Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/998/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Іванова Л. А.
Доповідач Черненко В. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

28.05.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді: Черненко В.В.

Суддів: Кодрула М.А., Потапенка В.І.

За участю секретаря: Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23.02.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко Я.В. про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко Я.В. про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.02.2012 року помер його батько ОСОБА_5, який постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про смерть № 154794.

Позивач зазначив, що за життя батько склав заповіт на його ім'я, який посвідчений 05.01.2006 року секретарем Федорівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі № 01.

Після смерті батька відкрилась спадщина за заповітом.

09.09.2012 року він звернувся до нотаріуса за місцем проживання свого батька з наміром прийняти спадщину однак 08.10.2012 року отримав відповідь в якій зазначалось, що ним пропущено строки для прийняття спадщини, передбачені ч.1 ст. 1270 ЦК України. Після цього він звернувся до суду із заявою про визначення додаткового строку про прийняття спадщини.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03.12.2012 року йому надано додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті батька терміном у три місяці.

26.02.2013 року для прийняття спадщини звернувся в Олександрійську Державну нотаріальну контору №1 де довідався, що спадкова справа вже відкрита на підставі заяви ОСОБА_3 оскільки 26.05.2011 року його батьком, ОСОБА_5 складено новий заповіт на ім'я відповідача.

Позивач зазначив, що новий заповіт , який було складено його батьком не відповідає його волевиявленню оскільки батько хворів на психічне захворювання і проходив курс лікування в психіатричній лікарні, а осатаній період життя проживав в будинку-інтернаті для психохроніків так як проживання в будинку - інтернаті загального типу йому протипоказано за психічним станом здоров'я , що підтверджується висновком комісії ЛКК Кіровоградської обласної психіатричної лікарні від 12.04.2011 року.

Позивач зазначив, що 26.05.2011 року в день переведення спадкодавця з лікувального закладу Кіровоградської обласної психіатричної лікарні до Димитрівського психоневрологічного інтернату №25-8, відповідач скористався безпорадним станом заповідача та звернулася до приватного нотаріуса Яценка Я.В. де було складено та завірено заповіт.

Довідкою Димитрівського психоневрологічного інтернату №25-8 від 26.02.2013 року підтверджено , що заповідач вже з 28.05.2011 року перебував в даному закладі.

Просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3, посвідчений 26.05.2011 року приватним нотаріусом Яценко Я.В. свідоцтво №6633.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23.02.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що 05 січня 2006 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений секретарем Федорівської сільської ради Зоренок Г.І., зареєстрований в реєстрі за №01, за яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження відповідно до якого земельну ділянку (пай), що належать йому згідно з Державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_2 виданого 29.08.2002 року Добровеличківською райдержадміністрацією та майновий пай члена КСП ім. Кірова заповідав ОСОБА_2.

26 травня 2011 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко Я.В., зареєстрований в реєстрі за №698, в якому на випадок своєї смерті зробив розпорядження, за яким усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому належатиме і на що він за законом матиме право, - заповів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

06 липня 2013 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №344 Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3.

Суд першої інстанції зазначив, що зі змісту зазначеного заповіту від 26 травня 2011 року встановлено, що заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_5 за допомогою технічних засобів, у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 внаслідок хвороби та вад зору, не може особисто прочитати текст заповіту та підписати його, цей заповіт на підставі ст.1253 ЦК України посвідчено в присутності свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які зачитали цей заповіт вголос та поставили свої підписи на ньому. Заповіт складено о 15 год. 20 хв. та підписано на прохання заповідача ОСОБА_10

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року заповідач ОСОБА_5 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1, виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Олександрія Олександрійського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області, про що складено відповідний актовий запис за №14.

За інформацією Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 від 15 грудня 2014 року №2839/02-14 за даними Спадкового реєстру після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року заведена спадкова справа №381-2012 від 09 серпня 2012 року, з фотокопії якої судом встановлено, що спадкоємцями ОСОБА_5 є відповідач ОСОБА_3, яка подала заяву про прийняття спадщини, зареєстрована за №706 від 09 серпня 2012 року, та позивач ОСОБА_2, якому на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2012 року по справі №2-1118-2566-12 визначено додатковий строк три місяці для подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, який подав заяву про прийняття спадщини, зареєстрована за №118 від 26 лютого 2013 року.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на який (заповіт) здійснюється особисто, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. (ст.1233, ст.1234 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Частиною 1 ст.225 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними за якими, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт та має право у будь-який час скласти новий заповіт, при цьому, заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках відповідно до ст.1253 ЦК України (ч.2 ст.1248 ЦК України).

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Відповідно до ст.225 ЦК України недійсним може бути визнано правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, але в момент, коли особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, при цьому, правочин, вчинений у такому стані не відповідає загальним вимогам чинності правочину, зокрема, відповідності волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Неможливість керувати своїми діями, може бути підставою для визнання правочину недійсним за ст.225 ЦК України, тільки у тому випадку, коли така неможливість настала внаслідок внутрішнього стану особи чи впливу зовнішніх чинників, але за виключенням навмисних дій інших осіб.

Зазначена стаття не вказує також на причини, внаслідок яких особа не могла усвідомити значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"від 06.11.2009 року № 9 у випадках, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент вчинення правочину він перебував в такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, причинами, внаслідок яких особа перебувала в такому стані, можуть бути її тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України, що підтверджують чи навпаки спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 ЦПК України, хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, при цьому, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №287 від 30.05.2014 року, за наслідками проведеної КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» судово-психіатричної первинної комісійної посмертної експертизи, ОСОБА_5 під час складання заповіту 26 травня 2011 року страждав на судинну деменцію. За своїм психічним станом у зазначений період часу не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не був здатний практично осмислювати свій стан та ситуацію в цілому. Лікарські препарати (карбомазепін) не впливали на його дієздатність.

Суд першої інстанції зазначив, що з дослідженої в судовому засіданні медичної картки №5808/2010 стаціонарного хворого КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, встановлено, що 24 грудня 2010 року ОСОБА_3 звернулася з заявою на ім'я головного лікаря медичної установи, в якій просила госпіталізувати у відділення по догляду її вітчима ОСОБА_2, всі фінансові витрати заявник зобов'язувалася взяти на себе. Встановлено, що ОСОБА_11 в період часу з 24 грудня 2010 року до 26 травня 2011 року перебував в КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», де йому було встановлено діагноз: судинна деменція підкоркова помірна ступінь з переважно галюцинаторною симптоматикою, супутні хвороби: ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ-го ст. ст.3 р.3.

Відповідно до виписки з історії хвороби №5808/2010 ОСОБА_5, 1946 року народження, встановлено діагноз: судинна деменція підкіркова Ш.F01.0., рекомендовано нагляд дільничного психіатра та терапевта за місцем проживання, потребує стороннього догляду та нагляду.

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 проживав в Димитровському психоневрологічному інтернаті, перебуваючи на повному державному забезпеченні з 28 травня 2011 року (наказ про зарахування №48 від 28 травня 2012 року) до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року (наказ №08 від 11 лютого 2012 року), про що свідчить довідка психоневрологічного інтернату від 26 лютого 2013 /року №25-8.

Суд першої інстанції зазначив, що проведеною у справі судово-психіатричною посмертною експертизою (висновок судово-психіатричного експерта №287 від 30.05.2014 року) не зроблено висновку про абсолютну неспроможність заповідача ОСОБА_5 в момент складення ним заповіту в період часу з 15 год. 00 хв. по 16 год. 00 хв, так як заповіт було посвідчено 26.05.2011 року о 15 год. 20 хв., розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише зазначено, що «в зазначений період часу не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними, не був здатний усвідомлювати значення своїх дій, осмислювати свій стан та ситуацію в цілому», що саме по собі не є підставою для визнання складеного заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач всупереч вимогам ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються його вимоги до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що при складанні заповідачем ОСОБА_5 заповіту, на користь ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко Я.В. 26 травня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №698, волевиявлення заповідача ОСОБА_5 було вільним та відповідало його внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент складення заповіту останній не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, на підставі чого, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, підстав позову, сукупності зібраних по справі доказів, суд прийшов до висновку про відмову позивачу в задоволенні позову з підстав його недоведеності.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 215 ЦПК України в рішенні суду повинно бути зазначено на підставі яких доказів та з яких мотивів суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З матеріалів справи вбачається, що 05 січня 2006 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений секретарем Федорівської сільської ради Зоренок Г.І., зареєстрований в реєстрі за №01, за яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження відповідно до якого земельну ділянку (пай), що належать йому згідно з Державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_2 виданого 29.08.2002 року Добровеличківською райдержадміністрацією та майновий пай члена КСП ім. Кірова заповів ОСОБА_2.

26 травня 2011 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко Я.В., зареєстрований в реєстрі за №698, в якому на випадок своєї смерті зробив розпорядження, за яким усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому належатиме і на що він за законом матиме право, - заповів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З матеріалів справи вбачається, що заповіт від 26.05.2011 року записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_5 за допомогою технічних засобів, у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 внаслідок хвороби та вад зору, не може особисто прочитати текст заповіту та підписати його, цей заповіт на підставі ст.1253 ЦК України посвідчено в присутності свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які зачитали цей заповіт вголос та поставили свої підписи на ньому. Заповіт складено о 15 год. 20 хв. та підписано на прохання заповідача ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_4 року заповідач ОСОБА_5 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 протягом життя хворів на ряд сомато-неврологічних захворювань. В червні 2010 року його загальний стан суттєво погіршився, погіршилась пам'ять, не міг самостійно себе обслуговувати , був дезорієнтований у часі , значно погіршився зір. 28.07.2010 року після обстеження невропатологом обласної лікарні з проведенням МРТ головного мозку було встановлено діагноз ДЕ111 з участками атрофії мозку, з енцефаломаляцією потиличних ділянок, лакунарного інфаркту в підкоркових ділянках, хвороба Альцгеймера з психоорганічним синдромом. і рекомендовано лікування в обласній психіатричній лікарні.

В період з 18.08.2010 року по 17.10.2010 року знаходився на лікуванні в геронтологічному відділенні «КОПЛ» де більшу частину часу знаходився в ліжку, був дезорієнтований в часі та місці знаходження . Встановлено діагноз: Судинна деменція підкоркова . Супутній діагноз:І БС, атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба.

Повторно лікувався в КЗ «КОПЛ» з 24.12.2010 року по 26.05.2011 року в зв'язку з погіршенням психічного стану , був дезорієнтований в часі оточуючій обстановці. Вважав , що «зараз 1988 рік і він приїхав до жінки» Більшість частину часу знаходився в ліжку Не міг знаходити свою палату , туалет. Різко знижена пам'ять на поточні події інтелект, не спав , проявляв суіциідальні наміри.

12.04.2011 року оглянутий на психіатричній ВКК комісією лікарів і було встановлено діагноз: Судинна деменція підкоркова. Зроблено висновок , що може перебувати в будинку інтернаті для психохроніків оскільки перебування в будинку інтернаті загального типу протипоказано за психічним станом здоров'я.

Встановлено, що ОСОБА_5 проживав в Димитровському психоневрологічному інтернаті, перебуваючи на повному державному забезпеченні з 28 травня 2011 року (наказ про зарахування №48 від 28 травня 2012 року) до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року (наказ №08 від 11 лютого 2012 року), про що свідчить довідка психоневрологічного інтернату від 26 лютого 2013 /року №25-8.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №287 від 30.05.2014 року, за наслідками проведеної КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» судово-психіатричної первинної комісійної посмертної експертизи, ОСОБА_5 під час складання заповіту 26 травня 2011 року страждав на судинну деменцію. За своїм психічним станом у зазначений період часу не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не був здатний практично осмислювати свій стан та ситуацію в цілому. Лікарські препарати (карбомазепін) не впливали на його дієздатність.

Встановлені обставини свідчать про те, що починаючи з червня 2010 року психічний стан ОСОБА_5 погіршувався. Дані проте, що в цей період часу з червня 2010 року і до дня смерті 10.02.2012 року у ОСОБА_5 були періоди ремісії і його стан покращувався в матеріалах відсутні.

Встановлені обставини свідчать про те , що під час складання заповіту , 26.05.2011 року . ОСОБА_5 страждав на стійке психічне захворювання: судинну деменцію, що в свою чергу впливало на його стан здоров'я зокрема в оцінюванні дійсних життєвих обставин. Відповідно його дії по складанню заповіту не відповідало його волі з причин зазначених вище.

Висновок суд першої інстанції , що проведеною у справі судово-психіатричною посмертною експертизою (висновок судово-психіатричного експерта №287 від 30.05.2014 року) не зроблено висновку про абсолютну неспроможність заповідача ОСОБА_5 в момент складення ним заповіту в період часу з 15 год. 00 хв. по 16 год. 00 хв, так як заповіт було посвідчено 26.05.2011 року о 15 год. 20 хв., розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише зазначено, що «в зазначений період часу не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними, не був здатний усвідомлювати значення своїх дій, осмислювати свій стан та ситуацію в цілому», що саме по собі не є підставою для визнання складеного заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України є помилковим так як не ґрунтується на доказах.

З висновку судово-психіатричного експерта №287 від 30.05.2014 року

вбачається, що експерти в своєму висновку дали вичерпну відповідь на поставлені судом питання зокрема:

· чи міг ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, як на момент складання заповіту,26.05.2011 року так і протягом відповідного проміжку часу з 01.04.2011 року по 01.06.2011 року.

· чи міг ОСОБА_5 в стані психічної хвороби «Судинна деменція підкоркова» розуміти значення своїх дій в період підписання заповіту 26.05.2011 року.

· чи міг ОСОБА_5 під дією лікарських засобів відповідно до виписки із історії хвороби 35808/2010 усвідомлювати значення свої дій та керувати ними на момент підписання заповіту , 26.05.20011 року.

Експерти у висновку зазначили , що ОСОБА_5 під час складання заповіту 26 травня 2011 року страждав на судинну деменцію. За своїм психічним станом у зазначений період часу не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не був здатний практично осмислювати свій стан та ситуацію в цілому. Лікарські препарати (карбомазепін) не впливали на його дієздатність.

Приймаючи до уваги встановлені обставини колегія суддів дійшла висновку, що волевиявлення ОСОБА_5 під час складання заповіту 26.05.2011 року не відповідало його волі в силу його психічного захворювання.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог дійшов висновку виходячи тільки із свого тлумачення висновку експертів в той час, як не звернув увагу на інші докази які знаходились в матеріалах справи , зокрема матеріали історії хвороби ОСОБА_5 ,починаючи з червня 2010 року та стан його повсякденної поведінки та місце його проживання в зазначений період часу. .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 практично з серпня 2010 року і до дня своєї смерті перебував на лікуванні у психіатричних закладах та під наглядом лікарів у зв'язку із психічним захворюванням.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків , показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Колегія суддів дійшла висновку, що встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що позовні вимоги є обґрунтованим і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи відповідача , що волевиявлення заповідача ОСОБА_5 в період складання заповіту було вільним та відповідало його внутрішній волі, спростовуються матеріалами справи.

Судом першої інстанції при розгляді справи допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 4 ст. 309 ЦК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення яким позовні вимоги підлягають задоволенню..

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307,ст.ст. 309 , 313- 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити .

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23.02.2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко Я.В. про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко Я.В. 26.05.2011 року , зареєстрований в спадковому реєстрі №51207154, бланк ВРЕ333789, номер в реєстрі нотаріальних дій 698.

Витрати по справі віднести за рахунок сторін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: