Справа № 489/1284/15-ц
Номер провадження 2/489/1167/15
РІШЕННЯ

Іменем України

27 травня 2015 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач 1), ОСОБА_2 (далі-позивач 2) до ОСОБА_3 (далі-відповідач 1), ОСОБА_4 (далі-відповідач 2) про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права власності на частку квартири,

встановив

У лютому 2015 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у грудні 2002 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 Від шлюбу вони мають сина - позивача ОСОБА_2 Під час проживання в шлюбі, мати відповідача ОСОБА_5 - уклала договір купівлі-продажу квартири за 12.000 карбованців, які належали подружжю. Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_3 став виганяти із зазначеної квартири позивачів, наголошуючи на тому, що вони не мають права на це житло. Позивачка вимушена була звернутися до суду для визнання за нею і її малолітнім сином права на проживання у спірній квартирі. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва за позивачами було визнано право на проживання у спірній квартирі. Проте позивачам стало відомо, що ОСОБА_5 за договором дарування передала спірну квартиру у власність ОСОБА_3, який в свою чергу згідно з договором дарування передав у власність ОСОБА_6 Вважають, такі дії відповідачів неправомірними. Просять суд визнати договір дарування між відповідачами недійсним та визнати за позивачами право власності на 1/2 частку зазначеної квартири.

20 квітня 2015 року від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшло заперечення, в якому він зазначив, що єдиним власником спірної квартири є він, і він правомірно подарував її ОСОБА_4

В судовому засіданні позивачі підтримали свій позов в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені ними в позовній заяві, наполягали на задоволенні позову.

В судовому засіданні відповідачі позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

13.04.1990 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який був розірваний 19.02.2003, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а. с. 7).

Від шлюбу мають повнолітнього сина - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 8).

09.04.1992 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, за яким останній набув спірну квартиру у власність (а. с. 34-35).

З вказаного договору вбачається, що квартира належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.1991, посвідченого Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою за № І-4856 та зареєстрованого в ММБТІ 17.03.1992 за № 17365.

16.05.2003 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір дарування, згідно з яким остання прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 15).

Позивачі просять визнати договір дарування від 16.05.2003 недійсним, посилаючись на те, що його укладенням було порушено права неповнолітнього (на той час) позивача ОСОБА_2 Вказують, що відповідач 1 при укладенні договору не отримав дозволу органу опіки та піклування відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу україни (далі-СК України).

Позивачі помилково посилаються на норми СК України та ЦК України, оскільки вони не діяли на час виникнення спірних правовідносин і не можуть бути до них застосовані.

Правовідносини між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 з приводу відчуження нерухомого майна виникли 16 травня 2003 року і на той період часу були чинними Цивільний кодекс України 1963 року і Кодекс про шлюб та сім'ю України 1969 року прийняття відповідно, які на теперішній час втратили чинність.

Так, діючою на той час ст. 78 КпШС України «Управління майном дітей» було передбачено, що «якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування». Можна зробити висновок, що диспозиція цієї статі наголошувала лише на випадки, коли неповнолітня дитина є власником майна і зовсім не наголошується про інші «майнові права» неповнолітньої особи, такі, наприклад, як користування житловою площею, право на яке дає відповідна реєстрація в квартирі. Відповідно до діючого на той період часу, коли був укладений договір дарування спірної квартири (2003 р.) Наказу Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.94 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», (пункти 46-53 Інструкції), зовсім не йшла мова про те, що нотаріус зобов'язаний, з метою перевірки відсутності прав неповнолітніх дітей на користування відчужуваною квартирою, вимагати подачі йому довідки про склад сім'ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. Також в цій Інструкції було відсутнє правило, відповідно до якого у разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право користування відчужуваною квартирою мають неповнолітні діти, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Посилання позивачів на ст. 59 і ч. 2 ст. 177 діючого Сімейного кодексу України є юридично не вірним, оскільки відповідно до принципу закріпленого ст. 57, 58 Конституції України щодо неможливості зворотної дії законів та нормативно-правових актів у часі.

Проте, частиною 3 статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" (в редакції, що діяла на час укладання спірного договору 16.05.2003) передбачалось, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Тому, майнові права на користування спірною квартирою підпадали під дію ч. 3 ст. 17 вказаного закону.

Статтею 48 ЦК УРСР (1963 р.) встановлено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 досяг повноліття в 2008 році.

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.10.2010 (а. с. 56) у цивільній справі № 2-3485/2010 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про покладення зобов'язання звільнити квартиру та передати її позивачу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були присутні в судовому засіданні та не визнали позов. Також вбачається, що вони знали про спірний договір дарування і те, що квартира була відчужена ОСОБА_4

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267 ЦК України).

Позивачі вказують, що пропустили строк позовної давності з поважних причин, а саме через те, що ОСОБА_1 хворіла і не мала матеріальної можливості, а ОСОБА_2 був неповнолітнім.

Позивачами не надано доказів існування поважних причин у вигляді хвороби і скрутного матеріального стану та й вказані обставини суд не може визнати поважними причинами пропуску строку позовної давності. З 2008 року ОСОБА_2 вже був повнолітньою особою і міг самостійно захищати свої права, а в 2010 році йому достеменно стало відомо про порушення його прав при розгляді справи № 2-3485/2010 (а. с. 56). Так само відсутні поважні причини і в ОСОБА_1, яка також як мінімум з 2010 року знала про укладення спірного договору дарування.

Додатково позивачі посилалися на те, що квартира була придбана за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період шлюбу, тому він не мав права дарувати всю квартиру і просять визнати за ними право власності на 1/2 частку.

ОСОБА_3 набув права власності на квартиру внаслідок отримання її в дар від матері ОСОБА_5, тому квартира не була спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачі не просили визнати недійсним договір дарування квартири від 26.11.1991, укладений між ОСОБА_5 та її сином ОСОБА_3, тому відповідно до презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) договір є правомірний, а спірна квартира була (до відчуження) особистою власністю ОСОБА_3

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права власності на частку квартири в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв