АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Саліхова В.В., Музичко С.Г.

при секретарі Кропивній К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановила:

у березні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного з відповідачем 5 жовтня 1997р.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження, проте, спільне життя з відповідачем не склалося, зберігати сімю вони наміру не мають.

Рішенням суду від 10 червня 2015р. позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на неповно встановлені судом обставини справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, так як вона повідомила суд про неможливість її явки у судове засідання у зв'язку із хворобою, однак суд не взяв до уваги дане клопотання. Також апелянт зазначає, що суд формально розглянув даний спір, не прийняв міри для їх примирення, не зясував фактичних обставин справи, не вирішив питання участі позивача в утриманні неповнолітнього сина.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 5 жовтня 1997р., мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що шлюбні стосунки між сторонами припинені у червні 2013р., відновлювати їх позивач не бажає, тому сімя сторін фактично розпалася.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоло-

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/9742/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сирбул О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
віка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання

шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу

- 2 -

суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З пояснень позивача встановлено, що сторони проживають окремо протягом двох років.

У апеляційному суді відповідач не заперечувала, що позивач проживає окремо, проте, стверджує, що це відбувається протягом декількох місяців.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно не надав сторонам строк для примирення, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки такої заяви відповідачем до суду подано не було, хоча про наявність у суді позовної заяви про розірвання шлюбу вона дізналася 30 травня 2015р., а відповідно до журналу судового засідання від 10 червня 2015р. позивач заперечував проти надання строку на примирення і стверджував, що відновлення сімейних стосунків неможливо.

Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Під час апеляційного розгляду позивач також заявив, що не бажає відновлюватися сімейні стосунки з відповідачкою, а також зазначав, що має намір укласти новий шлюб.

Враховуючи, що з моменту постановлення судового рішення до апеляційного розгляду пройшло три місяці, проте, апелянт міри для примирення не приймала, сімейні стосунки сторони не відновили, продовжують проживати окремо, позивач категорично заперечує проти надання строку на примирення, колегія суддів вважає, що надання такого строку буде порушувати засади, встановлені у статтях 24 та 111 СК України.

Оскільки під час судового розгляду встановлено, що сторони проживають окремо протягом двох років, не підтримують подружні стосунки, не ведуть сумісного господарства, не мають спільного бюджету, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи та вірно застосовані норми матеріального права.

Твердження апелянта про те, що вони підтримують з позивачем нормальні стосунки, спільно виховують сина, позивач його навідує, проводить з ним час, не свідчить про поновлення шлюбних стосунків, а є підтвердження того, що позивач належним чином виконує свої батьківські обов'язки.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не вирішено питання про утримання сина, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог, так як апелянт не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про стягнення з позивача аліментів на сина у разі, якщо він не надає матеріальної допомоги на утримання сина, що про апелянт не зазначала під час апеляційного розгляду.

Посилання апелянта на те, що суд розглянув справу у її відсутність, хоча вона направила телеграму про перенесення розгляду справи, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідач у телеграмі не зазначили причини, з яких не може зявитися до суду, тому суд визнав їх неповажними і розглянув справу у відсутність відповідача, що не суперечить ст. 169 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловив, тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

- 3 -

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: