Категорія: 2 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Мудренко Л.І., Матвійчук Л.В.,

при секретарі Губарик К.А.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

особи, яка не брала участі в справі ОСОБА_4,

представника особи, яка не брала участі в справі ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради про визнання частково недійсною приватизації державного житла,

за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в справі ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду від 17 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись в суд з даним позовом, який обґрунтований тим, що ОСОБА_1 у 1991 року зареєструвала з відповідачем ОСОБА_8 шлюб. Від спільного подружнього життя у сторін народилось двоє дітей: дочки ОСОБА_9 та ОСОБА_7

Вказує на те, що вона з відповідачем ОСОБА_8 та разом з дітьми були зареєстровані та проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після припинення між нею та відповідачем шлюбних відносин, з 2005 року останній став проживати в якості члена сім'ї зі своїм батьком та мачухою в квартирі АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 зазначає, що на підставі розпорядження відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради № 808-р від 24.04.2008 року їй та членам її сім'ї видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2, однак відповідач ОСОБА_8 не мав права на приватизацію вказаної квартири, оскільки постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивачі просили суд визнати частково недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_2, а саме: частково недійсним розпорядження № 808-р та свідоцтва про право власності на житло від 24.04.2008 року в частині набуття відповідачем ОСОБА_8 права спільної сумісної власності на спірну нерухомість.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 17.12.2014 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено.

Визнано частково недійсним розпорядження № 808-р та свідоцтво про право власності на житло від 24.04.2008 року в частині набуття відповідачем ОСОБА_8 права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 10.04.2015 року виправлено описку в мотивувальній частині рішення Луцького міськрайонного суду від 17.12.2014 року в даній справі, а саме: час, з якого ОСОБА_8 став проживати в якості члена сімї зі своїм батьком та мачухою в квартирі АДРЕСА_1, замість «2005 року» вказано «1995 рік».

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі в справі ОСОБА_4, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, виходячи з такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що квартира АДРЕСА_1 була постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_8 в період з 2005 року по травень 2014 року, а тому прийшов до висновку, що розпорядження № 808-р та свідоцтво про право власності на житло від 24.04.2008 року в частині набуття відповідачем права спільної сумісної власності на № 54 по вул. Січовій, 2 в м. Луцьку Волинської області слід визнати частково недійсними.

Проте, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та не узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що в 1991 році ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб від якого у них народилися діти: дочки ОСОБА_9 та ОСОБА_7

На підставі розпорядження відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 24.04.2008 року № 808-р квартира АДРЕСА_3 передана у спільну сумісну власність ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_7, про що їм видано відповідне свідоцтво (а.с. 4, 36-37).

Звертаючись до суд з вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 у своїх вимогах зазначала, що після припинення з відповідачем по справі ОСОБА_8 шлюбних відносин, він з 2005 року почав проживати в якості члена сім'ї зі своїми батьком та мачухою в квартирі АДРЕСА_1, а тому у нього не виникло право на приватизацію квартири АДРЕСА_3, у звязку з чим зазначені розпорядження та свідоцтво про право власності на житло в частині набуття відповідачем права спільної сумісної власності на вказану квартиру слід визнати недійсними.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, місцевий суд з пояснень представника відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_3, не заслухавши пояснення самого відповідача з приводу вказаної обставини, прийшов до висновку, що останній починаючи з 2005 року до травня 2014 року проживав в якості члена сім'ї зі своїми батьком та мачухою в квартирі АДРЕСА_1, що стало підставою для задоволення позову.

Інші докази, які б підтверджували дану обставину в справі відсутні.

Однак, як вбачається з довідки житлово-комунального підприємства № 6 від 27.03.2009 року № 675, ОСОБА_8 в період з 20.06.1990 року по 22.07.1998 року був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.40).

Відповідно до довідки відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 22.03.2008 року № 193 ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_9 були в період з 11.12.1996 року по 19.03.2008 року зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_4. Відповідач ОСОБА_8 також був зареєстрований за вказаною адресою в період з 22.01.1999 року по 19.03.2008 року (а.с.40).

Наведені докази спростовують встановлені судом першої інстанції висновки про те, що відповідач ОСОБА_8 з 2005 року, як і відповідно з 1995 року, як пізніше вказано було у заяві про виправлення описки в судовому рішенні, почав проживати в якості члена сім'ї зі своїми батьком та мачухою в квартирі АДРЕСА_1, і дана квартира була його постійним місцем проживання до травня 2014 року.

Крім того, як вбачається із доданої до апеляційної скарги копії будинкової книги, з 25.01.1984 року по 17.06.2014 року в квартирі АДРЕСА_1 була зареєстрована лише одна особа - ОСОБА_10. Після смерті ОСОБА_10 вказану квартиру успадкувала ОСОБА_11, яка відповідно до договору купівлі-продажу від 17.02.2015 року відчужила вказану квартиру ОСОБА_4, інтересів якої стосується встановлена судом обставина щодо постійного місця проживання в належній їй квартирі відповідача в період з 2005 року по травень 2014 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачами у відповідності до наведеної статті ЦПК України не було надано жодного доказу в підтвердження наведених в позовній заяві обставин, а надані відділом реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради належні та допустимі докази навпаки спростовують наведені позивачами обставини.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, задовольнивши позов в даній справі, оскільки наявні у справі докази не давали суду підстави для визнання частково недійсною приватизації державного житла в частині набуття відповідачем ОСОБА_8 права спільної сумісної власності на спірне житло.

Таким чином, дане рішення суду першої інстанції, у звязку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, підлягає відповідно до положень ст. 309 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

До скасування також підлягає постановлена судом ухвала про виправлення описки від 10.04.2015 року в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, оскільки позивачі у позовній заяві ставили питання щодо непроживання відповідача у спірній квартирі починаючи з 2005 року, а не 1995 року, по 2014 рік і щодо цього періоду судом зясовувалися обставини у справі. І хоча апелянт в прохальній частині своєї ухвали не порушує питання про скасування вказаної ухвали, остання як складова частина оскаржуваного рішення, яке скасовується, також підлягає до скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі в справі ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 17 грудня 2014 року та ухвалу Луцького міськрайонного суду від 10 квітня 2015 року про внесення виправлень в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради про визнання частково недійсною приватизації державного житла відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: