Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс») звернулося до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 07 лютого 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Мрія» (далі - АКБ «Мрія») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 27 466,67 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 лютого 2006 року між вказаними сторонами було укладено договір застави, відповідно до умов якого заставодавець передав в заставу банку транспортний засіб Богдан, марки А 9201, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Правонаступником прав та обов'язків АКБ «Мрія» є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), з яким 24 грудня 2012 року ТОВ «Кредекс Фінанс» був укладений договір про відступлення права вимоги, в тому числі і за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_3

У подальшому на підставі договору від 17 грудня 2014 року, укладеного між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», останнє набуло право вимоги за кредитним договором від 07 лютого 2006 року в сумі заборгованості 137 320 грн 86 коп.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними утворилася заборгованість, яка станом на день подачі позову складала 137 320 грн 86 коп., з яких: 110 863 грн 47 коп. - сума простроченого основного боргу за кредитом та 26 457 грн 39 коп. - прострочені проценти.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» заборгованість за кредитним договором в сумі 137 320 грн 86 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 07 лютого 2006 року між АКБ «Мрія» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 27 466,67 доларів США, а останній зобов'язався повернути їх та сплатити проценти за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 лютого 2006 року між вказаними сторонами було укладено договір застави, відповідно до умов якого заставодавець передав в заставу банку транспортний засіб Богдан, марки А 9201, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Правонаступником прав та обов'язків АКБ «Мрія» є ПАТ «ВТБ Банк», з яким 24 грудня 2012 року ТОВ «Кредекс Фінанс» був укладений договір про відступлення права вимоги, в тому числі і за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_3

У подальшому на підставі договору від 17 грудня 2014 року, укладеного між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», останнє набуло право вимоги за кредитним договором від 07 лютого 2006 року в сумі заборгованості 137 320 грн 86 коп.

В процесі розгляду справи було здійснено заміну сторони позивача ТОВ «Кредекс Фінанс» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

13 травня 2011 року приватним нотаріусом був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави для задоволення вимог ТОВ «Кредекс Фінанс» про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 22 березня 2010 року становила 19 454,66 доларів США, що за курсом НБУ складало 154 862 грн 98 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2013 року, яке набрало законної сили, вищезазначений напис приватного нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку, у зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань у відповідача виникла заборгованість перед позивачем, яка складає 137 320 грн 86 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк для звернення до суду за захистом порушеного права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, апеляційний суд виходив з того, що позивач звернувся до суду із указаним позовом у встановлений законом строк, доказів на спростування суми заборгованості відповідачем не надано.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 1 кредитного договору строк кредитування визначено 5 років - до 07 лютого 2011 року.

Відповідно до п. 8.3 кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредиту шляхом внесення готівки в касу на рахунок банку щомісячно в строк з 25 числа по останній робочий день поточного місяця, починаючи з березня 2006 року. Сума щомісячного погашення кредиту та процентів повинна бути не менше ніж 635 доларів США.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Таким чином, оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2911/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим неможливо встановити, з якого часу боржник припинив повернення боргу за кредитним договором, оскільки в матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості.

На порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, не врахував вищевикладеного та не взяв до уваги роз'яснення, що містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», та у мотивувальній частині рішення не навів розрахунків, з яких виходив при задоволенні грошових позовних вимог, при цьому не зазначив, який доказ взятий за основу при визначенні суми заборгованості, що позбавляє суд касаційної інстанції можливості цей розрахунок перевірити.

Крім того, колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що нарахування процентів за користування кредитними коштами поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

Однак відповідно до ст. 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору закінчився 07 лютого 2011 року, а відповідно до рішення апеляційного суду заборгованість, яка стягнута на користь позивача, розрахована станом на день подачі позову, - грудень 2013 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування вказаного рішення та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська