АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

26 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Семенюк Т.А.,

при секретарі: Прохоровій В.С.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 1165800,00 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05 березня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.

Як на підставу скасування рішення вказував на те, що суд невірно кваліфікував правовідносини на підставі письмового доказу наданого позивачем, оскільки вказаний доказ не являється розпискою і не підтверджує факту укладення між сторонами договору позики. У ньому не відображено істотних умов договору позики, не визначено строки та взагалі обов'язок повернення грошових коштів, а лише вказано, що кошти підлягають поверненню виключно у зв'язку із настанням форс-мажорних обставин. А з урахуванням того, що не встановлено строк повернення позики у позивача відсутнє право вимоги повернення грошових коштів. Вважав, що між позивачем та відповідачем було укладено договір про спільну діяльність.

Вказував на порушення судом норм процесуального права. Зокрема суд невірно застосував положення ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, ухваливши заочне рішення, з огляду на те, що відповідач належним чином не був повідомлений про розгляд справи, а лише про судове засідання на 10.07.2014. Його неявка у вказаний день була поважною, оскільки він не зміг з'явитися до суду за браком часу для підготовки до судового засідання і узгодження позиції зі своїм представником.

Крім цього, суд безпідставно не прийняв до уваги заяву про застосування строку позовної давності, який сплинув 20.11.2013.

Просив скасувати заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представники ОСОБА_1 - ОСОБА_4, ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, що наведені в ній.

ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 02.09.2010 між сторонами було укладено в усній формі договір позики, за умовами якого позивачем було надано відповідачу грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США, на підтвердження якого відповідачем було надано розписку (а.с. 47).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Суд першої інстанції, встановивши факт невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором позики дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Факт отримання вказаних коштів від позивача відповідачем не оспорюється.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно кваліфіковані правовідносини на підставі письмового доказу наданого позивачем. Посилання відповідача на те, що кошти передано на виконання договору про спільну діяльність не мають правового значення для вирішення вказаного спору, оскільки для виконання позикових зобов'язань не має значення на які цілі позичаються грошові кошти.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо незастосування судом до вказаних правовідносин строку позовної давності.

У заяві про застосування строків позовної давності відповідач вказує, що позивач повинен був дізнатись про порушене право на наступний день після надання позики, тобто 03.09.2010, а оскільки він звернувся до суду лише в 2014 році, строк позовної давності сплинув 20.11.2013.

Такі доводи ґрунтуються на довільному трактуванні відповідачем норм матеріального права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Ураховуючи викладене, та ту обставину, що з дня пред'явлення вимоги не пройшло трьох років, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість заяви про застосування строку позовної давності.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апелянта щодо порушення судом норм процесуального права та його неналежного повідомлення про час та місце розгляду справи з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи (а.с. 35), докази наявності обставин, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання і неповідомлення їх суду матеріали справи не містять. Крім того, представником відповідача ОСОБА_4 було направлено на адресу суду заяву про застосування строків позовної давності, в той час, як до суду повідомлень про причини неявки та клопотання про розгляд справи без участі відповідача чи його представника, не надходило (а.с. 33, 35, 39 - 45).

У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в повному обсязі з'ясував обставини, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та дав належну оцінку згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків.

Всі висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості позову та необґрунтованості заперечень повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - відхилити.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 758/4200/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7191/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Гребенюк В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.