Справа № 450/194/12 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/1857/15 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді: Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: відділ Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, скасування рішень сільської ради, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання недійсним рішення Сокільницької сільської ради № 142 від 21.07.1995 року та № 324 від 05.07.2012 року, Державного акту на право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 від 29.12.1997 року, виданий на ім'я ОСОБА_3, державний акт на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2, виданий на ім'я ОСОБА_3, зобов'язання усунути перешкоди у користуванні та витребування з чужого незаконного володіння земельну ділянку площею 33 кв.м - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2. Просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Спірною є частина земельної ділянки пл.33 м кв., яка була відведена та закріплена за їх будинком в с.Сокільники по АДРЕСА_1. Рішеннями Виконавчого комітету Сокільницької сільської ради від 09.09.1966 року та від 14.10.1966 року за № 488 було виділено для будівництва та затверджено надання земельної ділянки. Видано свідоцтво на забудову з планом забудови садиби, куди входила і спірна ділянка 33 кв.м. Від цієї земельної ділянки не відмовлялись, така не вилучалась. Саме цією частиною земельної ділянки користувався їх сусід - відповідач, який згодом отримав документи про право власності на цю ділянку. Про те, що незаконно відібрано 33 м кв. землі свідчать письмові документи, що є у справі, зокрема, рішенням виконавчого комітету Сокільницької сільської ради №93 від 06.05.1996 року, де загальна площа наданої земельної ділянки становить 430 м кв. разом з 33 м кв., що є предметом спору. Після того, як на цю земельну ділянку незаконно оформив право власності ОСОБА_3, площа їх ділянки стала 400 м кв. Суд не врахував, що рішенням виконавчого комітету Сокільницької сільської ради від 28 вересня 1994 року ОСОБА_3 було надано земельну ділянку площею 0,0254 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. На підставі цього рішення ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_3 від 29 грудня 1997 року. Однак, у 2012 році, Сокільницька сільська рада рішенням №324 від 5 липня 2012 року затвердила земельно-технічну документацію ОСОБА_3 на земельну ділянку вже площею 0,0306 га, до якої було неправомірно включено її земельну ділянку площею 33 м кв. На підставі цього рішення та рішення Сокільницької сільської ради від 28 вересня 1994 року ОСОБА_3 отримав новий Державний акт на право власності на землю серія НОМЕР_2 від 27 липня 2012 року, де до загальної площі земельної ділянки включено частину спірної земельної ділянки прощею 33 м кв.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд вказав на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.10.1995 року та рішення Сокільницької сільської ради від 21.07.1995 року №142, однак рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.10.1995 року було ухвалено щодо частини земельної ділянки площею 49 м кв., якою тепер користується і яка є у власності ОСОБА_3, а не спірної ділянки. Схеми розподілу земельних ділянок вони не підписували та не погоджували. Вподальшому рішення № 142 від 21.07.1995 року було скасованерішенням Сокільницької сільської ради №35 від 13.04.1999 року, оскільки згідно плану забудови 1966 року частина земельної ділянки належала ОСОБА_4

Суд не врахував, що на момент видачі державного акту у 2012 році рішення №142 від 21.07.1995 року було скасовано рішенням сільської ради від 13.04.1999 року. Суд не врахував, що рішенням Виконавчого комітету Сокільницької сільської ради №126 від 14.08.2000 року було вирішено повернути земельну ділянку площею 33 м.кв. ОСОБА_4 як таку, що належить згідно плану забудови. Підставою цього рішення було вказано, що згідно плану забудови спірна земельна ділянки належить ОСОБА_4, а користується нею ОСОБА_3, тому, виконком захистив їхнє право на 33 м.кв. землі. Рішення є чинним і мало бути враховане судом при вирішенні даної справи. Технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку включає виписку з рішення відповідної ради про передачу у власність земельної ділянки, такого рішення про передачу у власність ОСОБА_3 частини землі площею 33 м кв. - немає.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, її представника, які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідача, який таку заперечив, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Сокільницької сільської ради від 09.09.1966 року ОСОБА_4 виділено для будівництва земельну ділянку площею 245 м кв. та 14.10.1966 року за № 488 рішенням Пустомитівської районної ради депутатів трудящих було затверджено рішення Виконавчого комітету Сокільницької сільської ради про надання земельної ділянки для будівництва. На виконання вищевказаних рішень Виконкомом Пустомитівської районної ради депутатів трудящих було видано Свідоцтво на забудову садиби, в якому вказано площу земельної ділянки 245 м кв. та означено план забудови садиби.

Як видно з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 помер та судом залучено до участі в розгляді справи правонаступника - ОСОБА_2

Власником суміжної земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_3 Дана земельна ділянка передана рішенням Виконавчого комітету Сокільницької сільської ради від 28 вересня 1994 року площею 0,0254 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. На підставі цього рішення ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_3 від 29 грудня 1997 року.

Судом встановлено, що враховуючи встановлений фактичний порядок користування суміжними земельними ділянками та необхідність проведення ОСОБА_4 будівництва житлового будинку, між сторонами було досягнуто згоди про те, що відповідач ОСОБА_3 користується частиною земельної ділянки площею 49 м кв., яка належить ОСОБА_5, для розміщення господарської будівлі до закінчення будівництва житлового будинку.

Окрім того, судом встановлено, що у зв'язку з виникненням між сторонами спору щодо розмежування суміжних земельних ділянок, та враховуючи, що земельні ділянки є неправильних геометричних форм, лінія поділу земельних ділянок не є прямою, а ламаною, була розроблена схема розподілу земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_3, затверджена головним архітектором Пустомитівського району та головою Сокільницької сільської ради, яка була затверджена рішенням Сокільницької сільської ради № 142 від 21.07.1995 року. Згідно схеми розподілу земельних ділянок, після розподілу площа земельної ділянки ОСОБА_4 стала становити 392, 92 кв.м та площа земельної ділянки ОСОБА_3 - 298, 75 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про те, що при розподілі земельних ділянок ОСОБА_4 підписував схему розподілу, і про даний факт вбачається з рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.10.1995 року, де такий надавав пояснення, що підписував схему розподілу земельних ділянок, а також самим оригіналом схеми розподілу земельних ділянок, яка витребовувалась та оглядалась судом, перевірялися справжність та достовірність підписів сторін, та жодних порушень вимог земельного законодавства з боку сільської ради встановлено не було. Окрім того, у підтвердження факту погодження схеми земельних ділянок надав оцінку показами допитаного в якості свідка колишнього сільського голову Сокільницької сільської ради ОСОБА_6, згідно яких погодження схеми розподілу земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 здійснювалось при взаємній згоді сторін, на підтвердження чого сторонами було здійснено відповідні підписи на схемі. Жодного вилучення земельної ділянки у позивача не було, оскільки між сторонами проведено розподіл земельних ділянок за згодою, а тому прийшов до висновку, що земельна ділянка, в т.ч. і спірна площею 0,0033 га, приватизована ОСОБА_3 у відповідності до вимог земельного законодавства, а тому належить йому на законних підставах, та позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами фактів захоплення спірної земельної ділянки.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Згідно п. е ч. 1 ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов'язані дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до ч. 3 ст. 158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Положеннями ст. 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

В силу вимог ч. 3 цієї ж статті ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, тощо.

Відповідно до ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст. 118 цього Кодексу. Під час виконання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, потрібно дотримуватись вимог ст.96 ЗК України, зокрема щодо погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами.

Згідно п. г ч.1 ст.96 ЗК України, землекористувач зобов'язаний не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно ст.ст. 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права і посвідчується державним актом.

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України.

З матеріалів справи видно, що жодного вилучення спірної земельної ділянки площею 0,0033 га Сокільницькою сільською радою у ОСОБА_4 не проводилось, оскільки згідно схеми розподілу за взаємною згодою була розпреділена у володіння ОСОБА_3 Дана обставина підтверджується і судовим рішенням від 26.10.1995 року, яке позивачем в апеляційному порядку не оскаржувалося, набуло законної сили та виконане, а відповідно до вимог ч. З ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набуло законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Доводи апелянта про незаконність приватизації спірної земельної ділянки відповідно до рішення Сокільницької сільської ради № 112 від 21.07.1995 року про затвердження схеми розподілу земельних ділянок, яке відмінено рішенням Виконавчого комітету Сокільницької сільської ради № 35 від 13.04.1999 року, на увагу не заслуговують, так як статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Зазначене рішення 1995 року в судовому порядку скасованим не було.

Окрім того, у пункті 5 Рішення № 7-рп/2009 Конституційний Суд України зазначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Як видно з матеріалів справи, з урахуванням рішення Сокільницької сільської ради № 112 від 21.07.1995 року про затвердження схеми розподілу земельних ділянок, проведена приватизація земельної ділянки ОСОБА_3, отже, таке рішення є ненормативним правовим актом одноразового застосування та вичерпало свою дію фактом його виконання, тому не може вподальшому скасовуватись сільською радою.

Згідно витягу з протоколу № 5 засідання погоджувальної комісії Сокільницької сільської ради від 13.07.1998 року збільшення площі земельної ділянки ОСОБА_4 з 245 кв.м до 430 кв.м відбулося за рахунок долучення до його фактично відведеної площі смуги розміром 43 х 2,6, що рівно 0,011 га, та долучено площу земельної ділянки, що відводилась згідно проекту під дорогу. В загальному самодолучення складає 0,0185 га. Наведене спростовує доводи апелянта про незаконне вилучення частини земельної ділянки та зменшення площі такої, навпаки площа земельної ділянки позивача значно збільшилась в розмірах від тієї площі, яка була первісно виділена у 1966 році для будівництва садиби.

Як видно з рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.10.1995 року, сторони були згідні з розподілом земельних ділянок згідно схеми розподілу земельних ділянок, погодженої головним архітектором району та головою Сокільницької сільської ради, затвердженої рішеннями Виконавчого комітету Сокільницької сільської ради №112 від 21.07.1995р. /а.с.40/. Як пояснили в суді сторони, спірна частина земельної ділянки пл.33 кв.м з цього часу огороджена та нею увесь цей час користувався ОСОБА_3

Зазначені встановлені обставини у даному рішенні спростовують порушення прав позивача при прийнятті оскаржуваних рішень та видачі державних актів, інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення районного суду ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, відповідає встановленим обставинам справи, наявним доказам, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1ст.308, ст.ст. 313, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарженою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в двадцятиденний строк з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.