ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

17 липня 2015 року. справа № 174/435/15-ц

п/с 2/174/225/2015

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області,

в складі: головуючого судді Шаповала Г.І.

при секретарі Пелипас Н.І.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Вільногірську, Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця (ФОП) ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом визнання правочинів недійсними,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову, що надійшов до суду 14.05.2015 р., позивачка зазначила, що вона проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.

16.04.2015 року, близько 20.00 год., коли з нею у квартирі знаходилися її повнолітні діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, до неї у квартиру прийшли два незнайомих їй чоловіка, і, відрекомендувавшись представниками виробника металопластикових конструкцій для балконів, запропонували провести ремонт балкону у вищезазначеній квартирі, встановивши на балконі квартири металопластикову конструкцію. Також вони спитали у неї, чи є у неї кредитна картка ПАТ КБ «Приватбанку», і коли вона відповіла, що така картка є, вони продовжили розмову з нею вже стосовно вартості зазначеної металопластикової конструкції. Як їй повідомили вищезазначені чоловіки, загальна вартість металопластикової конструкції буде складати 12018,00 грн. з виплатою нею цієї суми у розстрочку на 24 місяця.

На її питання, яка сума винагороди за користування розстрочкою, один з чоловіків відповів, що для цього потрібно, щоб вона надала йому свою кредитну картку ПАТ КБ «Приватбанк». Вона виконала вимогу цього чоловіка і надала йому свою кредитну картку ПАТ КБ «Приватбанк» за № 5168.....1718, після чого він вставив зазначену картку в мобільний платіжний термінал, який був у нього, і попросив надати йому пін-код картки, який вона йому також повідомила.

Після вищезазначених дій цей чоловік провів маніпуляції з мобільним платіжним терміналом і отримав з терміналу фіскальний чек відповідача-2, ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого слідувало, що «Я ОСОБА_6 подтверждаю обязательства по договору № 4812 от 16.04.2015 и поручаю банку установить регулярный платеж с карты 5168 1718 на погашение задолженности по карте 2222.....612, количество платежей: 24, ежемесячный платеж - 819,27 UAH, первый платеж - 16.03.2017, ежемесячна комиссия - 348,52 UAH, подробная выписка в «Приват 24/мои счета», с условиями и правилами предоставления услуг на PRIVATBANK UA ознакомлен и согласен, сума 12018,00 грн., терминал №X1DD21PS, 04/16/2015 19:42:08».

Побачивши у фіскальному чеку суму винагороди, вона підрахувала, що сума винагороди за розстрочку платежу складає у загальному розміру 8364,48 грн. (348,52 грн. х 24 платежів), що, враховуючи її щомісячний розмір пенсії - 1049,00 грн., для неї це дуже велика сума, а тому вона відмовилася від запропонованих їй послуг, повідомивши про це вищезазначених чоловіків. Однак один з чоловіків заявив їй, що вона вже надала згоду на отримання розстрочки, а тому їй необхідно підписати договір індивідуального номеру заказу GP 1919L від 16.04.2015 року, з відповідачем-1, виконавцем послуги ФОП ОСОБА_7, на виготовлення і передачу їй у власність профілю ПВХ: «Lider» за 12018,00 грн. Отримавши від неї відмову на підписання будь-яких договорів, вказані два чоловіка покинули її квартиру.

17.04.2015 року близько 12.00 год., коли вона поверталася додому, біля під'їзду її чекали ті самі два чоловіка, які були у неї у квартирі 16.04.2015 року, і стали знову вимагати, щоб вона підписала договір індивідуального номеру заказу GP1919L від 16.04.2015 року, з відповідачем-1, оскільки, з їх слів, гроші вже були перераховані, і вона повинна сплачувати відповідачу-2 по 819,27 грн. щомісячно протягом двох років. Однак вона знову відмовилася від підписання зазначеного договору. У той же день, 17.04.2015 року, о 13.00 год. їй зателефонувала незнайома жінка і попросила її приїхати до м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, пр-т Леніна, 71, щоб вирішити питання відносно, начебто, отримання нею кредиту. 18.04.2015 року вона приїхала за вищевказаною адресою, де познайомилася з жінкою на ім'я, ОСОБА_8, якій вона розповіла, що відмовляється підписати договір з відповідачем-1 тому, що у неї малий дохід, і вона не може щомісячно сплачувати по 819,27 грн. з 1049,00 грн. її пенсії.

Ця жінка сказала, що розуміє її, однак для того, щоб їй допомогти і розірвати кредитний договір, їй необхідно спочатку підписати договір індивідуального номеру заказу GP-1919 L з відовідачем-1, щоб було що розривати. Вона погодилася на таку пропозицію і підписала спірний договір індивідуального номеру заказу GP-1919 L від 16.04.2015 року з відовідачем-1. Після чого вона під диктовку вищевказаної ОСОБА_8 написала заяву на ім'я відповідача-1, в якій просила відізвати свій заказ начебто зроблений нею 16.04.2015 року (хоча як вже вказувала вище 16.04.2015 року ніякого заказу відповідачу-1 вона не робила). ОСОБА_8 повідомила її, що протягом двох тижнів її заява на ім'я відповідача-1 буде розглянута і її повідомлять по телефону відносно результатів такого розгляду. 09.05.2015 року їй зателефонували і повідомили, що у найближчій час її заказ буде вироблений.

Вона вважає, що спірний договір індивідуального номеру заказу GP-1919L від 16.04.2015 року між нею та відовідачем-1, та спірний кредитний договір №4812 від 16.04.2015 року між нею та відповідачем-2, повинні бути визнані у судовому порядку недійсними, приймаючі до уваги наступне.

Так договір індивідуального номеру заказу GP-1919L від 16.04.2015 року, який вона підписала, у свою чергу, з боку відповідача -1 є не підписаним, що робить його нікчемним (неукладеним) з огляду на припис ч.2 ст. 207 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, спірний договір індивідуального номеру заказу GP-1919L від 16.04.2015 року, на суму 12018,00 грн., є недійсним, оскільки у ньому відсутній підпис відповідача-1. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вищезазначений спірний договір споживчого кредиту №4812 від 16.04.2015 року, начебто, укладений між нею та відповідачем-2, є також недійсним у силу того, що стороною по спірному кредитному договору виступає відповідач-2, юридична особа, у свою чергу п.2 ч. 1 ст.208 ЦК України прямо передбачає обов'язковість письмової форми договору укладеного між фізичною та юридичною особами, а належною формою кредитного договору, на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України, є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що порушення вимог закону, щодо укладення правочину в письмовій формі, є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом. Вона зі свого боку ніякого кредитного договору № 4812 від 16.04.2015 року з відповідачем-2 не підписувала, а тому відсутня обов'язкова письмова форма цього договору.

Крім цього, представники відповідачів ввели її в оману, стосовно укладення спірних договорів, а саме, представник відповідача-2 шляхом омани заволодів її кредитною карткою і з допомогою мобільного платіжного терміналу №X1DD21PS, без її згоди на те, фактично подав від її імені відповідачу-2 заяву на отримання нею кредиту. Цей факт можуть підтвердити свідки, її повнолітні діти, про виклик яких до суду вона подасть заяву. Щодо омани її представником відповідача-1, то вона підписала спірний договір індивідуального номеру заказу GP-1919L від 16.04.2015 року, 18.04.2015 року тільки після того, як вона її переконала, що це потрібно для подальшого розірвання спірних договорів. Доказом цього є її заява на ім'я відповідача-1 від 18.04.2015 року, написана під диктовку представника цього відповідача.

Також об'єктивним доказом того, що вона не мала бажання погодитися на укладення спірних договорів, є розмір її щомісячної пенсії - 1049,00 грн. (іншого доходу вона не має), виходячи з якого у неї не має можливості щомісячно віддавати відповідачу-2 протягом двох років по 819,27 грн., залишаючи собі на проживання по 229,73 грн., що безумовно недостатньо для придбання їжі, одягу, сплати житлово-комунальних послуг. Довідку про розмір її пенсії вона надасть в судове засідання як доказ.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Також вона звертає увагу суду, що відповідач-2 був повинний спочатку ознайомити її з повною інформацією про умови кредитування (через свого представника), а потім вже надавати від її імені заявку на отримання нею кредиту через мобільний термінал, знаходячись у неї в квартирі. У свою чергу, він це не зробив, а вже на фіскальному чеку, який представник відповідача-2 пред'явив їй, був надпис, що начебто вона ознайомлена з умовами та правилами надання послуг на PRIVATBANK UA, хоча насправді з вищезазначеними правилами вона не знайомилася, і взагалі їх не бачила, оскільки представник відповідача-2 з ними її через мережу Інтернет не знайомив, що також можуть підтвердити зазначені вище свідки. Тобто у порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач-2 не надав їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору (що підтверджується відсутністю письмового договору про надання споживчого кредиту між ними), чим було порушено вимоги чинного закону.

