Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 липня 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Г.О. Козленко,

за участю секретаря - А.К. Слободянюк

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації, комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва», треті особи: ОСОБА_3, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, Київська міська рада, про вселення, визнання права користування жилим приміщенням, визнання наймачем квартири, скасування розпоряджень Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації та визнання недійсним ордеру на жиле приміщення, -

встановив:

Позивач через свого представника звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва із зазначеним позовом та зменшивши позовні вимоги просив суд скасувати розпорядження Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації від 17 грудня 2013 року №810 та від 27 грудня 2013 року № 861; визнати недійсним ордер виданий на ім'я ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_4; визнати за позивачем право користування квартирою АДРЕСА_1 (далі - квартира, спірна квартира); визнати позивача наймачем даної квартири та вселити ОСОБА_1 у вищевказану квартиру.

В обґрунтування позову зазначив, що починаючи з 1997 року до січня 2014 року постійно проживав у спірній однокімнатній квартирі, загальною житловою площею 12,4 кв.м, яка згідно ордеру №047409 серія Б від 03.03.1997, була видана на сім'ю із двох осіб: батька позивача - ОСОБА_5 та на його доньку (сестру позивача по батьку) - ОСОБА_6, яка фактично взагалі не проживала у спірній квартирі.

Квартира АДРЕСА_2, загальною площею 16,4 кв.м, яка згідно ордера № 047410 серія Б від 03.03.1997, була видана на сім'ю із трьох осіб: мати позивача - ОСОБА_7, рідного брата позивача - ОСОБА_8 та на позивача. У зв'язку з тим, що дана квартира була малою для проживання трьох осіб, то за спільним рішенням батьків позивач заселився та проживав у спірній квартирі разом із батьком, оплачуючи рахунки за житлово-комунальні послуги, при цьому вони мали спільний побут, взаємні права та обов'язки, тобто позивач проживав в спірній квартирі, як член сім'ї.

30 вересня 2013 року батько позивача помер. Після похорону батька позивач продовжував проживати у спірній квартирі. Через деякий час він в усній формі звернувся до відповідача, тоді КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням укласти з ним договір найму спірної квартири, однак йому в категоричній формі було відмовлено.

У січні місяці 2014 року, повернувшись з роботи до спірної квартири, з'ясував, що на вхідних дверях без його відома, невідомими особами було змінено замки на вхідних дверях, що позбавило його можливості потрапити до свого житла, де знаходились його особисті речі і т.і.

В подальшому було з'ясовано, що КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації було надано до Відділу обліку та розподілу житлової площі Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації повідомлення про звільнення 06.11.2013 житлової площі спірної квартири у зв'язку зі смертю наймача. Зазначене повідомлення позивач вважає безпідставним, необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним фактичним обставинам, оскільки після смерті батька він продовжував проживати в спірній квартирі.

Також, КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації звернулося з клопотанням до Голови Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням включити спірну квартиру до складу службових квартир та надати її робітнику з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями КП «Індустріальне» - ОСОБА_3 на родину з чотирьох осіб (ОСОБА_3, її чоловік та двоє дітей). Соломянською районною в м. Києві державною адміністрацією було позитивно розглянуто дане питання, що відображено в Розпорядженні від 17.12.2013 № 810.

22 грудня 2013 року ОСОБА_3 звернулася із заявою до Профспілкового комітету в якому просила переглянути питання щодо надання спірної квартири на двох осіб (її та неповнолітнього сина) у зв'язку з розлученням. Розпорядженням Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.12.2013 №861 позитивно розглянуто дане питання. Позивач вважає вищевказані розпорядження безпідставними, необґрунтованими та такими, що порушують інтереси позивача, оскільки до службових може бути включено тільки вільне житлове приміщення, спірна квартира не була вільною, оскільки після смерті батька в цій квартирі продовжував проживати позивач, рішення суду про примусове виселення позивача із спірної квартири немає. Також, вищевказаними розпорядженнями порушені Положення «Про порядок надання службових житлових приміщень і користування ними», затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37 та Правила порядку обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470.

Крім того, позивач зазначає про те, що ОСОБА_3 разом із своєю сім'єю досі проживає за місцем своєї попередньої реєстрації, а в спірній квартирі до сих пір знаходяться речі позивача.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представники відповідачів Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі, просили суд відмовити у його задоволенні, у зв'язку з його необґрунтованістю, безпідставністю та недоведеністю.

Третя особа ОСОБА_3, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зокрема зазначила, що в спірній квартирі вона проживає постійно з того часу як отримала її, жодні речі позивача не знаходяться в даному приміщенні.

Третя особа Київська міська рада, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі.

Заслухавши сторони, їх доводи та заперечення, розглянувши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.57-58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

При цьому, суд не може погодитися з позицією позивача стосовно того, що його права були порушені відповідачами, оскільки вказані ствердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи та доказів вказаного позивачем не надано.

Судом встановлено, що подружжя ОСОБА_8 в березні 1997 року отримало два ордера на житлові приміщення. Один ордер отримав ОСОБА_5 на сім'ю із двох осіб (наймач та ОСОБА_8 - донька ОСОБА_5 від першого шлюбу) на право зайняття житлового приміщення площею 12,4 кв.м за адресою АДРЕСА_1. Другий ордер отримала ОСОБА_7 на сім'ю з трьох осіб (ОСОБА_7 та їх спільні сини - ОСОБА_8, ОСОБА_1 - позивач) на право зайняття житлового приміщення площею 16,4 кв.м за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується матеріалами справи (а.с.10,12,13).

30.09.2013 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 01.10.2013 (а.с.11).

З пояснень позивача вбачається, що донька померлого від першого шлюбу ніколи не проживала разом з батьком в спірній квартирі.

Довідка КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.10.2014 № 2175, підтверджує, що ОСОБА_5 дійсно був зареєстрований та проживав у спірній квартирі з 27.05.1997 по день смерті 30.092013 та знятий з реєстраційного обліку 12.11.2013.

В свою чергу позивач починаючи з 25.05.1997 и по теперішній час, як встановлено в судовому засіданні виходячи з огляду оригіналу паспорту позивач, зареєстрований у АДРЕСА_2 що в свою чергу також підтверджується довідкою №3712 від 09.12.2014 та довідкою Форми №3 від 09.12.2014, виданими КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації, що містяться в матеріалах справи. При цьому, в ході розгляду справи судом не встановлено наявності у позивача будь-якого іншого нерухомого майна, яке б було зареєстровано за ним на праві власності та надавало можливість проживати у ньому.

Від КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації до відділу обліку та розподілу житлової площі Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшло повідомлення про звільнення квартири АДРЕСА_1 Вказана квартири неприватизована, житлову площу звільнив ОСОБА_5, причина звільнення свідоцтво про смерть № 1627 від 01.10.2013 (а.с.20).

Згідно акту від 05.11.2013, копія якого міститься в матеріалах справи, комісією в складі заступника директора з благоустрою КП «Грушківське» ОСОБА_9, майстра техдільниці № 5 ОСОБА_10 та майстра техдільниці №8 ОСОБА_11, складено цей Акт про те, що ними була проведена перевірка факту проживання в квартирі АДРЕСА_1. В результаті перевірки та спілкування з сусідами та двірником встановлено, що в квартирі НОМЕР_1 більше місяця ніхто не проживає. Квартира опечатана.

Матеріали справи містять копію Розпорядження Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації № 810 від 17.12.2013 «Про закріплення як службової житлової площі за комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації та надання її як службової їх працівнику (а.с.14).

Вказаним розпорядженням, робітнику з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями КП «Індустріальне» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_3 надано на родину з чотирьох осіб службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 яка була включена до складу службових житлових приміщень та закріплена за КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації.

Розпорядженням Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації № 861 від 27.12.2013 внесено зміни до вищевказаного розпорядження та у зв'язку зі змінами в складі родини надано ОСОБА_3 ту саму службову однокімнатну квартиру на родину з двох осіб (вона та син - ОСОБА_4.) (а.с.16).

Так, 30.12.2013 ОСОБА_3 отримала ордер № 011373 на право зайняття службового житлового приміщення (спірної квартири) на сім'ю з двох осіб, виданий на підставі вищевказаного розпорядження. Ордер на час розгляду справи є дійсним.

Згідно довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_3 дійсно зареєстрована і проживає в спірній квартирі і сплачує рахунки по квартплаті і комунальним послугам з моменту прописки (реєстрації) - 13.01.2014, про що свідчить довідка форми № 3 , яка міститься в матеріалах справи, згідно якої у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 Фактичне проживання ОСОБА_3 з сином у спірній квартирі також підтверджується відповідними актами КП «Грушківське» від 03.04.2014 та 10.10.2014.

15.02.2014 ОСОБА_3 зверталася до Соломянського районного управління ГУМВС України в м. Києві з приводу конфлікту, який виник між нею та ОСОБА_12 з приводу спірних питань щодо проживання у спірній квартирі, що підтверджується відповідною довідкою ГУМВС України в м. Києві.

На підтвердження своїх вимог позивачем до матеріалів справи було надано три квитанції про сплату комунальних послуг по спірній квартирі, дві з яких сплачені за період життя померлого наймача спірної квартири (24.07.2013 та 03.08.2013) та одна сплачена 17.02.2014 - через два дні після звернення ОСОБА_3 до Соломянського районного управління ГУМВС України в м. Києві. До вказаних доказів суд ставиться критично, оскільки по-перше особовий рахунок 586269 не був оформлений на позивача, по друге квитанція надається на квартиру, а графу ПІБ платник заповнює за бажанням, будь яких інших доказів, що вказані квитанції були сплачені за особисті кошти та особисто позивачем суду надано не було.

Також позивачем до суду було надано договір купівлі-продажу № 148/12-11 від 12.11.2013, згідно якого прописана відповідна купівля-продаж товару з їх поставкою за адресою АДРЕСА_1 до даного договору доданий рахунок-фактура, який дійсний до сплати до 13.11.13. Однак ці дії відбувалися з боку позивача після смерті його батька (наймача спірної квартири). Крім того, позивачем не надано до суду доказів сплати даного рахунку-фактури.

За статтею 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Частинами 1,2 статті 64 ЖК УРСР встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст.106 ЖК УРСР повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до вимог ч.1 ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Представник позивача як на підставу позову зокрема посилався на те, що позивач, який є рідним сином померлого наймача, постійно проживав з останнім починаючи з 1997 року, а тому на підставі ст.65 ЖК УРСР набув рівного права користування жилим приміщенням як і наймач. Як на доказ посилався на покази свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14

Свідки допитані в судовому засіданні дали суду майже ідентичні покази та пояснили, що знали померлого наймача по роботі та проживали в одному домі, однак на різних поверхах, спілкувалися сім'ями, бачилися з ОСОБА_5 приблизно 1 раз на місяць, квартира не була обладнана для навчання ОСОБА_1, який вчився на момент смерті батька, новий комп'ютер стояв у квартирі № 102 по пров. Чугуївському. У спірній квартирі знаходилась 1 ліжко і 1 розкладушка, свідки не заходили ввечері та не перевіряли чи спить у спірній квартирі позивач, однак позивач їм говорив про те, що він ночує у спірній квартирі. Свідок ОСОБА_14, засвідчив, що позивач говорив йому, що не завжди живе в спірній квартирі. Однак при цьому свідки не змогли дати жодних пояснень щодо можливого ведення спільного господарства наймача з позивачем.

Отже, з даних пояснень свідків суд робить висновок про те, що можливо позивач періодично і ночував у спірній квартирі, однак це не може свідчити про факт постійного його проживання разом з наймачем і ведення з ним спільного господарства, навіть за умови того, що вони є батьком та сином.

З контексту вищезазначених норм вбачається, що для вселення у спірну квартиру ОСОБА_1 була необхідна письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї, а також звернення до державних органів про проведення такої реєстрації за місцезнаходженням житла. Виходячи із доказів, наданих позивачем, не доведено, що при «вселенні» (на думку позивача) дотриманий встановлений порядок, зокрема не надано належних та допустимих доказів:

- згоди на вселення всіх членів сім'ї наймача (а це донька останнього від першого шлюбу);

- позивач не прописаний в даній спірній квартирі;

- того, що спірна квартира була постійним місцем проживання позивача;

- того, що позивач з наймачем вели спільне господарство;

- щодо тривалості часу та періоду проживання позивача у спірній квартирі (оскільки сам позивач плутається у визначенні періоду проживання, в позовній заяві позивач зазначив, що проживав у спірній квартирі починаючи з 1997 року, а під час дачі пояснень в судовому засіданні зазначив, що з 17 років, тобто з 2005 року).

Разом із тим, спірна квартира є неприватизованою і являється житлом державного житлового фонду, спірна квартира віднесена до числа службових, там наразі зареєстрована та проживає третя особа - ОСОБА_3 зі своїм неповнолітнім сином.

При цьому, позивачем в судовому засіданні не доведено наявності бажання за життя його батька (наймача спірної квартири) в реєстрації у спірній квартирі ОСОБА_1, не доведено факту постійного проживання позивача разом з наймачем у спірній квартирі та ведення з останнім спільного господарства.

Крім того, позивач весь цей час зберігає за собою право на проживання в іншому житловому приміщенні - у кв. АДРЕСА_2 (де наймачем є його мати) за місцем своєї реєстрації, тому враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що житлові права ОСОБА_1 не порушені.

Виходячи з вищевикладеного, судом встановлено, що ОСОБА_1 не набув самостійного права на користування жилою площею (спірною квартирою), то решта позовних вимог також не підлягають задоволенню, оскільки за таких обставин його право не порушено, позивач тільки за умови порушення його житлових прав та наявності права позивача на користування спірною квартирою має право на пред'явлення решти позовних вимог.

Згідно положень ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати по справі суд залишає за позивачем.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись ст.ст.2-4, 10, 16, 57-60, 88, 208-210, 212-215, 294-296 ЦПК України, ст.47 Конституції України, ст.ст.61, 64, 65, 106 ЖК УРСР, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України",-

вирішив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації, комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва», треті особи: ОСОБА_3, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, Київська міська рада, про вселення, визнання права користування жилим приміщенням, визнання наймачем квартири, скасування розпоряджень Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації та визнання недійсним ордеру на жиле приміщення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги особою, яка його оскаржує протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Г.О. Козленко