Провадження № 2/0202/1272/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 липня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Фісун К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у грудні 2014 року звернувся із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В позовній заяві та в ході судового засідання позивач та представник позивача посилалися на те, що з відповідачкою по справі він перебував в офіційному шлюбі, зареєстрованому 16 жовтня 1993 р. Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській обл., актовий запис за № 561. Від спільного з нею проживання у них народилася одна дитина - син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який наразі проживає зі своєю матір'ю.

Шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано 14.07.2014 p., згідно з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

За час їх спільного з відповідачкою проживання та перебування у шлюбі вони придбали за спільні заощадження однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, пр?т АДРЕСА_1. Вказана квартира була ними придбана за договором купівлі-продажу у вересні 1998 року, за 3 300 доларів США. В Дніпропетровській державній нотаріальній конторі Індустріального району, куди вони звернулись разом з продавцем квартири для укладення договору купівлі-продажу, позивач, згідно з вимог чинного законодавства, надав письмову згоду на оформлення квартири на ім'я його дружини - ОСОБА_2 Вони разом вирішили, що оскільки в його матері є квартира і приватний будинок, а в дружини не було житла, то ця квартира буде оформлена саме на її ім'я.

Перед купівлею цієї квартири вони сім'єю проживали в квартирі його матері АДРЕСА_2. ОСОБА_1 працював на заводі ім. К. Лібкнехта, мав стабільну заробітну плату, а відповідачка була три роки в декретній відпустці, а потім ще три роки - до досягнення сином віку шести років. Кредити подружжя не сплачувало, і збирало кошти на придбання своєї квартири, оскільки мали намір з дружиною мати своє окреме житло.

Ще раніше, в 1996 р., працюючи на вказаному підприємстві, ОСОБА_1 отримав виробничу травму, і у зв'язку з цим йому надали одноразове страхове відшкодування нещасного випадку, в сумі, еквівалентній на той час приблизно 3 000 доларів США. Ці гроші теж були витрачені ним з відповідачкою на придбання квартири.

Коли квартира була приведена до пристойного вигляду, то за наполяганням його тодішньої дружини вони надали це житло для найму квартирантам, які можливо проживають в ній і до цього дня. Насправді вони з відповідачкою і з сином не проживали в цій квартирі, оскільки і після розірвання шлюбу остання продовжує жити в квартирі його матері, а позивач змушений проживати в іншому будинку своєї матері. Після розірвання шлюбу відповідачка взагалі не впускає його в їх квартиру.

Просив суд: визнати АДРЕСА_3 обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати за ним, ОСОБА_1, а також за відповідачкою ОСОБА_2, право власності за кожним на ? частини квартири, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, пр-т Г. «Правда»АДРЕСА_4.

ВідповідачОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна. Вказала, що позов ОСОБА_1П вважає таким, що не відповідає дійсності, вимогам закону, не обґрунтованим належними доказами та утискає її законні права. Вказала, що 15 вересня 1999 року за рахунок коштів її частки від спадщини за нерухоме майно, розташоване у місті Дніпропетровську по вул. Гречихіна, 12, яка їй належала після смерті її батька ОСОБА_4 (помер у жовтні 1996 р.) на підставі свідоцтва про право на спадщину, тобто фактично за особисті кошти, була придбана однокімнатна квартира, яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ пр-т. Г.«Правда»АДРЕСА_5 та яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу. Вищевказана квартира була придбана за кошти, які відповідачці були відшкодовані її братом ОСОБА_5 за умови, що вона відмовиться у майбутньому від частини спадщини на нерухоме майно, яке вони обидва у рівних частинах отримали після смерті їх батька. Доказом того, що між відповідачкою та її братом ОСОБА_5І була домовленість, що вона відмовиться у майбутньому від частини спадщини, а він їй за її частину відшкодує гроші на придбання квартири є те, що на теперішній час її брат є єдиним власником нерухомого майна, отриманого ними у спадщину будинку, розташованого у місті Дніпропетровську по вул. Гречихіна, 12 та досі там проживає на підставі договору дарування на ? частини будинку.

Її колишній чоловік ОСОБА_1П не був присутній при укладенні договору купівлі-продажу, оскільки жодних грошових коштів на придбання цієї квартири не надавав, його згода на придбання квартири не вимагалась. На підставі цього він не зміг надати суду жодних належних доказів у вигляді письмової згоди на оформлення квартири на її ім'я.

Відповідач (позивач за первісним позовом) ніколи не проживав в вищезазначеній квартирі та не ніс жодних витрат на її утримання. Також вважає безпідставним його твердження, що квартира була придбана за сімейні кошти, тому що вони обидва на той час не працювали. ОСОБА_2 знаходилася у декретній відпустці по догляду за дитиною з 1995 року по 2001 рік, а її колишній чоловік теж не працював з 24.02.1996 р., тому що отримав виробничу травму та довгий час знаходився на тривалому лікуванні та згодом на пенсії. В 1998 році позивач відмовився від перебування на пенсії в умовах нестачі грошей на утримання сім'ї, та вийшов на роботу та став отримувати невелику заробітну платню, тому що мав «легкий труд».

З огляду на вищенаведене зрозуміло, що їх сім'я не мала можливості заощаджувати гроші, тим більше не мала грошей на придбання квартири, яка була придбана в 1999 році, по спливу більш ніж трьох років після отримання позивачем страхової виплати, як він зазначає в своєму позові. Тому позивач (відповідачка за первісним позовом) вважає твердження ОСОБА_1П, що отримані гроші були витрачені на придбання квартири неправдивим та безпідставним.

Також вагомим доказом того, що її колишній чоловік не має ніякого відношення до придбання визначеної квартири, на думку позивачки (відповідачки за первісним позовом), є те, що він навіть не знає достовірно у якому році була придбана квартира, оскільки у своєму позові він зазначає що квартира була придбана у 1998 році, хоча насправді вона була придбана 15 вересня 1999 року.

Просила суд: визнати однокімнатну квартиру розташовану за адресою м. Дніпропетровськ пр-т. АДРЕСА_6 особистою приватною власністю ОСОБА_2.

В судовому засіданні позивач за основним позовом та його представник позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволені. В задоволені зустрічної позовної заяви просили суд відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги позивача за основним позовом не визнала та просила суд задовольнити зустрічний позов. Звернула увагу суду на те, що навіть мати позивача в своїх позовних заявах до суду вказує на те, що вона отримала квартиру АДРЕСА_7ОСОБА_6» у спадщину.

Свідок ОСОБА_7, сусід по вул. Гречихіній, розповів про те, що був присутній при домовленості ОСОБА_2 з її братом, про те, що за належну частку спадщини братом буде придбана їй квартира, а йому залишиться весь будинок.

Свідок ОСОБА_8, подруга відповідачки, розповіла про те, що після загибелі батька ОСОБА_9 вона із братом порівну прийняли спадщину. ОСОБА_10 вирішив жити в будинку, а ОСОБА_10 купити однокімнатну квартиру. Про те, що однокімнатна квартира ОСОБА_10 придбана за рахунок коштів її брата знає зі слів ОСОБА_10 та її брата ОСОБА_5 та була присутня при розмові. Квартиру придбано за 3300 дол. США. У чоловіка ОСОБА_10 ОСОБА_1 була травма, він тривалий час лікувався і на лікування пішли значні кошти. На кошти, які були отримані ОСОБА_1 після отриманої травми була придбана пральна машина та холодильник.

Свідок ОСОБА_11, друг сімї ОСОБА_2, розповів про те, що знає сімю з 1995 року. Сергій отримав травму на роботі та отримав компенсацію, значні кошти пішли на лікування та реабілітацію. Частина коштів була витрачена на побутову техніку, меблі та одежу. Спірну квартиру ОСОБА_2 купив її рідний брат в рахунок того, що вона відмовиться від спадщини. Квартира придбана за 3300 дол. США.

Свідок ОСОБА_12, сестра чоловіка відповідачки, розповіла про те, що в 1996 році помер батько її чоловіка, і стало питання, що робити з будинком. Будинок був виставлений на продаж, дізнавшись про ринкову вартість будинку, вони з чоловіком вирішили компенсувати частку ОСОБА_2. Її чоловік займався пошуком квартири, коли знайшов, то вони разом їздили її дивитися та чоловік дав завдаток в розмірі 300 дол. США для погашення боргу по комунальним платежам. В нотаріальній конторі при укладанні договору був її чоловік, ОСОБА_2 і продавець, квартира була придбана за 3300 дол. США. ОСОБА_13 ОСОБА_1 працював на заводі К. Лібкнехта, де отримав травму та отримав відшкодування.

Свідок ОСОБА_5, брат відповідачки, вказав на те, що він придбав спірну квартиру за свої кошти. Вони з сестрою виставили на продаж спадковий будинок, дізналися про його ринкову вартість в розмірі 6000 дол. США. Він через агентство з нерухомістю зайшов спірну квартиру. Разом з сестрою пішов до нотаріуса, де і був оформлений договір купівлі-продажу квартири. Сестра подарувала йому частину домоволодіння значно пізніше, ніж був укладений догові-купівлі продажу квартири, оскільки в її сімї не було коштів, а тому договір дарування частини домоволодіння він також оплачував сам. ОСОБА_13 сестри при придбанні квартири в ній не був та її не бачив. Сергій дійсно отримав значні кошти після отримання травми, однак вони пішли на його тривале лікування та реабілітацію.

Свідок ОСОБА_14, сусідка, знайома сімї ОСОБА_5, була свідком домовленості між братом ОСОБА_5 та сестрою ОСОБА_13, про те, що він купить їй квартиру, а вона відмовиться від своєї частки в спадковому майні.

Свідок ОСОБА_15, пенсіонер, розповів про те, що знав ОСОБА_1 з 2000 року, його дружину він не знав і жодного разу не бачив. Вказав, що його бригада здійснювала ремонт в квартирі №22. Кошти за роботи отримував від ОСОБА_1.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги за основним позовом не підлягають задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони знаходилися у шлюбі з 16 жовтня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторним) серія І-КИ № 238912, виданого Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській обл., актовий запис за № 561 (а. с. 12).

Відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за справою № 202/26332/13-ц від 04 липня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 14.07.2014 pоку (а. с. 14).

Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.10.2014 р. рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за справою № 202/26332/13-ц від 04 липня 2014 року залишено без змін. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2014 року набрало законної сили (а. с. 18-20).

Згідно до договору купівлі-продажу серія АВЕ № 251560 від 15 вересня 1999 року, посвідченим державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_16, за реєстровим номером 2-4776, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_17М квартиру № 22 у буд. № 70 А по пр-т Г. Правда у м. Дніпропетровську (а. с. 74).

Як вбачається із листа Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 квітня 2015 року №788/02-03 відповідно до вимог чинного законодавства України, а саме: Закону України « Про нотаріат», ЦК України в редакції 1963 року, КпШС України, Інструкції « Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», згода подружжя на купівлю майна не вимагалася.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих положень Сімейний кодекс України може регулювати відносини, які виникнуть починаючи з дня набрання ним чинності.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують увагу.

Аналогічні норми передбачені і ст. ст. 60, 70 СК України. Так, ст. 60 СК України вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є обєктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є

власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і

розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно з зазначеними нормами, при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю зясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Суд не може прийнятим до уваги твердження ОСОБА_1 про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, частково за рахунок коштів, отриманих як відшкодування за спричинену травму, оскільки це спростовується даними по справі та показаннями свідків. Про те, що ОСОБА_2 спірна квартира була придбана в період шлюбу її братом ОСОБА_5 за частину спадкового майна, підтвердили в судовому засіданні допитані та попереджені про кримінальну відповідальність свідки по справі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_14 та підтверджено доказами по справі.

Так, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 липня 1997 року, посвідченого завідуючою Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованої в реєстрі за №1-1350, спадкоємцем майна ОСОБА_4, померлого 18 жовтня 1996 року є в рівних частинах: син - ОСОБА_5 та дочка - ОСОБА_2. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається, із домоволодіння за номером 12, що знаходиться на вулиці Гречихіна в місті Дніпропетровську.

Згідно до договору дарування ? частини домоволодіння, серія ВВТ № 090568 від 31.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_18, зареєстрованому в реєстрі за №1-1350, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_5 ? частину домоволодіння за номером 12, що знаходиться на вулиці Гречихіна в місті Дніпропетровську. Вказана 1/2 частина домоволодіння належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 12.07.1997 року за реєстром 1-1350, зареєстрованого в КБ « Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 26.12.1997 року, номер запису :110 в книзі №19, реєстраційний номер 9436186 (а. с. 76).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання.

Пунктом 24 Постанови передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Таким чином, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, та те, що квартира № 22 у будинку № 70 А по пр-кт. ОСОБА_6 була придбана ОСОБА_2 за рахунок своїх власних коштів, отриманих за її частину спадкового майна ? домоволодіння, розташованого у місті Дніпропетровську по вул. Гречихіна 12, тому суд приходить до висновку, що вказана квартира є особистою власністю ОСОБА_2, а, отже, позовні вимоги позивача за зустрічним позовом знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню, та позовна заява за основним позовом ОСОБА_1 задоволенню не підлягає .

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 544 грн. 00 коп.

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 22, 24 КпШС, ст. ст. 57, 60-71 СК України ст. ст. 3, 7, 10, 11, 15, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 по визнання особистою власністю майна задовольнити.

Визнати однокімнатну квартиру №22, розташовану в буд 70-а, пр. Г. Правди в м. Дніпропетровську особистою приватною власністю ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2) судові витрати по справі в розмірі 2 544 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар