АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/774/906/К/15 суддя Ваврушак Н.М.
Категорія - 53 (1) Доповідач - Ляховська І.Є.
УХВАЛА

Іменем України

20 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ляховської І.Є.,

суддів - Бондар Я.М., Митрофанової Л.В.

при секретарі - Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Євраз Суха Балка" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Євраз Суха Балка" про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строку виплати та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Євраз Суха Балка" (надалі - ПАТ "Євраз Суха Балка") про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку із порушенням строку її виплати, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та стягнення недоплаченої заробітної плати та моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що за період з 01.12.1997 року по 17.05.2010 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Під час звільнення він не отримав усі належні виплати та 17.04.2012 року отримав заробітну плату за час щорічних відпусток за минулі роки (за період з 1998 по 2009 роки) в розмірі 3 915,95 грн. Після уточнення своїх позовних вимог позивач просив суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 17.05.2010 року (час звільнення) по 17.04.2012 року (день фактичного розрахунку) в сумі 158 755,47 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку із порушенням строку її виплати в сумі 3675,27 грн., та моральну шкоду в сумі 10 000 грн., спричинену несвоєчасною виплатою заробітної плати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2015 року позов ОСОБА_2 до ПАТ "Євраз Суха Балка" задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Євраз Суха Балка" на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 3 500 грн. без утримання податків та обов'язкових платежів, компенсацію втрати частини заробітної плати (доходу) в зв'язку із порушенням строку виплати в розмірі 3 675,27 грн. без утримання податків та обов'язкових платежів та 2 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати. Стягнуто з ПАТ "Євраз Суха Балка" на користь держави судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ "Євраз Суха Балка", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача. Зокрема, посилаються на те, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи. Вважає, що суд не врахував, що спільна галузева постанова є чинною, тому коефіцієнт 0,71 застосовано правомірно. Судом не взято до уваги, що спірні виплачені суми заробітної плати за час відпусток не підлягають компенсації , оскільки не були нараховані. Позивачем не доведено факту порушення ПАТ "Євраз Суха Балка" строку виплати належних йому сум на момент звільнення, тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не підлягають задоволенню, також їх подано із пропуском строку звернення до суду за захистом порушених прав, який обраховується із дати виплати усіх сум. Крім того, вимоги про відшкодування моральної шкоди також подано із пропуском строку звернення до суду за захистом порушених прав, про що відповідачем заявлялось при розгляді справи в суді першої інстанції.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 просить її відхилити, а рішення суду, як законне та обґрунтоване, залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 в період з 01 грудня 1997 року по 17 травня 2010 року працював на ПАТ "Євраз Суха Балка", звільнений із підприємства по ст. 38 КЗпП України в зв'язку із виходом на пенсію за віком ( а.с.8).

17 квітня 2012 року за заявою ОСОБА_2 відповідач ПАТ "Євраз Суха Балка" виплатив йому недоплачену заробітну плату за час щорічних відпусток за минулі роки в сумі 3 915,95 грн., даний факт сторонами не оспорюється, тому доказуванню не підлягає.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилався на ст.ст.116,117 КЗпП України та зазначав, що ПАТ "Євраз Суха Балка" своєчасно не виплачена у повному обсязі заробітна плата при звільнені, тому просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені та компенсацію у зв'язку із порушенням строків ї виплати. Також позивач зазначив, що у зв'язку із діями відповідача йому спричинено моральну шкоду.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 21 Закону України "Про відпустки" порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується при наданні працівникам відпусток.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригується на коефіцієнти підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. № 2050-ІП та Постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації.

Відповідно до ст. 34 ЗУ "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно п. 2 Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20.12.1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) - компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток. Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01.01.2001 року здійснюється згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №1-18/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, визнано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ПАТ "Євраз Суха Балка" в частині відсутності підстав для стягнення компенсації у зв'язку із тим, що спірні суми виплачені у квітні 2012 року і не були нараховані ОСОБА_2 при звільненні у травні 2010 року.

Компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати повинна розраховуватися з січня 1998 року, за кожну нараховану відпустку окремо, по час фактичної виплати заборгованості. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 квітня 2012 року позивачу була виплачена сума недоплаченої заробітної плати за час щорічних відпусток з урахуванням коефіцієнта підвищення 0,71 відповідно до постанови Генерального директора та профкому підприємства від 06.02.2012 року в сумі 3915,95 грн.

Тобто, матеріалами справи встановлено недоплату позивачу заробітної плати за час відпусток за період з березня 1998 року по червень 2009 року.

У зв'язку з цим, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати є правильним.

Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції стосовно розміру компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з квітня 1998 року по червень 2009 року, який складає 3675,27 грн., та вважає його правильним. Цей розмір не оспорюється і відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року, Постанови КМУ від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" та Постанови КМУ від 20.12.1997 року № 1427 не беруться до уваги колегією суддів, так як спростовуються вищевикладеними положеннями чинного законодавства.

На думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є також правильним та відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явленим звільнення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як убачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 17 травня 2010 року відповідач ПАТ "ЄВРАЗ Суха Балка" не провів виплату всіх належних сум, а саме невиплаченою залишилась недоплачена заробітна плата за період відпусток з січня 1998 року по червень 2009 року включно в сумі 3916,95 грн., яка була з урахуванням утримань суми податку з доходів фізичних осіб виплачена відповідачем позивачу за його заявою 17 квітня 2012 року.

Факт виплати відповідачем недоплаченої заробітної плати свідчить, що між сторонами виник спір щодо розміру сум, належних до виплати при звільненні, тому доводи відповідача в апеляційній скарзі про вісдутність спірних сум на момент звільнення позивача спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. У пункті 8 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-54цс11 від 12 січня 2012 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Колегія суддів погоджується з розміром середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, визначеним судом першої інстанції, оскільки сума середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути співмірною із сумою заборгованості по заробітній платі. Доводи апеляційної скарги цій частині є безпідставними, оскільки судом правильно визначено цей розмір з урахуванням розміру заборгованості та строку затримки виплати.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 2000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за час перебування позивача у відпустках спричинено йому моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року.

Висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають зазначеним нормам права, а доводи апеляційної скарги ПАТ "Євраз Суха Балка" щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, тому колегією суддів до уваги не приймаються.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції визначився з характером та обсягом страждань позивача, їх тривалістю, тяжкістю вимушених змін у його житті, та взявши до уваги положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, обґрунтовано задовольнив в цій частині позовні вимоги частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, оскільки, крім вищезазначеного, ці доводи суперечать ч. 2 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 2371 КЗпП України передбачено відшкодування моральної шкоди власником або уповноваженим ним органом працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В ній також зазначено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Крім того, рішенням Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне, апеляційну скаргу відповідача відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314,316 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Євраз Суха Балка" відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Ляховська І. Є.

Судді: Бондар Я. М.

Митрофанова Л.В.