Справа №487/1251/15-ц 21.05.2015 21.05.2015 21.05.2015
Провадження № 22ц-784/1206/15 Головуючий у 1-й інстанції Корнешова Т.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
У Х В А Л А

Іменем України

21 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Балкової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний»

на заочне рішення

Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2015 року

за позовом

ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» (далі - ПАТ АБ «Південний», Банк) про визнання частково недійсним кредитних договорів,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року позивач звернувся з позовом до ПАТ АБ «Південний» про визнання недійсними п.п. 3.2.18,1.1 договорів від 01 серпня 2013 року №LC2013-00018 та від 14 листопада 2013 року №LC2013-00032, укладених між ним та Банком із застосуванням наслідків недійсності - стягнення 349 грн. 81 коп.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що він як працівник Банку уклав вказані договори отримавши 10 000 та 9000 грн. кредиту під 18 % річних з умовою повернення кредитів до 31 липня 2015 року та 13 листопада 2015 року відповідно. Пунктом п.3.2.18 договорів передбачено дострокове повернення кредиту та повна сплата нарахованих процентів за користування кредитами у зв'язку зі звільненням позичальника з поточного місця роботи, а п. 1.1. - збільшення процентів за користування кредитом і сплата кредиту за процентною ставкою в розмірі 33% річних в разі звільнення позичальника та невиконання п.3.2.18 договору.

22 жовтня 2014 року його звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. Після цього Банк в односторонньому порядку, без його згоди підвищив процентну ставку за кредитними договорами та не повідомив йому про законні підстави зміни розміру фіксованої процентної ставки.

Вказані пункти договорів позивач вважав недійсними, оскільки суперечать ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), Правилам надання банками України інформації споживачу про умови та сукупну вартість кредиту», Закону України «Про банки та банківську діяльність», вимогам цивільного законодавства та договору. Так, за законом заборонено вимагати повернення кредиту достроково за відсутності правопорушень за договором. Процентна ставка також не може бути підвищена в односторонньому порядку, а відповідні положення в договорі є дискримінаційними та несправедливими.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсними положення у кредитних договорах №LC2013-00018 та №LC2013-00032 у пунктах: п.1.1. щодо збільшення процентів за користування кредитом і сплати кредиту за процентною ставкою в розмірі 33% річних у зв'язку зі звільненням з поточного місця роботи; п.3.2.18. щодо необхідності дострокового повернення кредиту та повної сплати нарахованих процентів за користування кредитами у зв'язку зі звільненням з поточного місця роботи. Стягнуто з ПАТ АБ "Південний" на користь позивача 349 грн.81 коп. надмірно сплачених процентів за кредитними договорами. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі ПАТ АБ «Південний» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду не відповідає обставинам справи та вимогам матеріального права, оскільки суд не врахував, що умови договорів про підвищення процентної ставки та дострокове повернення кредиту обумовлені сторонами при їх укладенні та не суперечать чинному законодавству.

Позивач, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити рішення суду без змін.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що під час роботи позивача на посаді провідного економіста відділу АПО філії АБ "Південний" в м. Миколаєві, між ним та банком укладені два договори, за якими він отримав кредит під 18 % річних. За п.п. 3.2.18 договору, за три дні до дати звільнення з поточного місця роботи позичальник повинен повідомити про таке звільнення банк, повернути кредит, у повному обсязі сплатити нараховані проценти за користування кредитом. Пунктом 1.1 договорів передбачено, що в разі звільнення позичальника з поточного місця роботи та невиконання ним умов п.3.2.18 даного договору, починаючи від дня, наступного за днем звільнення, проценти за користування кредитом сплачуються позичальником за процентною ставкою в розмірі 33% річних, яка є фіксованою. Позивач сплачував кредит без порушень умов договору.

Після звільнення позивача з роботи за ініціативою банку з 22 жовтня 2014 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, Банк підвищив на підставі вказаних положень договорів процентні ставки за користування кредитом до 33 %. При цьому ПАТ АБ «Південний» збільшив процентну ставку без згоди позивача, не надсилаючи йому повідомлення щодо такого підвищення, і не пропонуючи узгодити ці питання належним чином та підписати нові графіки погашення кредиту. Тоді як п. 2.1 договорів передбачено, що повернення кредиту здійснюється позичальником згідно графіку платежів за кредитним договором, графік платежів може змінюватись за домовленістю сторін шляхом підписання позичальником та уповноваженим представником банку нової редакції графіку.

Дійшовши правильного висновку, що спірні положення договорів суперечать вимогам закону, суд обґрунтовано визнав частково недійсними кредитні договори та застосував наслідки їх недійсності.

Висновки суду відповідають вимогам ст.ст.203, 215, 651, 652, ч.3 ст.1056-1 ЦК України, ч.4 ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» оскільки банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладів на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Доводи в апеляційній скарзі суперечать доказам у справі та вимогам матеріального права, в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів».

За правилами частини першої ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

За положеннями ч.5 ст. 11, ст. 18 Закону України від «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Пункти кредитних договорів які містять обов'язок відповідача достроково повернути кредит за умов, які не передбачені законом та відповідно умови договорів про збільшення процентної ставки через невиконання цих обов'язків, без погодження на таке позичальника є дискримінаційними по відношенню до нього як споживача.

Так, за цими умовами позичальник надавши кредит працівнику, звільнив працівника з роботи, а після звільнення підвищив процентну ставку за користування кредитом. Отже, вказані норми приводять до суттєвого дисбалансу прав і обов'язків сторін по договору, ставлячи позичальника, в більш невигідні умови і є несправедливими.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Можливість визнання частково недійсними договорів через їх несправедливість викладена в правових позиціях Верховного Суду України (справи №№6-80 цс12, 6 -80цс13).

Доводи апелянта щодо неправильного тлумачення позивачем п. 2.1 договорів суперечать вимогам ч. 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

За вказаного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування правильного по суті рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» відхилити, а заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: