Ухвала

іменем україни

16 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Коротуна В.М., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, за касаційною скаргою представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни - Савескул-Савело Валерії Олегівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 03 грудня 2012 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_4 було укладено договір банківського вкладу № 12/1008-2012, на підставі якого позивачем було відкрито вкладний рахунок в національній валюті та проводилися необхідні операції відповідно до заяв клієнта та вимог законодавства України. 12 травня 2014 року Національним Банком України (далі - НБУ) прийнято постанову № 276/БТ «Про віднесення ПАТ «Старокиївський банк» до категорії проблемних». На підставі постанови правління НБУ від 17 червня 2014 року № 365 «Про віднесення ПАТ «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 червня 2014 року прийнято рішення № 50 «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Старокиївський банк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Старокиївський банк». Із 18 червня 2014 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Старокиївський банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. У зв'язку з тим, що сума грошових коштів на рахунку ОСОБА_4 перевищувала суму граничного розміру відшкодування коштів, на думку позивача, відповідачем за сприяння відповідних працівників банку було ініційовано процес фіктивного відкриття рахунків фізичними особами для штучного зарахування коштів на них у розмірі, що не перевищує суму граничного відшкодування коштів у сумі до 200 тис. грн. Позивач зазначає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було вчинено ряд дій, необхідних для досягнення вказаної мети, а саме: ОСОБА_5 та ще 20 фізичних осіб уклали з банком договори банківського рахунку та договори банківського вкладу, на підставі яких були відкриті вкладні, поточні та інші рахунки в банку, зокрема ОСОБА_5 уклала з банком договір банківського рахунку від 16 квітня 2014 року НОМЕР_1, на підставі якого банком відкрито поточний (на вимогу) рахунок, та договір банківського вкладу від 14 травня 2014 року № 05/1056-2014, на підставі якого банком відкрито вкладний рахунок. Позивач зазначив, що працівник банку, використовуючи комп'ютерну техніку, здійснив розрахунково-касові операції щодо нібито видачі ОСОБА_4 готівкових коштів з його рахунків, хоча фактично готівкові кошти не видавалися з каси банку. Також працівник банку, використовуючи комп'ютерну техніку, здійснив розрахунково-касові операції, згідно з якими грошові кошти (до 200 тис. грн) на кожну із 21 фізичної особи були зараховані на поточні (на вимогу) рахунки ОСОБА_5 та 20 фізичних осіб, хоча фактично готівкові кошти не вносилися до каси банку. Працівником банку 14 травня 2014 року в нічний час на рахунок ОСОБА_5 зараховано суму грошових коштів у розмірі 197 тис. грн. У подальшому кошти з поточних рахунків ОСОБА_5 та 20 фізичних осіб були перераховані на їхні вкладні рахунки. На думку позивача, вищевказані договори мають ознаки фіктивних правочинів, які не відповідають інтересам держави. Зокрема, договір від 03 грудня 2012 року № 12/1008-2012, який укладено між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_4 строком на 1,5 роки, був достроково розірваний з ініціативи останнього, незважаючи на негативні фінансові наслідки, передбачені п. п. 2.5 та 2.6 договору, хоча строк його дії закінчувався через декілька тижнів - 03 червня 2014 року. А операції щодо зняття готівкових коштів з рахунків та внесення готівкових коштів на рахунки проведено після закриття каси банку. Також позивач зазначив, що договір банківського вкладу від 14 травня 2014 року № 05/1056-2014 було укладено ОСОБА_5 на дуже короткий термін, а саме з 14 травня 2014 року до 21 травня 2014 року, тобто, на думку позивача, таким чином, щоб як найшвидше настав момент виникнення вимог до банку щодо повернення грошових коштів. Крім того, процентна ставка за договором складає 1 % річних у гривні, з чого випливає, що ОСОБА_5 не мала реального наміру створити правові наслідки, обумовлені правочином, у вигляді тривалого обслуговування вкладного рахунку в банку та отримання доходу у вигляді процентів за договором. На підтвердження факту нікчемності виявлених правочинів 29 серпня 2014 року було видано наказ № 61, відповідно до якого було зупинено перерахування/виплата за транзакціями і правочинами, визнано нікчемними всі транзакції та правочини (договори), зокрема і договір банківського рахунку від 16 квітня 2014 року НОМЕР_1, договір банківського вкладу від 14 травня 2014 року № 05/1056-2014.

На переконання позивача, вищевказані правочини вчинені відповідачами виключно з метою штучного створення обов'язку фонду гарантування щодо відшкодування грошових коштів, яке фонд гарантування здійснюватиме за рахунок державних коштів, і такі правочини спрямовані на заволодіння державними коштами, відповідно порушують публічний порядок. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, позивач остаточно просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до укладеного договору банківського рахунку від 16 квітня 2014 року НОМЕР_1, та до договору банківського вкладу від 14 травня 2014 року № 05/1056-2014, та стягнути в дохід держави всі грошові кошти, які були отримані незаконним шляхом, внаслідок укладених нікчемних договорів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року, позов залишено без задоволення.

У касаційній скарзі представник Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. - Савескул-Савело В.О. просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив з недоведеності та безпідставності заявлених позовних вимог.

На обґрунтування свого висновку суд правильно виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо наявності підстав, передбачених ст. 228 ЦК України, для визнання такими, що порушують публічний порядок, вищевказані договори, зокрема вироку суду у кримінальному провадженні за правилами КПК України про визнання відповідача винним у вчиненні злочину, спрямованого на незаконне заволодіння майном держави внаслідок укладення вищевказаних договорів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому в силу вимог ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни - Савескул-Савело Валерії Олегівни відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

В.М. Коротун

І.К. Парінова