Справа № 363/3092/14 Головуючий у І інстанції Купрієнко С. І.
Провадження № 22-ц/780/3156/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Київобленерго» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ПАТ «Київобленерго» звернулося до суду із позовом, який мотивувало наступним:

ОСОБА_2 працював на посаді механіка 3-ї групи ПАТ „Київобленерго". Між сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. З 15 листопада 2013 р. ОСОБА_2 було звільнено з посади відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

Згідно наказу голови правління позивача № 1042 від 13 листопада 2013 року в підрозділі, де працював відповідач було проведено інвентаризацію, за результатами якої була виявлена нестача переданих відповідачу під розписку матеріальних цінностей на загальну суму 95 574,46 грн. В добровільному порядку ОСОБА_2 вказану суму не відшкодував, у зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 95 574,46 грн. та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Обґрунтував скаргу тим, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки займана ним посада механіка не відноситься до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». Дана обставина залишена судом поза увагою. Крім того зазначає, що матеріальна шкода завдана позивачу не в результаті його неправомірних дій, як вважав суд, а з вини невідомих осіб, які 12 листопада 2013 року проникли у його службовий автомобіль та викрали його речі, серед яких були належні позивачу матеріальні цінності. За даним фактом відкрито кримінальне провадження Оболонським РУ ГУ МВС України. Решта ж матеріальних цінностей була використана відповідачем за їх призначенням. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Позивач подав до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначив, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вважає оскаржуване рішення суду законним, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За результатами розгляду справи суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за виявлену нестачу переданих йому матеріальних цінностей. Заперечуючи такі висновки суду, апелянт посилався на те, що займана ним посада механіка не відноситься до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року №447/24, що зумовлює недійсність укладеного з ним договору про повну матеріальну відповідальність, відтак й відсутність підстав для задоволення позову. З такою позицією колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

У відповідності до положень ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації шкоди, не тільки у випадках укладення з ними договору про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілості переданих для зберігання цінностей, але й у випадку, коли шкоду завдано недостачею переданих працівнику матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), а також інструментів, вимірювальних приладів, тощо, необхідних йому для виконання трудової функції.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що матеріальні цінності, нестача яких була виявлена при звільненні відповідача, були передані йому для виконання ним трудових обов'язків, що у відповідності до положень вищевказаної норми права дає підстави для покладення на відповідача обов'язку відшкодування шкоди, спричиненої нестачею цих матеріальних цінностей. За таких умов посилання апеляційної скарги в цій частині не можуть бути прийняті судом.

Критично відноситься колегія суддів й до посилань відповідача на відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з тим, що частину переданих йому матеріальних цінностей було викрадено невідомими особами, а частину - використано за призначенням. Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

На підтвердження факту крадіжки відповідачем було надано до суду матеріали кримінального провадження, розпочатого за його зверненням з даного факту. В той же час, зважаючи на те, що вказані матеріали містять дані про крадіжку виключно зі слів відповідача, та не містять інших достатніх та об'єктивних доказів на підтвердження цих слів, кримінальне провадження у зв'язку з неможливістю встановити свідків та здобути даних на підтвердження факту злочину було закрите, колегія суддів приходить до висновку, що надані матеріали на можуть слугувати належним та допустимим доказом з даного питання. Інших належних доказів з цього приводу надано не було. Не було надано й доказів на підтвердження посилань щодо використання переданих відповідачу матеріальних цінностей за призначенням. За таких умов наведені вище твердження апелянта залишилися недоведеними, відтак вони не можуть бути прийняті судом.

Зважаючи на викладене, враховуючи те, що розмір спричиненої шкоди був належним чином доведений в ході розгляду справи та визнаний представником відповідача в ході апеляційного розгляду, колегія суддів приходить до висновку про законність прийнятого судом першої інстанції рішення про стягнення з відповідача на користь позивача спричиненої нестачею шкоди, відтак підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді