Справа № 464/7489/13 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/783/324/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Щербай В.П.,

з участю: прокурора Лящука Т.І., відповідачів - ОСОБА_2,

ОСОБА_3, та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою прокуратури Сихівського району м. Львова на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 вересня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 до Львівської міської ради, третя особа:Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому просять визнати за ними право власності на самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 90,6 кв.м., житловою площею 69,9 кв.м. та на самочинно збудований гараж, загальною площею 18,2 кв.м., який знаходиться у дворі вказаного будинку.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 08 червня 1999 року вони є власниками спірної приватизованої квартири, площа якої складала 38,77 кв.м. З метою покращення умов проживання в квартирі ними було здійснено реконструкцію, після проведення якої загальна площа квартири становить 90,6 кв.м. та складається з 5 кімнат, що підтверджується технічним паспортом. Також ними було збудовано гараж у дворі будинку за вказаною адресою, загальною площею 18,2 кв.м. Проведені реконструкція та будівництво гаража жодним чином не порушують прав та інтересів сусідів. Крім того, для проведення реконструкції ними було отримано Висновок про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта, виконаного ПОГ «Укрбудінжиніринг» від 01.07.2013 року, який підтверджує дотримання ними всіх будівельних правил та норм. З приводу визнання за ними права власності на дане майно звертались до відповідача, однак отримали відмову, у зв'язку з чим звернулися з позовом до суду.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 вересня 2013 року позов ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 до Львівської міської ради, третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, про визнання права власності - задоволено.

Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 право власності на самочинно реконструйовану квартиру НОМЕР_2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 90,6 кв.м.. житловою площею 69,9 кв.м. і складається з наступних кімнат: 1-а кімната - 16,7 кв.м., 2-а кімната - 15,5 кв.м., 3-а кімната - 20,2 кв.м., 4-а кімната - 10,5 кв.м., 5-а кімната - 7,0 кв.м., двох кухонь, площею 3,4 кв.м. та 6,4 кв.м., ванної кімнати площею 3,4 кв.м., двох вбиралень - 0,5 кв.м. та 1,0 кв.м., двох коридорів площею 2.0 кв.м. та 0,6 кв.м., підвалу 18,3 кв.м., балкону - 3,4 кв.м.

Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 право власності на самочинно збудований гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 18,2 кв.м.

Рішення суду оскаржила прокуратура Сихівського району м. Львова. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах справи. Вказує, що власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є Львівська міська рада, однак жодних дозволів на будівництво гаража чи реконструкцію житлового будинку за вищевказаною адресою вона не надавала, а проведені позивачами роботи з реконструкції та побудови здійснені без належним чином розроблених та погоджених проектів та без дозвільних документів на їх здійснення. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про звернення позивачів до компетентного органу щодо погодження проектів будівництва та реконструкції, прийняття завершених будівництвом об'єктів в експлуатацію, відведення земельної ділянки у власність чи користування позивачам для їх забудови. Зазначає, що судом при ухваленні рішення не враховано, що позивачі не звертались до органів державної влади та управління для узаконення будівництва в адміністративному порядку. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Лящука Т.І. на підтримання скарги, пояснення відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3, та її представника ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід задовольнити.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено, що позивачі згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 08 червня 1999 року є власниками квартири АДРЕСА_1, загальною площею 38,70 кв.м.,у багатоквартирному будинку. З метою покращення умов проживання в квартирі, ними було здійснено її реконструкцію з прибудовою мансардного поверху з балконом, після проведення якої загальна площа квартири становить 90,6 кв.м., житлова площа 69,9 кв.м. і складається з 5 кімнат: 1-а кімната - 16,7 кв.м., 2-а кімната - 15,5 кв.м., 3-а кімната - 20,2 кв.м., 4-а кімната - 10,5 кв.м., 5-а кімната - 7,0кв.м., двох кухонь площею 3,4 кв.м. і 6,4 кв.м., ванної кімнати площею 3,4 кв.м., двох вбиралень - 0,5 кв.м. та 1,0 кв.м., двох коридорів площею 2,0 кв.м. та 0,6 кв.м., підвалу - 18,3 кв.м., балкону - 3,4 кв.м., що підтверджується технічним паспортом від 21.06.2013 року (а.с.7-9).

Крім того, позивачами було збудовано гараж на прибудинковій території за вищевказаною адресою, загальною площею 18,2 кв.м., що підтверджується технічним паспортом від 04.07.2013 року (а.с. 12).

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що здійснення позивачами реконструкції належної їм на праві власності квартири з прибудовою мансардного поверху з балконом підпадає під ознаки перепланування та регулюється положеннями ст. 383 ЦК України, а будівництво гаража на земельній ділянці, що не була їм відведена для цієї мети є самочинним будівництвом та регулюється положеннями ст. 376 ЦК України, та жодним чином не порушують права власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку за адресою АДРЕСА_1

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Заперечуючи проти позову представник Львівської міської ради посилався на те, що позивачі здійснили самочинне будівництво квартири та гаражу без отримання відповідного дозволу від Інспекції держаного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області та проекту будівництва, на землі, яка належить органу місцевого самоврядування. Крім того, відмови компетентного органу в прийнятті до експлуатації надбудови квартири не було, тому вважає, що позивачі повинні звернутися у Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради з приводу вирішення даного питання.

Суд першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 201 -213 ЦПК України на ці вимоги закону не звернув, доводи відповідача належним чином не перевірив, не встановив кому належить спірна земельна ділянка.

Разом з тим, задовольняючи позов ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 та на самочинно збудований гараж, розташований у дворі будинку за вказаною адресою, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позивачі не зверталися в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю про прийняття вказаних об'єктів у експлуатацію та їм у цьому не було відмовлено. Такі відомості в матеріалах справи відсутні і таких доказів позивачі суду не надали.

Як роз?яснено в пунктах 9, 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти, суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог статті 121 ЦПК залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками, передбаченими частиною другою статті 121 ЦПК.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред'явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі.

Проте суд належним чином не перевірив, чи було порушене позивачами питання предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого або відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право.

Оскільки позивачі не дотрималися встановленого вище порядку, а судом першої інстанції зазначені недоліки не усунуто, то оскаржуване рішення, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у його задоволенні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокуратури Сихівського району м. Львова задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 вересня 2013 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 до Львівської міської ради, третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, про визнання права власності на самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 та на самочинно збудований гараж, загальною площею 18,2 м.кв., який розташований у дворі будинку на АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.