з копій паспортів позивачки ОСОБА_27 (т.1, а.с.5-7), вона з 28 лютого 2009 року зареєстрована у АДРЕСА_15 , до того була зареєстрована по АДРЕСА_1 та з 30.11.2007 року по 28.02.2009 року - по АДРЕСА_10 (т.3, а.с.66, 200). Син позивачки ОСОБА_7 до 17.02.2007 року був зареєстрований по АДРЕСА_1 , з 30.11.2007 року по АДРЕСА_10 , з 09.11.2010 року по АДРЕСА_10 (т.3, а.с.197-200).
З 10 лютого 2006 року зареєстрованим місцем проживання відповідача є с.Кірово Миколаївського району Миколаївської області, що вбачається з копії паспорта ОСОБА_4 (т.1, а.с.28) та довідки УДМС України в Миколаївській області (т.1, а.с.104).
Разом з цим, за зареєстрованим місцем проживання відповідач протягом вказаного часу не проживав, що ним не заперечується.
Під час шлюбу сторонами придбано у власність нерухоме майно, яке на час розлучення відчужене за згодою сторін.
Право власності відповідача на вказану земельну ділянку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 159394 від 31 травня 2010 року (т.1, а.с.12).
Вказане нерухоме майно продане відповідачем ОСОБА_4 разом із нежитловим приміщення адміністративної будівлі за тією ж адресою, власником якого відповідач був на підставі рішення виконавчого комітету Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 38 від 09.04.2009 року (т.1, а.с.13-23) за договором купівлі-продажу від 22 серпня 2012 року (т.1, а.с.223-225) продано ОСОБА_14 за 450329 грн., за письмовою згодою позивачки (т.1, а.с.24, т.4, а.с.31).
Крім того, до укладення шлюбу сторонами набувалось у власність інше цінне майно.
Відповідно до довідки ТОВ «Добробут» від 04.09.2014 року (т.3, а.с.75), в АДРЕСА_12 прописано одну особу ОСОБА_19 з 13.08.2010 року.
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.07.2005 року (т.2, а.с.64) та заочного рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 20 березня 2006 року (т.3, а.с.56-57) позивачці ОСОБА_27 та її сину ОСОБА_7 належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджено також витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.3, а.с.58, 65).
Вказаний житловий будинок ОСОБА_9 було продано за договором купівлі-продажу від 05 квітня 2007 року ОСОБА_24 за 112 000 грн., які продавець одержала від покупця до підписання цього договору (т.3, а.с.66,67).
Відповідач ОСОБА_4 за договором дарування від 03 травня 2007 року отримав у дар від ОСОБА_29 16/100 часток домоволодіння АДРЕСА_10 (т.3, а.с.68-69), яке пізніше внаслідок перебудови виведено в окреме домоволодіння з присвоєнням адреси АДРЕСА_10 та, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 02.03.2010 року, зареєстроване за ОСОБА_4 (т.3, а.с.70-71).
Вказаний будинок на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2010 року (т.3, а.с.72-74) продано ОСОБА_1 , яка діяла від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , за 297125 грн., які отримані представником продавця до підписання договору.
На підставі рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 16 вересня 2005 року за ОСОБА_4 визнано право власності на нерухоме майно прохідну, швейний та столярний цехи, пилораму, туалет, бокси, гаражі, приміщення ЦРМ, ангар для зберігання техніки, приміщення учбового корпусу, огорожу, замощення, - яке знаходиться в АДРЕСА_2 (т.3, а.с.76).
Зазначене майно відчужене відповідачем за договором купівлі-продажу від 05 вересня 2012 року, укладеного з ОСОБА_30 та ОСОБА_31 (т..3, а.с.152-156), за згодою дружини ОСОБА_1 (т.3, а.с.166), за 341337 грн., до продажу вказане майно перебувало у іпотеці ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» за договором від 28.03.2007 року (т.3, а.с.164-165).
У вересні 2006 року позивачкою було придбано, а у листопаді того ж року - відчужено за договорами купівлі-продажу (т.3, а.с.137-160) квартиру АДРЕСА_16 .
Жоден із вказаних вище договорів, що стосуються переходу права власності на майно, недійсним не визнавався.
Відповідно до офіційного курсу валют, встановленого Національним банком України на 07.01.2010 року, 100 доларів США становили 798,5000 грн. (т.1, а.с.149).
Відповідно до офіційного курсу валют, встановленого Національним банком України на 24.11.2014 року (дата звернення позивачки із заявою про збільшення позовних вимог), 100 доларів США становили 1506,0794 грн.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т.1, а.с.241), ОСОБА_4 з 19.10.1995 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, та з 17.11.2011 року є єдиним засновником та керівником ТОВ «АДАМАНТ» (т.3, а.с.33-55) зі статутним фондом 1000 грн. (т.3, а.с.44).

Згідно з ч.ч.2,4 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно зі ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).
Статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
На підставі статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Згідно із ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, про те, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання ( п.23).
Як зазначено в п.24 вказаної Постанови, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК)
Відповідно до п.20 вказаної Постанови, при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про те, що позивачкою належним чином доведено, що вона проживала з відповідачем ОСОБА_4 однією сім"єю без укладення шлюбу з липня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_1 (до 2007 року), потім по АДРЕСА_10 , вели спільне господарство та мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки.
Зазначені обставини підтверджені поясненнями позивачки, свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_24 ; відповідач за адресою проживання в АДРЕСА_17 отримував офіційну кореспонденцію (т.3, а.с.151, 195-196), його медичні документи зберігались у позивачки (т.3, а.с.192-194); сторони визнавали придбане до укладення шлюбу нерухоме майно своєю спільною сумісною власністю як подружжя, що зазначено у п.1.4.3. договорі купівлі-продажу нежитлового об`єкта по АДРЕСА_2 від 05.09.2012 року (т..3, а.с.152-156) та п.4.4. договору купівлі-продажу адмінбудівлі в с.Коблеве (т.1, а.с.223-225); сторони діяли узгоджено в інтересах сім"ї щодо нерухомого майна по АДРЕСА_17 , зокрема, позивачка та її син ОСОБА_7 проживали та були зареєстровані у будинку по АДРЕСА_17 , власником якого був відповідач, з 30.11.2007 року, тобто невдовзі після його придбання, позивачка 19.04.2007 року (т.1, а.с.10), діючи як покупець передала ОСОБА_33 аванс у сумі 2525 грн., що еквівалентно 500 у.о., як забезпечення виконання зобов`язань по договору купівлі-продажу вказаного будинку, а у подальшому при продажу вказаного будинку ОСОБА_6 (т.3, а.с.72-74) діяла від імені ОСОБА_4 .
З даними доказами по справі узгоджується і інформація про спільне святкування важливих для сторін подій (днів народжень, проводів сина у армію, хрестин тощо) та спільний побут сторін, що міститься на фотокартках (т.3, а.с.2-20) та диску з відеозаписом (записи № 1 весілля онуки позивачки у жовтня 2012 року, запис № 2 привітання позивачки відповідачем з днем народження на телеканалі, запис № 4 святкування дня народження відповідача в будинку на АДРЕСА_10 ), яка свідчить про сталість взаємовідносин сторін як подружжя як до укладення шлюбу, так і після його укладення, що дає підстави суду врахувати її як доказ проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу.
Разом з тим, суд не бере до уваги фотокартки (т.3, а.с.1) та відеозапис № 3 щодо подій 2005 року як такі, що не стосуються обставин справи.
Пояснення свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_23 щодо проживання відповідача із співмешканкою ОСОБА_19 в квартирі АДРЕСА_4 та заперечення відповідача щодо його проживання за вказаною адресою з 2007 року, а до 2007 року - в с.В.Корениха, даних обставин не спростовують, не підтверджені іншими доказами у справі та суперечать довідці ТОВ "Добробут" про непроживання відповідача за вказаною адресою (т.3, а.с.75); крім того, суд критично ставиться до зазначених показань свідка ОСОБА_19 у зв`язку з укладенням нею шлюбу з відповідачем, та враховує, що про взаємовідносини сторін свідкові відомо зі слів відповідача, пояснення свідка щодо обставин придбання вказаної квартири за договором купівлі-продажу не узгоджуються з наявністю договору дарування квартири від 05 жовтня 2007 року, а її пояснення про те, що відповідач завжди ночував вдома і проводив з нею всі свята суперечать як поясненням позивачки свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_24 про факт спільного проживання сторін, так і поясненням відповідача про святкування спільних свят з позивачкою.
Крім того, суд зважає, що, відповідно до пояснень свідка ОСОБА_20 , він у зв`язку із особливостями своєї роботи мало обізнаний з життям сусідів по будинку.
Відповідно до частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Як встановлено судом під час судового розгляду справи, нерухоме майно по АДРЕСА_3 , придбане за час спільного проживання сторін однією сім"єю без укладення шлюбу та під час шлюбу, та нерухоме майно по АДРЕСА_2 , відчужене відповідачем за нотаріально засвідченою згодою позивачки у 2012 році, тобто за рік до припинення сімейних відносин; наявність на час розірвання шлюбу з відповідачем спільного сумісного майна, у тому числі коштів, отриманих від продажу вказаного майна, позивачкою не доведено.
Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, отриманих внаслідок відчуження вказаного майна, задоволенню не підлягають.
Разом з тим, на підставі ч.4 ст.65 СК України боргові зобов`язання позивачки, що виникли в інтересах сім`ї, створюють обов`язки для відповідача, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки 1/2 суми боргу перед ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підлягають задоволенню.
Посилання представника відповідача на те, що надання суду для огляду оригіналів розписок стороною позивача свідчить про сплату боргу, не впливає на висновки суду, так як допитані у судовому засіданні у якості свідків треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили існування несплаченого боргу та перебування у їхньому розпорядженні вказаних розписок, а розписки ОСОБА_5 надані суду на підставі її власної заяви.
Посилання представника відповідача на складання розписок після часу, зазначеного у них, зокрема, щодо розписки від 07 березня 2009 року, у якій зазначено прізвище позивачки, отримане після укладення шлюбу 03.09.2009 року, підтверджене поясненням позивачки про складання розписки після виявлення нею у 2010 році боргів відповідача, не має значення для справи, оскільки відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України, розписка позичальника є підтвердженням укладення договору позики; законом не передбачено вимог до часу складання розписки.
Крім того, суд зважає також на те, що зазначені договори позики недійсними не визнавались.
Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до заявлених вимог.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд
в и р і ш и в :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім"єю без укладення шлюбу та поділ спільного сумісного майна задовольнити частково.
Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім"єю без укладення шлюбу з липня 2006 року по 03 вересня 2009 року.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 369215 (триста шістдесят дев"ять тисяч двісті п"ятнадцять) гривень 88 копійок, які складають 1/2 частину боргу перед ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
У задоволенні інших вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1835,20 грн. в рахунок сплаченого судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Березанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя :

Повний текст рішення виготовлено та підписано 25 травня 2015 року.