Справа № 2/489/1365/15 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 травня 2015 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Позивачка вказувала на те, що на підставі договору дарування від 30 січня 2015 року вона є власником квартири АДРЕСА_1, попереднім власником якої був ОСОБА_6. В зазначеній квартирі після укладення договору дарування залишилися проживати відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які добровільно виселятися з квартири не бажають чим чинять їй перешкоди у користуванні квартирою.

Посилаючись на положення ст..ст.316, 319, 321, 386, 387, 391 ЦК України, позивачка просила суд задовольнити її позов.

В судовому засіданні позивачка та її представники підтримали позов, просив про його задоволення. Посилалися на те, що у зв'язку з проживанням відповідачів в даній квартирі позивачка, як її власник, позбавлена можливості в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд.

Відповідачі не заперечували проти позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 30 січня 2015 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., позивачка є власником квартири АДРЕСА_1.

Зазначений договір дарування був укладений між нею та ОСОБА_6, якому спірна квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 11.12.1999 року Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою 16.10.2000 року.

Як слідує зі справи ОСОБА_6 з 29 січня 2000 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Відповідач ОСОБА_5 є сином ОСОБА_6 Відповідачі вселилися до спірної квартири як члени сім'ї ОСОБА_6.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 лютого 2011 року шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 було розірвано.

Як встановлено було в судовому засіданні відповідачі і на теперішній час проживають в спірній квартирі, добровільно виселятися з квартири не бажають.

Статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод регламентується, що кожна особа фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається з підстав не заборонених законом, зокрема, правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть у тих випадках, коли воно відчужено особою, яка не мала на це права. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, крім як у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового праву та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі вселилися до спірної квартири як члени сім'ї колишнього її власника ОСОБА_6 і з того часу мешкають в ній.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування квартирою.

Оскільки ОСОБА_1 є власником спірної квартири, а відповідачі вселилися до цієї квартири та проживають в ній як члени сім'ї її колишнього власника, то з припиненням права власності ОСОБА_6 на квартиру припинилося і право членів його сім'ї на користування цією квартирою.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Вимоги позивачки про зняття з реєстрації задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта тощо.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстрації задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині в позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська