У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання дій протиправними, розірвання договору на банківське обслуговування, заборону вчинення дій, відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 3 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що 7 лютого 2011 року між нею та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір про банківське обслуговування, за умовами якого вона отримала дві платіжні картки: одну для виплати заробітної плати, іншу - кредитну, з установленим на останній кредитним лімітом у розмірі 1 600 грн, який у подальшому було збільшено до 2 000 грн. 20 грудня 2012 року о 18 год 32 хв. на вона отримала повідомлення від банку про зняття з її кредитної картки коштів у розмірі 1 700 грн та комісії - 68 грн у м. Сєвєродонецьку Луганської області, в той час як вона знаходилася у м. Херсоні. За фактом вчинення шахрайських дій було розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Під час проведення перевірки слідчим установлено, що зняття грошових коштів стало можливим за безпосередньої участі банківських працівників, які мають доступ до необхідних реквізитів та персональних даних клієнта, знають ПІН-код картки. Вважаючи, що відповідач безпідставно здійснює списання грошових коштів у рахунок погашення заборгованості за кредитною карткою, яку вона не допускала, з платіжної картки, призначеної для виплати допомоги по догляду за дитиною, просила задовольнити позов.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 3 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 10 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку, відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк», з вини відповідача.

Однак, повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Судами встановлено, що 7 лютого 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір про банківське обслуговування, згідно умов якого останній було відкрито карткові рахунки, видано дебетну картку для отримання заробітної плати та кредитну картку із встановленим на ній кредитним лімітом у розмір 1600 грн, який у подальшому було збільшено до 2000 грн.

20 грудня 2012 року о 18 год 32 хв. невстановленими особами з кредитного рахунку позивача у банкоматі, розташованому в м. Сєвєродонецьку Луганської області, було знято грошові кошти в сумі 1700 грн з комісією у розмірі 68 грн.

Як вбачається з висновку, зробленого за результатами проведеного відповідачем службового розслідування від 31 січня 2013 року, несанкціоноване зняття коштів з кредитного рахунку ОСОБА_3 відбулося без використання належної їй картки, за допомогою послуги «Видача готівки без картки», що передбачає введення в банкомат номера авторизованого телефону клієнта в ЄКБ, якому належить картка, з подальшим введенням динамічного паролю, який, приходить на авторизований номер телефону клієнта, а також введенням персонального ідентифікаційного номера картки. Зняття коштів відбулося з використанням мобільного телефону НОМЕР_1, що згідно даних єдиної клієнтської бази належить позивачу, та стало можливим внаслідок порушення нею умов та правил надання банківських послуг, зокрема, умов зберігання та використання конфіденційної інформації.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_499/ed_2014_03_27/pravo1/T012346.html?pravo=1> виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

З огляду на викладене, виходячи із обставин, якими обґрунтовувались вимоги, у їх задоволенні суд міг відмовити у разі доведення що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Однак у оскаржуваних судових рішеннях відсутній висновок про встановлення таких обставин, а, відповідно, і не наведено доказів, які б підтверджували їх існування.

Зазначивши, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку, відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк», саме з вини відповідача, суди неправильно визначились з колом обставин, які підлягають доведенню при вирішенні спору та особами, на яких покладено обов'язок по їх доведенню, помилково вважали, що позивач має довести вину відповідача у несанкціонованому знятті коштів з рахунку.

Висновки судів про те, що операції щодо зняття коштів з кредитного рахунку ОСОБА_3 стало можливим внаслідок порушення нею умов та правил надання банківських послуг, зокрема умов зберігання та використання конфіденційної інформації, що виключає можливість задоволення позову про <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3409/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є передчасними, оскільки на їх підтвердження не наведено доказів і самі по собі вони не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> несанкціонованому зняттю коштів з рахунку, незаконному використанн<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3403/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> номера авторизованого телефону клієнта в ЄКБ, якому належить картка, з подальшим введенням динамічного паролю або іншої інформації, яка дає <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3409/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> змогу ініціювати платіжні операції.

При цьому суд касаційної інстанції виходить також із правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення в порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України у справі № 6-71цс15 від 13 травня 2015 року.

Вказаний висновок щодо застосування норм права, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Порушення судами норм процесуального права (ст. ст. 10, 60 , 179 ЦПК України), унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 3 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 10 лютого 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук