Ухвала

іменем україни

29 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О. Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Мукачівського міського комунального підприємства «Ремонтно-будівельне управління», третя особа - територіальна державна інспекція праці в Закарпатській області, про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень до позовних вимог, просили визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити їх на роботі та стягнути з відповідача на їх користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовували тим, що 31 травня 2012 року директором Мукачівського міського комунального підприємства «Міська служба пасажирських перевезень» (далі - ММПК «Міська служба пасажирських перевезень») видано наказ № 8 про звільнення їх з роботи у зв'язку з реорганізацією. 06 червня 2012 року позивачі звернулися до директора ММКП «Міська служба пасажирських перевезень» із заявою про видачу їм трудових книжок для продовження трудової діяльності в ММКП «Ремонтно-будівельне управління». 07 червня 2012 року вони знову звернулися до відповідача із заявою, в якій висловили свою незгоду з їх звільненням та зазначили, що у день звільнення з ними не провели повний розрахунок. Вважаючи, що їх звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, просили задовольнити позов.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2012 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора ММКП «Міська служба пасажирських перевезень» від 31 травня 2012 року № 8 про звільнення позивачів із займаних посад у зв'язку з реорганізацією.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді старшого диспетчера ММКП «Ремонтно-будівельне управління» з 31 травня 2012 року.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді диспетчера ММКП «Ремонтно-будівельне управління» з 31 травня 2012 року.

Змінено запис у трудовій книжці ОСОБА_5 від 31 травня 2012 року із запису «Звільнена з роботи з посади бухгалтера-касира згідно ст. 40 п. 1 КЗпП України» на запис «Звільнена з роботи за ст. 40 п. 1 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників».

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3 139 грн 66 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6 393 грн 79 коп.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2 065 грн 70 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4 206 грн 70 коп.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6 181 грн 54 коп.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу в розмірі 1 500 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо порушення при звільненні трудових прав позивачів, при цьому відмовив у позові, виходячи з того, що позивачами пропущено строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що 31 травня 2012 року директором ММКП «Міська служба пасажирських перевезень» видано наказ № 8 про звільнення позивачів з роботи у зв'язку з реорганізацією підприємства.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі зазначали, що у день звільнення їм не були видані на руки трудові книжки та не проведено остаточного розрахунку по заробітній платі.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Зазначена норма права вказує на те, що позивач повинен довести не лише ту обставину, коли він дізнався про звільнення, але й ті обставини коли він міг дізнатися про своє порушене право.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

За таких обставин, апеляційному суду відповідно до ст. ст. 57-59, 212 ЦПК України слід було всебічно перевірити подані сторонами докази вручення позивачам копії наказу про звільнення з роботи від 31 травня 2012 року та дату видачі трудових книжок.

У порушення зазначених норм процесуального права апеляційний суд доводи позивачів належним чином не перевірив, вважаючи доведеною ту обставину, що позивачі отримали трудові книжки під розпис 31 травня 2012 року.

Разом з тим, в Книзі обліку руху трудових книжок відсутня дата отримання позивачами трудових книжок, а лише зазначено підставу їх видачі та у графі «Розписка працівника в отриманні трудової книжки» наявні підписи позивачів (т. 1, а.с. 151).

При цьому матеріали справи містяться заяви позивачів від 06 червня 2012 року, з якими вони зверталися до роботодавця з проханням видати трудові книжки (т. 1, а.с. 17-19).

Вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України на зазначені докази уваги не звернув, не дав їм правової оцінки, не повно встановив фактичні обставини справи, зокрема, не встановив дату отримання позивачами трудової книжки чи вручення наказу про звільнення, не дослідив й не дав оцінки Книзі руху обліку трудових книжок та заявам позивачів про видачу трудових книжок, а відтак не визначився з початком перебігу строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, та дійшов передчасного висновку про його пропущення.

З огляду на зазначене, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар С.О. Карпенко Д.О. Остапчук Судді:В.І. Амелін