Дана підстава є самостійною підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним, що підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у цивільній справі № 6-26251св14 від 22.10.2014 року, якою залишено в силі рішення апеляційного суду Волинської області від 02 червня 2014 року.

Доказами правомірності її вимог є: показання свідків, відсутність кредитного договору укладеного у письмової формі, відсутність підпису відповідача у договорі індивідуального номер заказу, та інше.

Згідно ч.5 ст. 110 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за місцем проживання споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту.

Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.»

Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6-20цс11, яка є обов'язковою для застосування судами України.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», п.7 ст.5 Закону України «Про судовий збір», вона звільнена від сплати судового збору за подачу цього позову.

Керуючись ст.ст.3,110 ЦПК України, ст.ст. 11,16,203,207,215,229,230 ЦК України, ст.ст. 4,21,22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка прохає:

1. Визнати недійсним договір споживчого кредиту № 4812 від 16.04.2015 року, між нею та ПАТ КБ «Приватбанк».

2. Визнати недійсним договір індивідуального номеру заказу GP-1919L від 16.04.2015 року, між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги та їх обґрунтування, що викладені в позовній заяві, підтримали в повному обсязі. З їх додаткових пояснень витікає, що позивачка не була ознайомлена з умовами та правилами надання банківського кредиту під особисту розписку до моменту укладення договору і такої можливості ознайомитися з умовами та правилами надання банківського кредиту не було на час укладення договору, оскільки ні представники, які укладали договір від імені банку, ні позивачка не мали доступу до Інтернету за відсутності технічних можливостей. Окрім того, представники банку ввели позивачку в оману, коли вона тільки зясовувала умови надання кредиту, вони повідомили, що для цього потрібно використати її банківську картку, після використання якої через мобільний термінал, повідомили позивачці, що договір вже укладено і надали їй фіскальний чек банку-відповідача з певними умовами кредитного договору, стосовно яких позивачка раніше не була повідомлена, тому зразу висловила незгоду та відмовилася підписувати договір індивідуального номеру заказу GP-1919L від 16.04.2015 р., оскільки маючи дохід в виді пенсії у розмірі 1049 грн., вона не мала змоги повертати кредитні кошти з врахуванням значної суми комісії, оскільки щомісячно слід було сплачувати для погашення кредиту 819.27 грн. Коли позивачка по телефону була запрошена до місця проведення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3 в м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області, пр-т Леніна, 71, то там 18.04.2015 р. позивачка знову була введена в оману представницею ФОП ОСОБА_3, ОСОБА_8, внаслідок чого підписала договір індивідуального номеру заказу GP-1919L, який був датований 16.04.2015 р. Договір підписала тому, що представниця всупереч волі позивачки, ввела її в оману, переконавши, що зазначений договір слід спочатку підписати, щоб потім було що розривати. З цією метою представниця також продиктувала позивачці текст заяви від 18.04.2015 р. про розірвання зазначеного договору індивідуального номеру заказу GP-1919L.

Відповідач -1, ФОП ОСОБА_3, в судове засідання не зявилася та надала заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові заперечення на позов, з яких витікає, що вона заперечує проти позову в повному обсязі заявлених позовних вимог та вважає позовні вимоги незаконними та необґрунтованими, з наступних підстав.

16 квітня 2015 року між Позивачем та Відповідачем був укладений Договір № GP-1919L, згідно з умовами якого Відповідач зобов'язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність Позивача ПВХ конструкцій, а Позивач зобов'язується оплатити та прийняти готові Вироби.

Відповідно до п. 2.1. Договору загальна вартість Виробів складає 12018 (дванадцять тисяч вісімнадцять) грн.

Замовник не мала претензій до Виконавця при укладенні Договору та засвідчила свою згоду підписом.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що її було введено в оману стосовно укладення Договору від 16.04.2015 р.

Згідно ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України: «Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості».

Відповідно, ОСОБА_1 була вільною у своєму виборі, і мала повне право не укладати Договір № GP-1919L. Отже, ОСОБА_1 добровільно і без примусу зі сторони ФОП ОСОБА_3, уклала Договір від 16.04.2015 р. Також, ОСОБА_1 було надано досить часу для ретельного ознайомлення із умовами Договору та зобов'язаннями Сторін.

Тобто, до моменту укладення Договору ОСОБА_1 зрозуміло, чітко та у повному обсязі було надано інформацію стосовно характеристик Виробів, їх ціни, прав та обов'язків Замовника, зазначених у Договорі. Замовник не мала претензій до Виконавця при укладенні Договору та засвідчила свою згоду підписом.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р.: «Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману».

ОСОБА_1 не було приведено жодних доказів, які підтверджують факт укладення Договору від 16.04.2015 р. нечесним способом зі сторони ФОП ОСОБА_3

У позовній заяві ОСОБА_1 наголошує, що Договір від 16.04.2015 р. був підписаний нею не 16.04.2015 р., а 18.04.2015 р. Підтвердженням цього ОСОБА_1 вважає заяву від 18.04.2015 р., складену нею щодо розірвання Договору. Проте, у заяві від 18.04.2015 р. ОСОБА_1 ніяким чином не засвідчує той факт, що Договір був підписаний нею 18.04.2015 р., а лише прохає розірвати Договір від 16.04.2015 р.

Отже, заява ОСОБА_1 лише підтверджує факт укладення Договору саме 16.04.2015 р.

Щодо тверджень ОСОБА_1 про те, що її екземпляр Договору не підписаний ФОП ОСОБА_3, а лише стоїть печатка, то ФОП ОСОБА_3 пояснює, що відповідно до п. 3.12. Договору, Договір є дійсним та таким, що вступив в силу, при наявності печатки. ОСОБА_1 була ознайомлена із даним пунктом Договору, про що свідчить її підпис на Договорі.

ФОП ОСОБА_3 у телефонному режимі пояснила ОСОБА_1 про неможливість розірвати Договір на підставі Додатку № 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 172 від 19.03.1994 р.

Згідно п. 7.6. Договору, ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про неможливість розірвання Договору згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 р. № 172, яка затверджує перелік товарів належної якості, що не підлягають обміну та поверненню.

Згідно даного переліку, погонажні матеріали, скло, нарізане чи розкроєне під розмір, визначений замовником, поверненню не підлягають.

Згідно Додатку А «Терміни та визначення» ДСТУ Б.В.2.6 -15- 99: «профіль з жорсткого полівінілхлориду - погонажний профільний виріб різноманітного поперечного перерізу, виготовлений методом екструзії, сировинна маса якого вміщує менше 15 % пластифікатора, який застосовується для виготовлення вікон, балконних дверей та дверей».

ПВХ конструкції, виготовлені на замовлення і під розмір замовника, враховуючи зміст ст. 184 Цивільного кодексу України, являються річчю, визначеною індивідуальними ознаками, незамінною.

Замовлені ОСОБА_1 ПВХ конструкції, складаються з погонажних матеріалів і скла, нарізаних під розмір, затверджений Позивачем.

ОСОБА_1 підтвердила факт ознайомлення з даним пунктом підписом на Договорі.

Також, ФОП ОСОБА_3 у телефонному режимі пояснила ОСОБА_1, що Договір неможливо розірвати, оскільки на момент отримання заяви, ФОП ОСОБА_3 вже частково виконала свої зобов'язання за Договором, а саме, організувала роботи по виготовленню ПВХ конструкцій, що підтверджується довідкою від ТОВ «Статус Групп».

ФОП ОСОБА_3 не мала можливості зупинити виробничий процес виготовлення ПВХ конструкцій після їх надходження в обробку.

Також, ФОП ОСОБА_3 неодноразово повідомляла у телефонному режимі ОСОБА_1 про готовність ПВХ конструкцій. Однак, ОСОБА_1 відмовлялася приймати замовлені нею ПВХ конструкції.

Замовлені ОСОБА_1 ПВХ конструкції, знаходяться на зберіганні у ФОП ОСОБА_3

ФОП ОСОБА_3 звертає увагу суду на те, що згідно ст. 629 Цивільного кодексу України: «Договір є обов'язковим для виконання сторонами».

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України: «Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору...»

ФОП ОСОБА_3 виконувала свої зобов'язання належним чином та у відповідності до умов Договору.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 наголошує, що Договір від 16.04.2015 р. є недійсним.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р.: «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину».

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України: «1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним принципам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Угода повинна бути спрямована на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею».

Всі вищевказані вимоги були дотримані ФОП ОСОБА_3 при виконанні зобов'язань за Договором. Отже, твердження ОСОБА_1 про недійсність даного Договору, є безпідставними.

З огляду на це, ФОП ОСОБА_3 вважає вимоги ОСОБА_1 про визнання Договору № ОР-1919L від 16.04.2015 р. недійсним, незаконними та необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, та керуючись ст. 203, 526, 627, 629 Цивільного кодексу України, Постановою Кабінету Міністрів України № 172 «Про реалізацію окремих положень Закону України «Про захист прав споживачів» від 19.03.1994р., Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р., відповідачка прохає: Прийняти до розгляду та задовольнити дане заперечення. Визнати позовні вимоги ОСОБА_1 незаконними та необґрунтованими. Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі заявлених вимог (а.с.27-30).

Відповідач-2 в судове засідання свого представника не направив, причину його неявки в судове засідання не повідомив, заперечень проти позову не надав, проте сам був повідомлений про час, дату та місце судового засідання належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення відповідачу судового виклику 05.06.2015 р.

Враховуючи, що відповідачі неодноразово не зявлялися в судове засідання, що сторона позивача не заперечує проти розгляду справи за відсутності відповідачів, суд, на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК України, на місці ухвалив розгляд справи проводити заочно, за відсутності відповідачів.

Із показань свідка ОСОБА_4, який є сином позивачки, витікає, що в квітні 2015 р. він та його сестра ОСОБА_5 перебували в квартирі їхньої матері і були присутніми під час укладання нею договору банківського кредиту з двома чоловіками у віці до 30 р. Коли чоловіки зайшли в квартиру, вони представилися та запропонували облаштувати балкон по євростандартам. Він зразу порадив матері не звязуватися з цими людьми, оскільки вони не мешканці м. Вільногірська і йому зі слів інших людей відомі випадки, коли за таких обставин людей обманювали. Мати сказала, що вона хоче, щоб чоловіки прорахували вартість такого облаштування. Коли він був в приміщенні кухні, чоловіки зробили обмір балкону та рахували вартість матеріалу, говорили, що все буде дешево, але він не чув, чи називали вони якусь суму. Коли між чоловіками та матірю йшла розмова про умови кредиту, він вийшов у кухню. Після чого чоловіки попрохали у матері банківську картку, щоб перевірити скільки коштів на рахунку. Закінчилося тим, що чоловіки сказали, що договір вже укладений, хоча мати не погоджувалася з умовами кредиту. Чек з умовами договору він особисто не читав. Яке буде належним розяснення умов та правил надання банківського кредиту, він не знає. Сам банківських кредитів не отримував жодного разу.

Приймаючи до уваги пояснення сторін, дослідивши надані у справі докази, в тому числі письмові, а саме:

- копію сторінок паспорту громадянки України ОСОБА_1, 06.10.1949 р. н. (а.с.3);

- копію договору індивідуальний номер GP-1919L від 16.04.2015 між заказчиком ОСОБА_1 та виконавцем ОСОБА_9 про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій на суму - 12018.00 грн. з задатком 12018.00, згідно якого дані про заказчика внесено рукописним способом до друкованого тексту, де зазначено зокрема: дані про виріб: п.п. 1.5-1.8: колір профілю: білий, фурнітура: «Vorne», профіль ПВХ: «LIDER»; згідно п.п.3.1-3.2 - строк виготовлення виробу - 21 з моменту укладення договору за умови повної оплати вироби та 40 днів, у випадку нестандартної комплектації виробу; п.3.7 виконавець має право на залучення третіх осіб для виконання умов цього договору; договір підписаний заказчиком ОСОБА_1, розяснення, відповідно до ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» нею не підписані; підпис з боку виконавця на документі відсутній, проте є дві копії печатки ОСОБА_9 (а.с.4);

- копію заяви ОСОБА_1 від 18.04.2015 р. на імя ФОП ОСОБА_3, де зазначено, що вона уклала спірний договір від 16.04.2015 р., за яким був сплачений завдаток на всю суму, вона прохає розірвати договір та відкликати заказ в звязку з матеріальним становищем (а.с.5);

- копію фіскального чеку відповідача-2, ПАТ КБ «Приватбанк», (оригінал якого оглянутий в судовому засіданні), з якого витікає, що ОСОБА_1 підтверджує зобовязання за договором № 4812 від 16.04.2015 і доручає банку установити регулярний платіж з карти 5168.....1718 на погашення заборгованості по карті 2222.....612, кількість платежів: 24, щомісячний платіж - 819,27 UAH, перший платіж - 16.04.2015, останній платіж 16.04.2017 р., щомісячна комісія - 348,52 UAH, детальна виписка в «Приват 24/мої рахунки», з умовами і правилами надання послуг на PRIVATBANK UA ознайомлена і згодна, сума кредиту - 12018,00 грн., термінал №X1DD21PS, 16.04.2015 19:42:08» (а.с.6);

- довідку Управління Пенсійного фонду України у м. Вільногірську від 28.05.2015 р. № 978, згідно якої ОСОБА_1 отримала пенсію за період з травня 2014 р. по квітень 2015 р. включно, щомісячно у розмірі 1049.00 грн. (а.с.17);

- довідку ПАТ КБ «Приватбанк» від 27.05.2015 р., згідно якої на рахунку ОСОБА_1: остаток складає: - (мінус) 8876.67 грн., доступний остаток з врахуванням кредитного ліміту 1123.33 грн. (а.с.18);

- повідомлення Вільногірського МВ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 18.05.2015 р. № 3914, згідно якого повідомляється, що її заява зареєстрована в ЖЄО Вільногірського МВ за № 1259 від 21.04.2015 р., та дії, зазначені в заяві відносяться до цивільно-правових відносин (а.с.19);

- повідомлення ТОВ «Статус групп» від 07.07.2015 р. вих. № 670 на адресу ФОП ОСОБА_10, згідно якого зазначено, що повідомляється інформація про заказ № GP-1919, який прийнятий на завод ТОВ «Статус групп» в обробку 18.04.2016 р.; відвантаження із складу готової продукції проводилося 11.05.2015 р. (а.с.29) та оцінивши зазначені докази в їх сукупності та взаємозвязку, керуючись законом, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, з наступних підстав.

Суд вважає, що з боку позивача доведено, що договір індивідуальний номер GP-1919L від 16.04.2015 між заказчиком ОСОБА_1 та виконавцем ОСОБА_9, про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій на суму 12018.00 грн., є таким, який слід визнати недійсним, відповідно до вимог ст. ст. 203 ч.ч.1,3,4, 207 ч.ч.1,2, 208 ч.1 п.3, 215 ч.1 ЦК України, ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки, внаслідок того, що виконавець не підписала договір, не було дотримано вимог закону стосовно дотримання письмової форми договору;

- окрім того, ніяких дій на виконання договору здійснено не було, при цьому надану ФОП ОСОБА_3 копію довідку ТОВ «Статус групп» суд не приймає, як належний доказ виконання умов спірного договору, оскільки мова йде про заказ № GP-1919, а не про виконання договору № GP-1919L, повідомлення направлене на адресу ФОП ОСОБА_10, а не на адресу ФОП ОСОБА_3;

- окрім того, відповідач ФОП ОСОБА_3 не надала документів на підтвердження факту залучення до виконання спірного договору ФОП ОСОБА_10, а також про те, що заказ № GP-1919 стосується виконання саме спірного договору GP-1919L, відсутні докази стосовно фізичних параметрів та кількості виготовлених, начебто, виробів ПВХ;

- окрім того, договір з боку позивачки був підписаний внаслідок введення її в оману представницею відповідачки ОСОБА_3, ОСОБА_8, тобто з боку позивачки волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, про що свідчить відсутність у позивачки достатнього розміру доходів для оплати послуги, зазначеної в договорі, що підтверджується також довідкою про розмір її пенсії та фактом того, що вона змушена була для вирішення спору зїздити 18.04.2015 р. за адресою місця здійснення ФОП ОСОБА_3 підприємницької діяльності, де склала заяву про розірвання договору після того, як будучи введеною в оману, його підписала;

- окрім того, суд не приймає, як належний доказ укладення договору, твердження відповідача ФОП ОСОБА_3, що у договорі зазначено, згідно п. 3.12., що Договір є дійсним та таким, що вступив в силу, при наявності печатки, оскільки законом, ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України, установлено, що правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо: його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або якщо правочин підписаний його стороною (сторонами).

Також суд вважає, що з боку позивача доведено, що договір споживчого кредиту № 4812 від 16.04.2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», про надання кредитних коштів в сумі 12018.00 грн., також є таким, який слід визнати недійсним, відповідно до вимог ст. ст. 203 ч.ч.1,3,4; 207 ч.ч.1,2,3; 208 ч.1 п.2, 215 ч.1, 1055 ч.ч.1,2 ЦК України, ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки:

- внаслідок того, що з боку банку договір не підписаний, є недотримання вимог ч.ч.1,2,3 ст.207 ЦК України, згідно яких: правочин вважається укладеним в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або якщо правочин підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом, або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюються печаткою; оскільки закон не надає права юридичним особам замість використання оригіналів печаток, використовувати їх зображення шляхом механічного чи іншого копіювання; оскільки не дотримано передбачених ч.3 ст. 207 ЦК України порядку, стосовно використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису, що допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, враховуючи, що така угода між сторонами не укладалася; також ніяких дій на виконання договору здійснено не було, сторони не надали будь-яких доказів, стосовно перерахування кредитних коштів на рахунок позивачки та їх розміру;

- окрім того, суд доходить висновку, що під час укладення договору позивачка була навмисно введена в оману представниками банку, які укладали договір кредиту, оскільки обманним шляхом отримали від позивачки банківську картку, при цьому позивачка лише хотіла узнати вартість наданих послуг з виготовлення ПВХ конструкцій, представники ж, завіривши позивачку, що для цього потрібна її картка «ПАТ КБ «Приватбанк», отримали цю картку та пін-код до неї, утаївши від позивачки, що у випадку використання картки за відповідною програмою, вкладеною в мобільний термінал, який був у представників, буде вважатися, що вона надала згоду на укладення договору кредиту та їй розяснені Правила та умови надання цього кредиту, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_4 та відсутністю у позивачки достатнього розміру доходів для оплати банківської послуги у виді надання кредиту на суму 12018.00 грн., що підтверджується також довідкою про розмір її пенсії;

- окрім того, під час укладення договору кредиту позивачці не були належним чином до укладення договору розяснені умови та Правила надання банківського кредиту, відповідно до положень, передбачених ст.ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», також сторонами не були узгоджені істотні умови договору кредиту, а саме розмір комісії та відсотки, які позивачка повинна була сплатити для погашення кредиту, що суперечить вимогам ст.ст. 626-632,638 ЦК України;

- таким чином, під час укладення договору кредиту не було належним чином зясовано, чи була згодна позивачка укладати договір кредиту на запропонованих представниками банку умовах, що суперечить ч.3 ст. 203 ЦК України.

Решту заперечень відповідача ФОП ОСОБА_3 суд також не приймає, оскільки вони не узгоджуються з обставинами, установленими в судовому засіданні.

Суд не вбачає можливості застосування правових наслідків нікчемності та недійсності правочинів, передбачених ст. 216 ЦК України, оскільки така вимога від позивача чи відповідачів не надходила, доказів стосовно фактичного, повного чи часткового, виконання обох договорів сторонами не надано.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, керуючись ст. 88 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», доходить висновку, що судові витрати у справі, в виді судового збору в сумі 243.60 грн., слід покласти в рівних частках на відповідачів: ФОП ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», стягнувши з кожного із них в дохід держави України по 121.80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 169, 209 ч.3, 212-215, 222-233, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити в повному обсязі.

1. Визнати недійсним договір споживчого кредиту № 4812 від 16.04.2015 року, між ОСОБА_1, 06.10.1949 р. н., уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН № НОМЕР_1, зареєстрованою за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_3, та приватним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», юридична адреса: 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, .

2. Визнати недійсним договір індивідуального номеру заказу GP-1919L від 16.04.2015 року, між ОСОБА_1, 06.10.1949 р. н., уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН № НОМЕР_1, зареєстрованою за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_3, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, ІПН № НОМЕР_2, зареєстрованою за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_4, (адреса здійснення підприємницької діяльності: 51900, м. Дніпродзержинськ, вул. Леніна, 71) в м. Дніпродзержинську, Дніпропетровської області.

Судові витрати у справі, в виді судового збору в сумі 243.60 грн., покласти в рівних частках на відповідачів: ФОП ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», стягнувши з кожного із них в дохід держави України по 121.80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Вільногірський міський суд, Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію рішення, протягом двох днів з часу виготовлення його в повному обсязі, надіслати рекомендованим листом із повідомленням про вручення сторонам.

Рішення в повному обсязі виготовлене 21.07.2015 р.

Головуючий суддя Шаповал Г.І.