Номер провадження: 22-ц/785/5749/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Артеменко І.А., Гончаренко В.М.

з участю секретаря - Абалдової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2015 року, -

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики і в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за яким відповідач ОСОБА_3 отримав в борг для власних потреб 30 000 дол. США, що на час укладання договору було еквівалентно 240 000 гривень та зобовязався повернути позику до 31 грудня 2012 року.

Свої зобовязання за договором позики відповідач не виконав, позику не повернув. Позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 850 440 гривень та судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 позов підтримали , просили задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_5 позов не визнав , посилаючись на те, що позику відповідач не отримував , а лише мав намір отримати позику , просив відмовити у задоволенні позову

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 26 серпня 2011 року у розмірі 30 000 доларів США, що за курсом НБУ на день винесення рішення складає 630 765, 09 гривень.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того,що між сторонами був укладений договір позики та позивач набув право вимоги повернення заборгованості за договором позики , через невиконання відповідачем своїх зобовязань по погашенню позики.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з наступного.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається , що 26.08.2011 року між сторонами був укладений договір позики .

Відповідно до п.1 договору позики позикодавець ОСОБА_2 передає у власність позичальнику 30000 у.е. (рос.) (екв. 240 000 грн.) на зазначений строк ,а позичальник зобовязується повернути зазначену суму в оговорений сторонами строк.

В п. 2 договору позики сторони передбачили умови повернення позики,але не пізніше 31.12.2012 року. (а.с.8).

Відповідно до п.5 договору позики сторонами передбачено,що договір вважається укладеним з моменту його підписання та передачі позичальнику позикодавцем суми позики. Договір позики був укладений у двух екзамплярах.

З пояснень позивача ОСОБА_2 ,наданих ним колегії суддів вбачається , що з відповідачем знайомий біля 7-8 років , разом працювали в магазині на авторинку «Успіх» м.Одеса . У серпні 2011 року на прохання відповідача за договором позики ,укладеного в двух екземплярах він передав відповідачу у борг 30 000 дол.США ,які відповідач не повернув. У подальшому у 2012 року він також за нотаріально посвідченим договором позики передавав відповідачу у борг 162 000 грн., які відповідач йому повернув. Гроші ним передавалися відповідачу для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до пояснень відповідача ОСОБА_3 наданих ним колегії суддів вбачається , що відповідач з позивачем з 2005 року перебував у дружніх стосунках , працював у позивача продавцем по продажу автотехніки ,авто аксесуарів, запчастин та у подальшому ОСОБА_2 залишив товар в магазині відповідачу під реалізацію ,оскільки відповідач бажав самостійно займатися підприємницькою діяльністю. З позивачем був підписаний договір позики проте за договором позики гроші він не отримував та передача грошей не відбулось ,оскільки договір позики був підписаний відповідачем як гарантію за отриманий товар в магазині під реалізацію через його правову необізнанність.

Відповідно до договору № 19/21 про надання торгового місця та надання послуг від 13.02.2001 року ,вбачається що сторони разом орендували торгове місце ( павільон) на авторинку «Успіх» .

Позивачем не надані ,а матеріали справи не містять докази у спростування пояснень відповідача.

Відповідно до правової позиції зазначеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13), що відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для застосування передбачено , що статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції задовольняючи позов посилався на те,що доказом отримання відповідачем позики є оригінал договору позики ,наданого суду позивачем ,наявність якого у позивача свідчить про неповернення боргу відповідачем.

Проте наявність оригіналу договору позики не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин ,що виникли з договору позики та доказом отримання відповідачем коштів.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки,яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складання розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Позивач ОСОБА_2 при зверненні до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргових зобовязань , проте всупереч до ст. 60 ЦПК України позивачем не надані ,а матеріали справи не містять докази отримання відповідачем за договором позики від 26.08.2011 року саме 30 000 дол. США.

Матеріали справи не містять розписки відповідача про отримання від ОСОБА_2 позики у розмірі 30 000 дол. США.

Визначення сторонами в договорі позики формулювання про передачу у власність позикодавцем 30 000 у.о. позичальнику не є достатнім доказом отримання відповідачем суми позики ,оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (ч.2 ст.1047 ЦК України), що узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України ,справа № 6-79 /цс 14..

Крім того з пояснень відповідача вбачається , що між сторонами виникли інші правовідносини ніж з договору позики ,а саме правовідносини з приводу передачі ОСОБА_2 відповідачу певного майна товару в магазині під реалізацію для здійснення відповідачем підприємницької діяльності .

Суд першої інстанції не врахував вищенаведене та помилково задовольнив позов.

За таких підстав, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1827 грн.,сплачений відповідачем при принесенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, п.4 ч.1 ст.309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1827 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8