Номер провадження 2/289/133/15
Справа № 289/2314/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2015 м.Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого Невмержицький І. М.

при секретарі - Шуба В.М.

предст.позивача - ОСОБА_1

предст.відповідача- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в Радомишльському районному суді Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання рішення сільради частково недійсним та Свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,розподіл його та визнання права власності на 1/2 частину будинку та господарських будівель,нажитих під час шлюбу, з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Великорацької с/ради Радомишльського району Житомирської області, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_3,посилаючись на те,що під час спільного шлюбного життя придбали разом з відповідачем житловий будинок з господарськими спорудами,на даний час шлюб розірваний,вони проживають окремо,а тому просила суд задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_3 заявлені нею позовні вимоги підтримала і пояснила,що вона з відповідачем ОСОБА_4 з квітня 1991 року по вересень 2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі,від даного шлюбу у них народилися спільні діти: син- Мацапура ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2,які на даний час проживають з нею.Під час спільного сімейного життя придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами,який в органах БТІ зареєстрований за відповідачем,нині шлюб між ними розірваний,вона весь час,починаючи з момен-ту придбання будинку на підставі договору купівлі-продажу в 1991році і до останнього часу знала про те,що будинок належить чоловікові,не один раз зверталася до нього з пропозицією щодо розподілу будинку як спільно нажитого майна подружжя,чоловік уникав весь час добровільного розподілу майна,а тому просила суд поновити їй,пропущений з поважних причин строк на звернення до суду,визнати недійсним Свідоцтво про право власності,виданого Великорацькою с/радою Радомишльського району Житомирської області 02 квітня 2011 року про те,що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок №154,з надвірними спорудами та будівлями,що розташований по вул. Леніна в с. Велика Рача Радомишльського району Житомирської області, визнати частково недійсним Рішення виконкому Великорацької с/ради Радомишльського району від 14 березня 2011 року за №36 про надання дозволу ОСОБА_4 на видачу Свідоцтва про право власності на житловий будинок,визнати спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами спільним майном подружжя,визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку з господарськими спорудами та будівлями,а вона готова сплатити відповідачу компенсацію за його витрати,понесені під час реконструкції будинку.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 позовні вимоги своєї довірительки підтримала та надала відповідні пояснення на підтримання позову.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 з»явився,з позовними вимогами не погодився,при цьому пояснив суду про те,що дійсно, житловий будинок №154,з надвірними спорудами та будівлями,що розташований по вул. Леніна в с.Велика Рача Радомишльського району Житомирської області придбаний ним згідно Договору купівлі-продажу від 08 жовтня 1991 року у гр. ОСОБА_7 під час шлюбу з ОСОБА_3,однак після розірвання їх шлюбу у вересні 2008 року вони домовилися з нею про те,що вона забирає собі все рухоме майно,а йому у власності залишається житловий будинок.Зазначена домовленість підтверджена Рішенням Радомишльського районного суду від 17 вересня 2008 року(справа №2-964/2008) про розірвання шлюбу між ними,зокрема в рішенні суду зазначено про те,що «..спорів відносно сумісно нажитого майно у сторін немає..»,а тому він створивши нову сім»ю, без всяких сумнівів став проводити реконструкцію згаданого будинку та вкладати в нього трудові та матеріальні затрати( газифікація будинку,створення власного водогону, реконструкцію покрівлі та інш.).ОСОБА_7 цей час ОСОБА_3 ніяких претензій до нього з приводу розподілу спірного будинку не заявляла до часу звернення до суду,а тому просив суд відмовити в задоволенні позову,застосувавши до позовних вимог строк позовної давності,який позивачкою пропущений.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 з позовними вимогами до свого довірителя не погодився та надав відповідні пояснення на заперечення позову.

Представник Великорацької с/ради Радомишльського району Житомирської області в судовому засіданні не з»явився,про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином,до суду заяв не надіслав.

Вислухавши пояснення сторін по справі,свідків,дослідивши матеріали справи,оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до наступного.

Так,судом встановлено,що сторони по справі з 27 квітня 1991 року по вересень 2008 року перебували в зареєстрованому між собою шлюбі,від даного шлюбу у них народилися спільні діти: син- Мацапура ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2

В період їх шлюбного життя сторони по справі придбали житловий будинок №154,з надвірними спорудами та будівлями,що розташований по вул. Леніна в с.Велика Рача Радомишльського району Житомирської області на підставі Договору купівлі-продажу від 08 жовтня 1991 року у гр. ОСОБА_7,посвідченого Великорацькою с/радою Радомишльського району та зареєстрованого в реєстрі за №57, та в Житомирському БТІ,витяг за №29642486 від 12.04.2011 року,власник ОСОБА_4.

Реєстрація права власності відбулася на підставі Рішення виконкому Великорацької с/ради Радомишльського району від 14 березня 2011 року за №36 про надання дозволу ОСОБА_4 на видачу Свідоцтва про право власності на житловий будинок та отриманого Свідоцтва про право власності,виданого Великорацькою с/радою Радомишльського району Житомирської області 02 квітня 2011 року про те,що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок №154,з надвірними спорудами та будівлями,що розташований по вул. Леніна в с. Велика Рача Радомишльського району Житомирської області.

У відповідності до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу,належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку(доходу).

Згідно з ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі,яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників,які володіють і користуються спільним майном,відповідної матеріальної компенсації.

Разом з цим,у відповідності до ст.41 Конституції України,норми якої є нормами прямої дії передбачено,що примусове відчуження об»єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності,на підставі і в порядку,встановлених Законом.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року №13 «Про практику застосування судами законодавства,що регулює право власності громадян на жилий будинок» роз»яснено,що при вирішенні спору про виділ в натурі часток жилого будинку,що є спільною частковою власністю,судам належить мати на увазі,що це можливо,якщо кожній з сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом(квартиру).ОСОБА_7 також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Разом з цим, та як встановлено судом,з показів самої позивачки ОСОБА_3,показів свідків,в судовому засіданні, рішення суду, вбачається,що позивачці був відомий факт придбання спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами з моменту його придбання,у них з відповідачем з моменту розірвання шлюбу(2008 рік) була усна домовленість щодо розподілу майна,яке вони і поділили згідно домовленості і з того часу і до моменту звернення до суду вона будь-яких дій направлених на отримання у власність частини житлового будинку,власником якого був ОСОБА_4 не вчиняла.

У відповідності до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач та його представник в суді заявили клопотання про застосування судом до даних спірних правовідносин строків позовної давності.

Відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з нормами ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України сплив терміну позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,є підставою для відмови у позові.

З матеріалів цивільної справи суд вбачає,що про обставини,які оспорює позивачка їй було відомо з моменту розірвання їх шлюбу(2008 рік),з даним позовом позивачка звернулася до суду 12 грудня 2014 року, ,тобто з того моменту до подачі позову пройшло більше трьох років.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того слід зазначити, що відповідно до приписів ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України,норми якої є нормами прямої дії,основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Нормою,визначеною ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільні права та обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов"язки, згідно до вимог ст. 11 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, можуть бути:

- визнання права;

- визнання правочину недійсним;

- припинення дії,яка порушує право;

- припинення становища, яке існувало до порушення;

- примусове виконання зобов"язання в натурі;

- зміна правовідношення;

- припинення правовідношення;

- відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

- відшкодування моральної (немайнової шкоди;

- визнання незаконним рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд також вправі захистити цивільне право або інтерес сторін іншим способом,що встановлений Договором або Законом.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,суд приходить до висновку,що ОСОБА_3 не надала суду аргументів та доказів на підтвердження своїх вимог щодо визнання недійсними окремих рішень та правочинів,а тому суд вважає заявлені позовні вимоги останньої безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону,а тому відмовляє в їх задоволенні.

У відповідності до ст.88 ЦПК України суд приймає рішення щодо розподілення судових витрат між сторонами у спорі.

На підставі викладеного,керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України,ст.ст.358,368 ЦК України,ст.60 СК України,суд-

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні прозову до ОСОБА_4 про визнання рішення сільради частково недійсним та Свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним,визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,розподіл його та визнання права власності на 1/2 частину будинку та господарських будівель,нажитих під час шлюбу.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд протягом десяти днів починаючи з дня його проголошення. Особи,які не були присутні під час його проголошення мають право оскаржити протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І. М. Невмержицький