АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-3096/10 Номер провадження 22-ц/786/1114/15Головуючий у 1-й інстанції Жилка О.М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Карнауха П.М., Пилипчук Л.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 2009 року

по справі за позовом Відкритого акціонерного товариства Комерційний Банк "Надра" до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 04.03.2009 року заяву ВАТ КБ «Надра» про забезпечення позову по вказаній справі задоволено частково. Накладено арешт на автомобіль марки Opel Astra, 2007 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер - НОМЕР_2, який належить ОСОБА_6, який проживає АДРЕСА_1.

Повторним заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2010 року позов Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» 46939,50 грн. (сорок шість тисяч дев'ятсот тридцять дев'ять гривень 50 копійок) заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» 469,40грн. державного мита та 30,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2010 року в частині стягнення судових витрат скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» 499,40 грн. судових витрат, по 249,70 грн. з кожного.

В іншій частині заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2010 року залишено без змін.

З ухвалою про забезпечення позову від 04.03.2009 року не погодилася ОСОБА_2, подавши на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вона є дружиною ОСОБА_6, а кошти, на які було придбано автомобіль, були взяті в кредит у період шлюбу та сплачені в повному обсязі зі спільних доходів подружжя, тобто даний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вказує, що про накладення арешту на автомобіль вона дізналася лише у квітні 2015 року та вважає, що ухвалою суду порушені її майнові права, оскільки розпорядження спільною сумісною власністю здійснюється за згодою всіх власників, а вона такої згоди на укладення договору поруки не надавала.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 18.12.2008 року ВАТ КБ «Надра» звернулися до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6, в якому, посилаючись на те, що ОСОБА_4 не виконує зобов'язання відповідно до умов укладеного 14.07.2006 року з Банком кредитного договору №235/06-Б, у зв'язку з чим станом на 25.11.2008 року за ним утворилася заборгованість у розмірі 46939,50грн., у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 25000,00грн.; заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом та комісії - 16486,72 грн., штраф - 5452,78 грн. та з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_6 14.07.2006 року був укладений договір поруки, у відповідності до якого позивальник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, прохали стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вказану заборгованість за кредитним договором та сплачений судовий збір.

Відповідно до договору поруки, ОСОБА_6 зобов'язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором, і у випадку невиконання останнім зобов'язань відповідачі відповідають перед банком як солідарні боржники.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не виконав своїх зобов'язань по поверненню суми кредиту та процентів за користування ним, у лютому 2009 року ВАТ КБ «Надра» звернулося до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просило накласти арешт на рухоме майно, а саме автомобіль марки - Opel Astra, рік випуску - 2007, колір - сірий, реєстраційний номер - НОМЕР_2, виданий та зареєстрований Полтавським МРЕВ в 2007 році, що належить ОСОБА_6 та прохало заборонити відчуження та використання рухомого майна, що належить ОСОБА_6 на праві приватної власності та передати на відповідальне зберігання до ВАТ КБ «Надра» до вирішення питання по суті спору.

Як зазначено вище ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 04.03.2009 року заяву ВАТ КБ «Надра» про забезпечення позову задоволено частково та накладено арешт на автомобіль НОМЕР_1, який належить ОСОБА_6

Задовольняючи частково заяву Банка про забезпечення позову суд першої інстанції виходив із того, що виконання в майбутньому рішення суду може стати утрудненим, а тому необхідно накласти арешт на вище вказаний автомобіль.

Такий висновок відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

У відповідності до п.4 постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Аналогічні норми містить і стаття 65 СК України.

Однак, як убачається з постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5 та ст.553 ЦК України порука є способом забезпечення виконання зобов'язання. Договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб крім сторін за договором.

Згідно п.1.4. договору поруки - Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов»язань у повному об'ємі усім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами.

Відповідно до пункту 3 глави 49 ЦК України будь-які застереження щодо укладення договору поруки відсутні. Таким чином, поручитель не зобов'язаний отримувати згоду або дозвіл в іншого з подружжя на укладення даного договору.

Виходячи з вище викладеного, ОСОБА_6 договір поруки підписав добровільно, при його укладенні були дотримані норми закону, а сам договір поруки не передбачає умов розпорядження майном спільної сумісної власності. Тому місцевий суд дійшов вірного висновку про можливість накладення арешту на вказане авто.

Згідно Висновків Верховного суду України від 01.02.2014 року стосовно спорів про право власності та інші речові права підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

В Узагальненні Верховного Суду України «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин» також зазначено, що, стосовно договору поруки, то, відповідно до ст.553 ЦК, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Тобто порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (як правило, грошового), а не правочином щодо розпорядження майном, належним поручителю; договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, а тому до таких правовідносин норми ст. 65 СК не застосовуються.

Ця правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного Суду України, яка міститься в щорічних Правових позиціях, що регулярно надсилаються судам.

З огляду на наведене, враховуючи, що апелянтом не було надано жодних доказів виділу часток у спільній сумісній власності, а також доказів на підтвердження факту, що джерелом набуття автомобіля є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя посилання в апеляційній скарзі на те, що автомобіль марки Opel Astra, було придбано в кредит у грудні 2007 року, тобто під час перебування ОСОБА_2 з ОСОБА_6, в зареєстрованому шлюбі, відповідно, кошти на вказаний автомобіль ОСОБА_6 та ОСОБА_8 вносили спільно, а тому від є предметом спільної сумісної власності, не можуть бути взяті до уваги.

Інші доводи апеляційної не спростовують висновків суду, не ґрунтуються на нормах права, а тому суд до уваги їх не приймає.

Колегія суддів вважає, що за наведених вище обставин оскаржувану ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України, за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право відхилити скаргу і залишити ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.303, п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312, ст.ст.314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 2009 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ П.М. Карнаух

/підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун