АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/5155/15 Головуючий 1 інст. - Алфьорова Т.М.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Пшенічної Л.В.,

за участю секретаря Маковецької О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7 та Публічне акціонерне товариство «Мегабанк» про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Просив визнати на підставі ч.1,3,5 ст. 203, ч.1 ст. 215, ст. 228 ЦК України недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 12.12.2011 року між його матір'ю ОСОБА_5 та її сестрою ОСОБА_6, про вчинення якого йому стало відомо 20.11.2014 року.

Посилався на те, що з 02.02.2000 року він проживав у вищевказаній квартирі, але 07.12.2011року він (на той час неповнолітній) за наказом матері змінив місце своєї реєстрації та зареєструвався в квартирі своєї бабусі за адресою: АДРЕСА_2, однак фактично продовжував проживати у спірній квартирі без реєстрації.

Вважав, що відчуженням вказаної квартири без згоди органу опіки i піклування його права як дитини на належний життєвий рівень i право користування житлом були порушені.

Розгляд справи відбувся за відсутністю відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які надали до суду заяви про визнання позову ОСОБА_3 за вказаними ним підставами, та третьої особи ОСОБА_7

Представник третьої особи ПАТ «МЕГАБАНК» вважав позов безпідставним, посилаючись на те, що під час укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 не мав майнових прав на спірну квартиру та право на користування нею, був зареєстрований за іншою адресою, тому згода органу органу опіки і піклування не вимагалася. Вказана квартира квартира згідно іпотечного договору № 27/2011-MK-USD-3 від 26.12.2011 р., укладеного між ПАТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_6, забезпечує виконання ФОП ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним договором від 26.12.2011 р. № 27/2011-MK-USD, за умовами якого ПАТ «МЕГАБАНК» було надано ФОП ОСОБА_6 кредит у poзмipi 70 000 доларів США на строк до 20.12.2016 р. зi сплатою 13,0 % річних, і за яким на даний час виникла велика заборгованість.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленим, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Зазначає, що районнім судом безпідставно не прийнято до уваги обставини, які були визнані відповідачами, а саме, що ОСОБА_3 безперервно проживав і проживає в спірній квартирі, був неповнолітнім під час вчинення оспорюваного договору, який укладений без згоди органу опіки і піклування, змінив реєстрацію свого місця проживання за вимогою матері.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача при здійсненні оспорюваного ним правочину не були порушені відповідачами.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, досліджених судом.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 12.12.2011 року між ОСОБА_5 та її сестрою ОСОБА_6 був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала на праві приватної власності продавцю ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26.12.2002 р. виконавчим комітетом Фрунзенської районної ради міста Харкова та зареєстрованого в КП «Харківське МБТІ» 29.12.2002 року (п. 1.3 договору).

Відповідно до п.3.3 вказаного договору купівлі-продажу квартири сторони цього договору зазначили, що у відчужуваній квартирі неповнолітні діти або інші особи не проживають, в майнових прав на цю квартиру не мають.

На час вчинення цього правочину ОСОБА_3 не був зареєстрований в спірній квартирі, оскільки 07.12.2011року відповідно до вимог ст. 29 ЦК України , ч.1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зареєстрував своє місце проживання у бабусі за адресою: АДРЕСА_2.

Зазначені обставини не оспорювалися сторонами як в суді першої так і апеляційної інстанції.

Відповідно до роз'яснень, викладених в ухвалі від 23.07.2008 року Верховного Суду України в справі № 6-3859 св08, право користування майном члена сімї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи.

Доводи апеляційної скарги на те, що ОСОБА_3 вимушено змінив місце реєстрації за вимогою матері не підтверджуються наданими сторонами доказами.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта не заперечував і того, що будь-яких спорів ( в тому числі й у судовому порядку ) між ОСОБА_3 та його матір'ю щодо користування спірним жилим приміщенням не виникало.

У зв'язку з зазначеним судом першої інстанції обґрунтовано на підставі ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ч.ч.1,2 ст. 172 СК України зроблений обґрунтований висновок про те, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 не мав право користування квартирою, тому надання органом опіки і піклування відповідного дозволу на укладання вказаного договору купівлі-продажу квартири не вимагалося.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави недійсності правочину визначені в статті 215 ЦК України.

Судом першої інстанції обґрунтовано зроблений висновок про те, що за змістом вищезазначених норм матеріального права та вимог ст. 228 ЦК України обов'язковою умовою для визнання правочину таким, що порушує публічний порядок, є посягання особи при його укладанні на порушення законодавства, істотні громадські та державні інтереси, мають антисоціальний характер. Однак доказів того, що оспорюваний договір купівлі - продажу квартири порушує публічний порядок, ОСОБА_3 не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що відповідачі визнали його позов за заявленими підставами, не є підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення районного суду, який відповідно до вимог ч.4 ст. 174 ЦПК України правильно не прийняв таке визнання відповідачів, оскільки воно суперечить вищенаведеним нормам закону.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення якого ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: