Провадження № 22-ц/780/1991/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 49 25.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Приходька К.П., Таргоній Д.О.,

при секретарі - Бобку О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пеню) за прострочення сплати аліментів, посилаючись на те, що з 18 серпня 2004 року вона разом з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2013 року. Від шлюбу в них є троє дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2013 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей у розмірі 30% від суми прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку. Однак, ОСОБА_2 не в повному обсязі сплачує аліменти, внаслідок чого станом утворилась заборгованість по сплаті аліментів, яка відповідно до довідки-розрахунку державного виконавця становить 17 624 грн. 88 грн.

З урахуванням уточнення розмір позовних вимог ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 12 934 грн. 52 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 1 400 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 12 934 грн. 52 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 1 400 грн. Також стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково та стягнути з нього на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 300 грн., а в решті позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що судом не наведено розрахунку пені за прострочення сплати аліментів, не встановлено загальний розмір заборгованості по сплаті аліментів, не з`ясовано розмір несплачених аліментів по кожному з періодичних платежів та не встановлено строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позов та стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 12 934 грн. 52 коп., суд першої інстанції виходив із розрахунку заборгованості відповідача по сплаті аліментів, наданого позивачем, відповідно до якого суд встановив, що станом на 12 лютого 2015 року сума пені за прострочення сплати аліментів становить 12 934 грн. 52 коп., яка складається з нарахованої пені за несплачені відповідачем аліменти у березні 2013 року та з нарахованої пені за несплачені відповідачем аліменти у період з квітня 2013 року по листопад 2014 року.

Однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 18 серпня 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2013 року. Від шлюбу в них є троє дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, які проживають та знаходяться на утриманні позивача, що підтверджується довідкою Крюківщинської сільської ради Києво - Святошинського району Київської області від 29 жовтня 2014 року (а.с.5).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину щомісячно, починаючи з 18 березня 2013 року та до їх повноліття. Дане рішення суду набрало законної сили 04 квітня 2013 року (а.с.11).

На виконання вказаного рішення 04 квітня 2013 року суд видав виконавчий лист №2/369/1629 (а.с.148).

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції від 12 квітня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа №2/369/1629 (а.с.149).

Зазначені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Статтею 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розмір нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Згідно з ч. 3 та ч.9 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України. Спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти позову та не погоджуючись з розрахунком пені за прострочення сплати аліментів, наданого позивачем, відповідач зазначав, що позивачем не було враховано всіх його фактичних проплат по аліментах, які він здійснив, позивачем невірно вказано кількість днів, за які повинна бути нарахована пеня, а також невірно визначено загальний розмір заборгованості по аліментам.

На запит апеляційного суду 22 квітня 2015 року державною виконавчою службою Києво-Святошинського районного управління юстиції був проведений розрахунок нарахованих та сплачених аліментів з урахуванням пред`явлених боржником квитанцій, про що було складено довідку, з якої вбачається, що розмір сплачених аліментів за період з 18 березня 2013 року по 28 лютого 2015 року становить 17 681 грн. 290 коп. та заборгованість ОСОБА_2 за даний період становить 5 105 грн. 32 коп. (а.с.144).

Як видно з даної довідки - розрахунку, складеної 22 квітня 2015 року головним державним виконавцем, ОСОБА_2 допустив заборгованість по сплаті аліментів, починаючи з жовтня 2013 року по 30 листопада 2014 року.

Таким чином неустойка складає за:

жовтень 2013 року - 36 грн. 45 коп. (борг 117 грн. 60 коп. ?1%?31 день);

листопада 2013 року - 35 грн. 28 коп. (борг 117 грн. 60 коп. ?1%?30 днів);

грудень 2013 року - 56 грн. 17 коп. (борг 181 грн. 20 коп. ?1%?31 день);

січень 2014 року - 56 грн. 17 коп. (борг 181 грн. 20 коп. ?1%?31 день);

лютий 2014 року - 50 грн. 73 коп. (борг 181 грн. 20 коп. ?1%?28 днів);

березень 2014 року - 56 грн. 17 коп. (борг 181 грн. 20 коп. ?1%?31 день);

квітень 2014 року - 54 грн. 36 коп. (борг181 грн. 20 коп. ?1%? 30 днів);

травень 2014 року - 56 грн. 17 коп. (борг 181 грн. 20 коп. ?1%?31 день);

червень 2014 року - 54 грн. 36 коп. (борг 181 грн. 20 коп. ?1%?30 днів);

липень 2014 року - 304 грн. 17 коп. (борг 981 грн. 20 коп. ?1%?31 день);

серпень 2014 року - 304 грн. 17 коп. (борг 981 грн. 20 коп. ?1%?31 день);

вересень 2014 року - 294 грн. 36 коп. (борг 981 грн. 20 коп. ?1%?30 днів);

жовтень 2014 року - 304 грн. 17 коп. (борг 981 грн. 20 коп. ?1%?31 день);

листопад 2014 року - 174 грн. 36 коп. (борг 581 грн. 20 коп. ?1%?30 днів);

Усього сума неустойки за прострочення сплати аліментів за період з жовтня 2013 року по 30 листопада 2014 року складає 1 837 грн. 09 коп.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність законних підстав для стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, однак без з`ясування вказаних вище обставин невірно визначив розмір неустойки. Тому рішення суду в цій частині підлягає зміні на підставі ст.309 ЦПК України у зв'язку з неповним з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів у розмірі 1 837 грн. 09 коп.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зменшення розміру неустойки відповідно до ч.2.ст.196 СК України, оскільки відповідно до ст.ст.58, 59 ЦПК України відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його скрутного матеріального становища та зміни сімейного стану. Такі докази в матеріалах справи відсутні.

Посилання відповідача на те, що суд першої інстанції помилково не застосував спеціальний строк позовної давності за його заявою, є необґрунтованими з таких підстав.

У ч. 1 ст. 20 СК України зазначено, що до вимог, які випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 цього Кодексу.

Виходячи з викладеного, оскільки правовідносини щодо відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) врегульовані ст. 196 СК України, на яку не поширюються обмеження щодо строку позовної давності, визначені в ст. 20 цього ж Кодексу, тому колегія суддів вважає, що застосування до спірних правовідносин ст. 258 ЦК України щодо однорічного строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки (пені) не ґрунтується на нормах матеріального права.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправомірно стягнуто з відповідача на корись позивача витрати на правову допомогу у розмірі 1 400 грн., то вони не заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно з п.2 ч.3 ст.79 та ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, пов'язаними з розглядом справи, які несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

У пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат на правову допомогу позивач надала договір про надання правової допомоги, укладеного 01 листопада 2013 року між нею та адвокатом ОСОБА_7, за умовами якого останній зобов'язався за винагороду надати позивачу правову допомогу, зокрема, підготувати цивільний позов, прийняти участь в судовому засіданні та підготувати позивача до можливого самостійного ведення справи. Сума винагороди за договором сторонами встановлена у розмірі 1 400 грн. (а.с.59).

Також на підтвердження витрат на правову допомогу позивач надала суду акт виконаних робіт від 12 лютого 2013 року, в якому наведений детальний розрахунок витрат, які поніс адвокат ОСОБА_7 у зв'язку з наданням правової допомоги за вказаним вище договором. Загальна вартість робіт склала 1400 грн. (а.с.106).

Як вбачається з фіскального чека, 11 лютого 2015 року ОСОБА_3 оплатила адвокату ОСОБА_7 1400 грн. за надання правової допомоги згідно договору від 01 листопада 2013 року (а.с.100).

Таким чином, оскільки позивачем документально підтверджено та доведено витрати на правову допомогу, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність законних підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 1 400 грн.

Керуючись ст.ст. 03, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2015 року в частині стягнення розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 1 837 (одна тисяча вісімсот тридцять сім) грн. 09 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді