Справа № 758/7951/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Сербіної Н. Г. ,

при секретарі - Карпенко Н.О., Янок К.М.,Гончарук Л. В., Романченко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко Валерій Олександрович про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнила, свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно рішення Подільського районного суду м. Києва від 20.01.2011 р. по справі №22-ц/2690/92/2012 задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 (правонаступником якого є ОСОБА_1.) до ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1

На підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 31.10.2012 р. та ухвали цього ж суду від 21.11.2012 р., залишеними без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.04.2013 р., рішення Подільського районного суду м. Києва від 20.01.2011 р. було скасовано, та прийнято нове рішення, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/10 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Під час розгляду вищеназваного спору та прийняття по ньому згаданих рішень, позивачка дізналась про наявність складеного 23.10.2003 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заповіту на належну їй на праві власності 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки, які знаходяться в АДРЕСА_1.

Даний заповіт 23.10.2003 р. посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. і зареєстровано в реєстрі за №8414.

Позивачка вважає, що вищезазначений заповіт укладено з порушенням норм чинного цивільного законодавства, у зв'язку з чим він має бути визнаний судом недійсним, а наявність цього незаконного заповіту не дає можливості позивачці, як спадкоємиці за законом, належним чином успадкувати нерухоме майно, яке належало її батькові ОСОБА_6 та його покійній дружині ОСОБА_5, яке знаходиться по АДРЕСА_1

Позивачка вважає, що згаданий заповіт містить відомості, які з огляду на їх тлумачення викликають певні неясності та суперечки. Вказує, що заповіт підписаний не ОСОБА_5, а іншою особою, а в тексті заповіту заповідач на випадок своєї смерті робить відповідне розпорядження: належні їй на праві приватної власності 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки, які знаходяться в АДРЕСА_1, заповідає відповідачу.

Якщо станом на 23.10.2003 р., день складання заповіту, ОСОБА_5 будучи при ясній пам»яті та чітко усвідомлювала свої дії та мала дійсний намір скласти на користь будь-кого заповіт, проживаючи за адресою АДРЕСА_1 та володіючи на праві власності об'єктами нерухомості в тому числі 3/5 частки домоволодіння за цією адресою, то чому вказала не існуючу адресу свого місця проживання, а також неправильний розмір частки будинку та неправильний розмір ділянки на якій він знаходиться, чому заповідачем не було заповідано інше нерухоме майно, а саме два сараї, вбиральня, погріб під прибудовою та половина інших споруд, яке знаходиться за вищевказаною адресою.

Враховуючи не відповідність заповіту вищевказаними обставинами, вважає що його складання відбулося поза волею ОСОБА_5, а його наявність ставить під сумнів взагалі його складання цією особою та намір заповісти все належне їй на праві власності майно іншій особі, будучи в шлюбі та перебуваючи у добрих стосунках з батьком ОСОБА_1 - ОСОБА_4, які не тільки спільно та в злагоді проживали, але й вели спільне господарство, спільно купували речі домашнього вжитку, продукти харчування тощо, мали спільний сімейний бюджет та належно ставились один до одного. Останнє свідчить, що при вчиненні нотаріальної дії - посвідчення заповіту, нотаріусом КМНО Руденко В.О. не встановлено та не перевірено особу заповідача, неправильно зазначено відомості, виходячи з даних її паспорта, за допомогою яких можна ідентифікувати особу заповідача, а саме місце проживання такого заповідача, його волевиявлення та дійсні, свідомі наміри щодо складання заповіту на користь ОСОБА_2, чим порушено положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції від 7 липня 1994 року яка діяла під час складання та посвідчення спірного заповіту.

Зазначає, що 11.03.1997 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 3/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений договір купівлі-продажу фактично ідентифікує нерухоме майно, право власності на яке набувається ОСОБА_5 Окрім частини житлового будинку, яка складається з коридору, двох житлових кімнат, санвузлу, кухні та веранди, право власності також набувається на два сараї, вбиральню, погріб під прибудовою та половина споруд. Фактично, ОСОБА_5 набула право власності не тільки на частину житлового будинку, а й на частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1.

Право власності на зазначене домоволодіння було зареєстровано ОСОБА_5 у Бюро технічної інвентаризації м. Києва 07.04.1997 р. в реєстровій книзі під № 11765. Таким чином ОСОБА_5 набула права приватної власності на 3/5 частини житлового будинку, а не на 1/2 частину, як це зазначено в тексті спірного заповіту.

Відповідно до акту про право приватної власності на землю за НОМЕР_1 від 16.07.2001 р. ОСОБА_5 набула права приватної власності на земельну ділянку розміром 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. При цьому жодного поділу цієї ділянки на частини не відбувалось. Проте в тексті спірного заповіту зазначено, що заповідачка є власником 1/2 частини земельної ділянки по вищезазначеному адресу, що також не відповідає дійсності. За таких обставин, позивачка вважає, що спірний заповіт містить не тільки ряд неточностей та неясностей, а й ставить під сумів складання та підписання його саме ОСОБА_5 та відповідно її наміри вчинити таку дію на користь ОСОБА_2, що дає підставу вважати такий заповіт недійсним.

Вказує також на те, що підпис, який наче б то зроблено ОСОБА_5 суттєво відрізняється від підпису, який зроблено на інших документах в тому числі на договорі купівлі-продажу 3/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 11.03.1997 р., що дає підстави вважати цей заповіт недійсним.

Зважаючи на наявність у спірному заповіті описаних вище неточностей та суперечностей за заявою покійного батька позивачки та чоловіком заповідачки ОСОБА_4 Подільським РУ ГУ МВС України в м. Києві порушено кримінальну справу №07-10867 за фактом підроблення заповіту від імені ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 358 КК України і на даний час дана кримінальна справа внесена до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань.

Просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 23.10.2003 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О. за № 8414 на користь ОСОБА_2

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з тих же підстав, просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити, застосувати строки позовної давності.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко Валерій Олександрович, в судове засідання не заявився, надав суду заяву, де просив розглядати справу без його участі, із заявленим позовом не погодився, в його задоволенні просив відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає,виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, 23 жовтня 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком Валерієм Олександровичем було складено та посвідчено заповіт, за яким ОСОБА_5 на випадок її смерті заповідала належні їй на праві приватної власності 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, які знаходяться в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с. 6).

З договору купівлі-продажу від 11.03.1997 року вбачається, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу серія ААЕ № 981783 нерухомого майна, а саме 3/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 7-8).

З державного акту про право приватної власності на землю за НОМЕР_1 від 16.07.2001 р. вбачається, що ОСОБА_5 набула права приватної власності на земельну ділянку розміром 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. (а.с. 9-10).

Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_2, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 27).

Оспорюваний позивачкою заповіт ОСОБА_5 від 23.10.2003 року був посвідчений до введення в дію Цивільного кодексу в редакції 2004 року, тому на спірні правовідносини поширювались положення ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Стаття 48 ЦК ( в редакції 1963 року) передбачала, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст.. 534 ЦК УРСР 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Стаття 541 ЦК УРСР ( 1963 року) передбачає, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Пункт 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 07 липня 1994 року, в редакції, яка діяла на момент посвідчення заповіту, передбачає, що нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу). У заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту.

Відповідно до п.83 вищевказаної інструкції, при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Пункт 85 Інструкції передбачає, що заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини.

Як вбачається з заповіту, приватним нотаріусом при посвідченні заповіту ОСОБА_5 було зазначено необхідні дані, передбачені діючим на той час законодавством, у тому числі і дані про заповідача ОСОБА_5.

Як вбачається з копії оспорюваного заповіту адреса спадкового майна вказана: АДРЕСА_1, яка зазначена також у самому договорі купівлі-продажу житлового будинку від 11.03.1997 року та у копії паспорта ОСОБА_5.

Те, що ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, які знаходяться в АДРЕСА_1, тобто заповітом не охоплено всю частину належного їй майна, не суперечило чинному на той час законодавству, тому твердження позивачки та її представника в цій частині є безпідставними.

Крім того, як зазначає представник відповідача ОСОБА_1 було відомо про наявність оскаржуваного заповіту ще у 2009 році, про що свідчить підписана нею 04.09.2009 року позовна заява про уточнення позовних вимог, подана у справі за позовом її батька ОСОБА_4 ( представником якого вона виступала) до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку, яка розглядалась у Подільському районному суді м.Києва, а тому вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності для заявлення позову про визнання заповіту ОСОБА_5 недійсним.

Відповідно до ст.. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.. 257 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки позивачці про наявність вказаного заповіту було відомо ще в 2009 році, а з позовом вона звернулась в червні 2013 року, суд вважає, що нею пропущений строк позовної давності.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, ст.. 48, 534,541,543 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року), керуючись ст..ст. 10, 11, 88, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко Валерій Олександрович про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н. Г. Сербіна