АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4597/15 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошині В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Круглик В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Київської міської ради, ОСОБА_4 про визначення частки майна.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

10 вересня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визначення частки майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0834 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) становила 1/2.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 та зареєстрована у зазначеному будинку. Відповідачка є власником іншої Ѕ частини будинку. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0834 га, яка на підставі державного акту про право приватної власності на землю від 27.09.2000 належить на праві спільної приватної власності позивачу та померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_7

У 2013 році позивач звернулась до нотаріуса щодо належного оформлення частини земельної ділянки, але нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину так як не визначено частку, яка належала померлій. А тому для захисту порушеного права та отримання свідоцтва про право на спадщину, позивач звернулась до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року позовні вимоги задоволені.

Визнано, що частка померлої, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0834 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) становила Ѕ.

Не погодившись із рішенням суду відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 подали на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, позивачем не доведено обставини, які суд вважжав доведеними. Зокрема зазначали, що суд в супереч Земельного кодексу України, що діяв на час виникнення між сторонами правовідносин щодо земельної ділянки не вірно визначив частку померлої ОСОБА_7 у Ѕ частину, оскільки її доля у праві власності на домоволодіння становила ѕ частини , позивача ј частина. А відтак, і частки земельної ділянки, на їх думку, повинні бути визначені відповідно до часток домоволодіння. Просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Положенням п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та визнаючи, що частка померлої, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0834 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) становила Ѕ, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними, обгрутованими та відповідають вимогам закону.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим (ст.213 ЦПК України).

Згідно правил ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає; обставини справи судом встановлені повно та відповідно до них досліджені докази, проте висновки зі встановлених обставин зроблені невірно, при цьому суд неправильно застосував норми матеріального права.

Судом встановлено, що сторони по справі позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_4 є рідними сестрами, проживають у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1. Кожна з них на день розгляду справи має право власності у зазначеному будинку по Ѕ частині. Питання щодо користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок і яка була виділена для його обслуговування після смерті їх матері ОСОБА_7 та отримання документів на успадковану частину будинку, між сторонами не вирішена, оскільки не визначена доля частки земельної ділянки ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності. А відтак, сторони не можуть отримати документ по спадщині у нотаріальній конторі стосовно земельної ділянки. Між сторонами виник невирішений спір. А тому, позивач і звернулася до суду з позовом та просила визначити, що частка померлої, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0834 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) становила Ѕ, про що суд і ухвалив відповідне рішення.

Однак, погодитись з таким висновком суду не можна дивлячись на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що 19.12.1989 року ОСОБА_7 склала заповіт згідно якого на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким з належної їй частини будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 заповіла: ОСОБА_6 - 1/3 частину житлового будинку; ОСОБА_4 - 2/3 частини житлового будинку.

Заповіту на земельну ділянку ОСОБА_7 не склала.

ОСОБА_7, як вбачається з копії свідоцтва про смерть, померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

З копії свідоцтв про народження ОСОБА_6 та ОСОБА_4 вбачається, що вони є доньками померлої ОСОБА_7

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_6 (на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.1989 року та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.11.2004 року) та Ѕ частина належить ОСОБА_4 (на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.11.2004).

На підставі Державних актів про право приватної власності на землю від 27.09.2000, які видані ОСОБА_7 та ОСОБА_6, земельна ділянка площею 0,0834 га на АДРЕСА_1 передано для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель у спільну приватну власність ОСОБА_7 та ОСОБА_6

21.01.2000 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 звернулись в Першу Київську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 їх матері ОСОБА_7 Зокрема, про прийняття спадщини на підставі заповіту - житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0834 га за цією ж адресою.

25.01.2013 ОСОБА_6 в доповнення до заяви від 21.04.2004 звернулась в нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0834 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

Листом від 25.01.2013 за №351/02-14 Перша Київська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_6 про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на частину земельної ділянки від площі 0,0834 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території АДРЕСА_1 переданій у спільну приватну власність з ОСОБА_6, так як не визначена частка, яка належить померлій.

Пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачають, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із

Так як ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщина не була прийнята до набрання чинності цим Кодексом, тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про застосування до правовідносин норм ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внЯЬлідок його смерті.

Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» в пункті 3.4 роз'яснено, що розглядаючи спори, пов'язані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: "Визначити, що частка померлого (П. І. Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила 1/2".

Статтею 42 ЗК України ( на 2000 р. - отримання Державних актів позивачем та нині покійною її матір'ю ОСОБА_7 ) визначений порядок розпорядження і використання земельних ділянок громадянами, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної (часткової або сумісної) власності.

Відповідно до зазначеної норми громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки

пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок,

будівлю, споруду.

Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий

будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою.

Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі.

Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.

З матеріалів справи вбачається,що на час отримання Державного акту на землю у спільну приватну власність, частка позивача ОСОБА_6 у праві власності на будинок становила ј частину після смерті батька, а ѕ його частини належали матері ОСОБА_7

Таким чином, з урахуванням вимог ст. 42 ЗК України не можна визнати, що частка у земельній ділянці ОСОБА_7 на момент її смерті становила Ѕ частину.

Враховуючи викладене, рішення суду про задоволення позовних вимог не можна визнати законним та обгрунтованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги слід задовольнити частково. Визнати, що частка померлої, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0834 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) становила ѕ частини .

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково. Визнати що частка померлої, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0834 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) становила ѕ частини .

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: