АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Поливач Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м.Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Побірченко Т.І., Соколової В.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участі осіб: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника відповідача ПАТ «Банк Камбіо» - Звєрєвої О.В.

представника третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо», ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування договору купівлі - продажу квартири та визнання права власності на квартиру;

за апеляційною скаргою ОСОБА_5

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Подільського районного суду м.Києва від 05 червня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Позивачі звернулись до суду з зазначеним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.11.2010р. між ТОВ «Східна мастильна компанія» та ПАТ «Банк «Камбіо» була укладена Генеральна кредитна угода № 588/02/2010, в рамках якої TOB «СМК» отримало від банку в борг грошові кошти. Вказані зобов'язання були забезпечені договорами іпотеки та застави, зокрема, договором іпотеки № 1751 від 18.11.2010 року, що укладений між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_7, ОСОБА_8, як майновими поручителями ТОВ «СМК». Згідно даного договору позивачі передали в іпотеку семикімнатну квартиру, загальною площею 328,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Позивачі зазначили, що відповідач безпідставно звернувся до Реєстраційної служби ГУЮ в м. Києві та неправомірно зареєстрував за собою право власності на квартиру. За таких обставин позивачі вимушені були звернутись до суду за захистом своїх прав з позовом про визнання недійсним правочину та його скасування.

11 серпня 2014 року рішенням Подільського районного суду м. Києва позов ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був задоволений. Судом визнано недійсним правочин про перереєстрацію права власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2 на підставі рішення реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві 16 жовтня 2013 року та скасовано реєстрацію.

Крім того, було скасовано забезпечення позову, здійсненого ухвалою Подільського районного суду м. Києва 30 травня 2014 р. у вигляді заборони проводити будь-які дії, пов'язані з відчуженням (купівля-продаж, дарування, застава, оренда та інші) та державною реєстрацією права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3.

22 жовтня 2014 року рішенням Апеляційного суду м. Києва було скасовано рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2014 року.

Таким чином, забезпечення позову, а саме заборона проводити будь-які дії, пов'язані з відчуженням та державною реєстрацією права власності на спірну квартиру, було скасовано лише 22 жовтня 2014 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням Апеляційного суду м. Києва.

21 січня 2015 року Вищим спеціалізованим судом України скасовано рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року, а справа направлена на новий розгляд.

Позивачі зазначали, що відповідач достеменно знав про заборону проводити будь-які дії, пов'язані з відчуженням (купівля-продаж, дарування, застава, оренда та інші) та державною реєстрацією права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3, однак в період дії такої заборони, а саме 12.09.2014 року уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_2

За таких обставин, позивачі звернулись з даним позовом до суду та просили визнати недійсним та скасування договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_4 та визнати за ними право власності на квартиру.

В суді першої інстанції представники позивачів позовні вимоги підтримували з підстав, зазначених в позові.

Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували. В обґрунтування своєї позиції посилались на те, що рішенням Апеляційного суду м. Києва 18.05.2015 року було скасовано рішення Подільського районного суду м. Києва від 11.08.2014 року. У задоволенні позову ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ПАТ «Банк Камбіо» про визнання недійсним правочину та його скасування - відмовлено. Таким чином, перереєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Банк Камбіо» було вчинено законно, а відтак квартира АДРЕСА_5 на законних підставах належить ПАТ «Банк Камбіо», а позивачі не мають до вказаної квартири ніякого відношення.

Представник 3-ї особи також просив відмовити у задоволенні позову, підтримував позицію відповідачів.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 05.06.2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_6, укладений 12 вересня 2014 між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_2. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Скасовано забезпечення позову, здійсненого ухвалою Подільського районного суду м. Києва 26 березня 2015 у вигляді заборони проводити будь-які дії, пов'язані з відчуженням (купівля-продаж, дарування, застава, оренда та інші) на квартиру за адресою: АДРЕСА_3.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає про те, що суд, порушуючи права учасників судового розгляду, звузивши предмет доказування у справі, не з'ясував обставин, що мають значення для справи.

ОСОБА_5 зазначає про те, що позивачі не були сторонами спірного правочину, який суд визнав недійсним, та не мали прав на квартиру. На момент продажу квартири власником - банком це майно під заставою та забороною не перебувало. Позивачами не надано доказів того, що між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, тому рішення суду першої інстанції про визнання недійсними цього правочину із зазначених підстав є незаконним та необґрунтованим.

Судом неправильно витлумачені ст. ст. 203, 215 ЦК України щодо спірних відносин. Суд не врахував того, що позивачі не мали права на захист свого цивільного права (не заперечуючи щодо їх права на звернення до суду) шляхом визнання оскаржуваного правочину недійсним, так як це жодним чином не відновило їх становище до укладення спірного правочину, банк був ї є власником квартири.

Отже, судом неправильно застосовано ст. ст. 15,16 ЦК України щодо спірних відносин.

За умовою не визначення позовними вимогами правочину, який позивачі просили скасувати, суд не міг вирішити позов в межах заявлених позовних вимог шляхом часткового задоволення позову. У цьому полягає порушення норми процесуального права, а саме ст. 11 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом було неправильно застосовано положення ст. 131 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом не було застосовано (не взято до уваги) положення ст. ст. 3та 60 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд, у порушення норми процесуального права - ст. 214 ЦПК України, залишив поза увагою і не перевірив жодної обставини що стосується підстави і предмету позову стосовно позовних вимог, не здійснив перевірки кожної обставини, що входила до підстави позову та підстав заперечень на позов, не з'ясував, якими саме доказами кожна з них підтверджується або спростовується. Вказане порушення цієї норми процесуального права призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: п.4 ст.10, ст.159, ст.212, 213 ЦПК України, не повне з'ясування усіх фактичних обставин справи, не дослідження і не надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції не тільки не враховано, що позивачі не мали права на захист свого майнового права, шляхом визнання оскаржуваного правочину недійсним, але й неправильно витлумачені зазначені вище правові норми, що дають підстави вважати порушеними норми матеріального права при ухвалення даного рішення.

В даному випадку взагалі були відсутні підстави для застосування положення частини першої статті 216 ЦК України при розгляді даного позову про визнання недійсним та скасування Договору купівлі-продажу квартири укладеного між Відповідачем 1 та ним, наступного, за оскаржуваним Позивачами правочину щодо реєстрації права власності за Відповідачем 1 на нерухоме майно.

Крім того, на момент підписання Договору Відповідач 1 надав відповідні гарантії щодо відсутності будь-яких обмежень та заборон на відчуження даної квартири, що підтверджено відповідними витягами.

Таким чином, враховуючи зазначене, вказаний правочин щодо відчуження квартири приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаровою О.П. було посвідчено у суворій відповідності до вимог чинного законодавства України.

Також, не зважаючи на те, що рішення по справі № 758/5977/14-ц матиме преюдиційне значення для вирішення даної справи, оскільки в справі, що знаходилась в провадженні Апеляційного суду м. Києва, зокрема, вирішувалось питання про правомірність реєстрації за Відповідачем 1 право власності на квартиру, а в судовому засіданні представником ОСОБА_2 було підтримано заяву представника Третьої особи про зупинення провадження у даній справі, судом безпідставно було відмовлено в задоволенні даної заяви, як було безпідставно відмовлено і в задоволенні клопотання про залучення до справи в якості Третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макарову О.П.

Крім того, судом першої інстанції в порушення вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, в якій, зокрема зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, було частково задоволено вимоги Позивачів, які ними не заявлялись, оскільки Позивачі у своїх вимогах жодним чином не конкретизували який саме договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 вони просили визнати недійсним та скасувати.

Таким чином, суд першої інстанції вирішуючи спір не взяв до уваги факт відсутності доказів порушення прав Позивачів укладанням спірного Договору, дав невірну юридичну оцінку обставинам, що мають значення для вирішення справи, повністю не з'ясував всіх фактичних обставин по справі, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованогорішення.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6, представник ПАТ «Банк Камбіо» - Звєрєва О.В. підтримали подані апеляційні скарги, посилаючись на доводи, викладені в них.

Позивачі ОСОБА_7, ОСОБА_8, відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явились. Про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчать відповідні розписки.

Колегія суддів розцінила причини неявки зазначених осіб в судове засідання як неповажні та дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, ОСОБА_8, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладання договору купівлі-продажу від 12.09.2014 року, ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 30.05.2014 року було здійснено заборону проводити будь-які дії, пов'язані з відчуженням (купівля-продаж, дарування, застава, оренда та інші), а відтак ніякий правочин не міг бути укладений, а укладений договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 укладеного 12 вересня 2014 між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_2 слід визнати недійсним.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.11.2010р. між ТОВ «Східна мастильна компанія» та ПАТ «Банк «Камбіо» була укладена Генеральна кредитна угода № 588/02/2010, в рамках якої TOB «СМК» отримало від банку в борг грошові кошти. Вказані зобов'язання були забезпечені договором іпотеки № 1751 від 18.11.2010 року, укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_7, ОСОБА_8, як майновими поручителями ТОВ «СМК». Згідно даного договору позивачі передали в іпотеку квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позичальник належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

У січні 2014 року позивачі отримали від ПАТ «Банк Камбіо» лист, з якого дізнались, що ТОВ «Східна мастильна компанія» прострочило свої зобов'язання за кредитним договором перед ПАТ «Банк Камбіо», у зв'язку з чим останній скористався своїм правом звернення стягнення на квартиру шляхом реєстрації права власності на неї.

Тобто, ПАТ «Банк Камбіо» звернувся до Реєстраційної служби ГУЮ в м. Києві та зареєстрував за собою право власності на квартиру. Таким чином, ПАТ «Банк Камбіо» стало власником квартири, яка раніше належала позивачам на праві власності.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не погодились з цим та у травні 2014 року звернулись до суду з позовом до ПАТ «Банк Камбіо», третя особа Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним правочину з перереєстрації права власності на зазначену квартиру та скасування даної реєстрації.

30 травня 2014 року ухвалою Подільського районного суду м. Києва було забезпечено позов, а саме: заборонено проводити будь-які дії, пов'язані з відчуженням (купівля-продаж, дарування, застава, оренда та інші) та державною реєстрацією права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 16).

В подальшому, 11 серпня 2014 року рішенням Подільського районного суду м. Києва (а.с.89-92) позов ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був задоволений. Судом визнано недійсним правочин про перереєстрацію права власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2 на підставі рішення реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві 16 жовтня 2013 року та скасовано його.

Крім того, було скасовано забезпечення позову, здійсненого ухвалою Подільського районного суду м. Києва 30 травня 2014 р. у вигляді заборони проводити будь-які дії, пов'язані з відчуженням (купівля-продаж, дарування, застава, оренда та інші) та державною реєстрацією права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3.

22 жовтня 2014 року рішенням Апеляційного суду м. Києва було скасовано рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2014 року та було ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було відмовлено. (а.с. 85-88).

21 січня 2015 року Вищим спеціалізованим судом України скасовано рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року, а справа направлена на новий розгляд (а.с. 13-15).

18 травня 2015 року рішенням Апеляційного суду м. Києва було скасовано рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2014 року та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було відмовлено.

Під час розгляду даної справи судами - 12.09.2014 року між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 м. Києва. Позивачі зазначають про те, що квартиру було продано під час дії ухвали суду від 30 травня 2014 р., про існування і зміст якої банку було достеменно відомо.

Зазначена ухвала дійсно була постановлена судом, але існує визначений законом порядок виконання ухвал якими забезпечено позов.

Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦГЖ України, ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладання договору купівлі - продажу, квартира під забороною (що накладена ухвалою від 30.05.2014) не перебувала, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, який долучений до матеріалів справи.

Таким чином, ухвала Подільського районного суду м. Києва від30.05.2014 року про забезпечення позову у цивільній справі №758/5977/14-ц фактично не була виконана.

Позивачі не були сторонами договору купівлі - продажу, який суд визнав недійсним, та не були власниками спірної квартири на час ухвалення судом рішення, не є вони власниками квартири і на теперішній час. На момент продажу квартири банком це майно під заставою та забороною не перебувало, оскільки ухвала суду не була виконана.

Та обставина, що керівництво банку та інші особи, що здійснили відчуження квартири та прав на неї перебувають у певному зв'язку між собою не свідчить про недійсність договору з підстав заявлених позивачами.

Так, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, (оспорюваний правочин).

Такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним застосовується у тих випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов його дійсності. Цей спосіб захисту безпосередньо регламентується статтями 215 - 236 ЦК України. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності, тобто реституції, відшкодування збитків та моральної шкоди, завданої укладенням такого правочину.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті215 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Як вбачається з наведеного вище, суд першої інстанції, вирішуючи спір не взяв до уваги факт відсутності доказів порушення прав позивачів укладанням спірного Договору, дав невірну юридичну оцінку обставинам, що мають значення для вирішення справи, повністю не з'ясував всіх фактичних обставин по справі, що призвело до помилкового рішення, оскільки спірна квартира була власністю банку на час укладення договору купівлі - продажу квартири і позивачі даної обставини не спростували.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 то ОСОБА_8

Висновки колегії суддів відповідають фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 05 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

ОСОБА_7, ОСОБА_8 відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: