Справа № 456/42/15 Головуючий у 1 інстанції: Андрейків Ю.Я.
Провадження № 22-ц/783/3400/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шашкіна С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Шашкіної С.А.

Суддів: Богонюка М.Я.,Ванівського О.М.

При секретарі: Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - задоволено частково та визнано за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) право власності на 1/4 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах справи. Вказує, що спірна квартира була придбана нею особисто за зароблені за кордоном гроші. Крім того, вказана квартира належить їй та їхній доньці у рівних частках, тобто по 1/2 частини квартири. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на заперечення скарги, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 18.03.1995 року, який було зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м.Стрию Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис №138.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.08.2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.5)

Судом встановлено, що під час шлюбу 18.12.2002р. ОСОБА_2 від свого імені та від імені дочки ОСОБА_4 уклала договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 відповідно до якого відповідачка купила вказану квартиру в рівних частинах за ціною 21 507 гривень. Отже, 1/2 частина спірної квартири належить доньці сторін ОСОБА_5 Остання була залучена до участі у розгляді справи, її право на 1/2 частини квартири не оспорюється, отже спірним майном є інша 1/2 частини спірної квартири, яка була придбана ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі з ОСОБА_3

Відповідно до діючих на той час ст.ст.22,28 КпШС України, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. У випадку поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх долі визнаються рівними.

Згідно з вимогами ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном,що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до вимог п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.11.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до вимог п.30 вищезгаданої Постанови Пленуму ВС України - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції правильно врахував те, що 1/2 частина спірної квартири набута подружжям за час шлюбу та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, виходячи з рівності часток подружжя вірно провів поділ цього майна шляхом визнання за позивачем права власності на 1/4 ідеальних частки спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка за власні кошти придбала дану квартиру не підтверджені належними та допустимими доказами.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 ствердила, що дійсно не подала суду жодних доказів щодо придбання квартири лише за власні кошти.

Посилання відповідачки на те, що позивач при оформленні договору відмовився від своєї частки у квартирі на користь доньки також не стверджено належними та допустимими доказами.

Подана ОСОБА_2 довідка Личаківського ВДВС про неотримання нею аліментів від ОСОБА_3 за період з 19.02.2014 року по 01.05.2015 року на підставі виконавчого листа №456/3736/14-ц, який видано 13.03.2015 року Стрийським міськрайонним судом Львівської області правильних висновків суду не спростовує, оскільки ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі апелянт не посилалась на вимоги ч.2 ст. 70 СК України, згідно з якою за рішенням суду частка майна дружини (чоловіка) може бути збільшена, якщо з нею (ним) проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування та відповідних вимог не заявляла.

Крім того, на час вирішення спору, 06.03.2015 року, виконавчий лист про стягнення аліментів ще не був виданий судом.

Наведені ОСОБА_3 заперечення при вирішенні питання про стягнення з нього аліментів не позбавляють його права на звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, може бути

оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: