АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6697/15 Справа № 183/1063/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 14.09.2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNL0RX07090128, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 1256,20 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 24,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Зі своєї сторони, банк виконав всі умови підписаного договору, а відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 27.01.2014 року виникла заборгованість по кредиту у розмірі 23 728,64 грн. Зазначену суму, а також судові витрати позивач просив суд стягнути з відповідача.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання щодо надання кредиту, відповідач отримав кредит у розмірі 1 256,20 грн., а позичальник, відповідно до вказаного договору, зобов'язався повертати заборгованість щомісяця.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.ст.257, 259 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Судом встановлено, що сторони погодили строки позовної давності в 5 років.

З листопада 2006 року у відповідача з'явилась заборгованість по вищезазначеному кредитному договору і до квітня 2011 року по даному договору не було зроблено жодної проплати.

Судом не прийняв до уваги посилання представника банку на той факт, що у 29.04.2011 році відповідач сплатив в рахунок погашення заборгованості 114,44, у зв'язку з чим строк позовної давності переривався, оскільки даний факт відповідачем заперечувався, а в такому випадку, враховуючи вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України, саме позивач повинен був довести ту обставину, що дані кошти були сплачені саме відповідачем.Крім того, інших доказів на підтвердження того, що дійсно відповідачем була здійснена проплата в квітні 2011 році, суду позивачем надано не було.

Судом встановлено, що договір було укладено 14.09.2006 року, строком на 12 місяців, тобто з кінцевим терміном повернення 14.09.2007 року.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що згідно із штампу канцелярії суду, даний позов було подано 17.02.2014 року, тобто з попуском строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В своїй скарзі апелянт посилається на положення ч. 4 ст. 631 ЦК України, згідно якого закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Крім того отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернуті, тим самим, враховуючи що договір не є розірваним, чи припиненим відповідно до правових підстав визначених ст. 599,651,654 ЦК України, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами. Крім того, судом першої інстанції належним чином не досліджений розрахунок заборгованості та докази, що містяться в матеріалах справи. Також, судом не досліджено та не враховано дії відповідача, якими було перервано строки позовної давності, оскільки позичальник частково сплачував кредитну заборгованість, що є наслідком переривання строку позовної давності.

Однак з такими доводами апелянта погодитися не можна, враховуючи наступне.

Так, умова кредитного договору про її дію до повного виконання зобовязань перед кредитодавцем не може розглядатися як установлення строку дії цього договору, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Сторони погодили строки позовної давності в 5 років.

Однак, враховуючи навіть строк позовної давності в 5 років, який сторони погодили, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 17.02.2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Згідно ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Пунктом 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.20102 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

З огляду на викладене судом першої інстанції правомірно застосовано позовну давність, про застосування якої заявлено стороною, та в силу вимог ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом для підтвердження часткової сплати кредитної заборгованості, що є наслідком переривання строку позовної давності. Оскільки розрахунок заборгованості не може безсумнівно підтверджувати той факт, що 29.04.2013 року відповідачем були внесені кошти по кредитному договору.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що відповідачем не доведено відсутність його заборгованості, оскільки відповідно до вимог ст. 10,60 ЦПК України саме позивач повинен був довести факт сплати відповідачем даних коштів.

Колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_3