справа № 489/124/15-ц
номер провадження 2/489/1158/15
Рішення

Іменем України

27 травня 2015 року Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

при секретарі Коденко К.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідачів ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа - Біржа нерухомості «Едвайс-Консульт», про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на ? частку квартири

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року позивач звернулася до суду з позовом в якому впросила визнати дійсним біржовий договір купівлі-продажу квартири та визнати за нею право власності на ? квартири, яка є сумісною власністю подружжя.

У обґрунтування вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_8, який на підставі біржового договору від 09.07.1999, укладеного з ОСОБА_7, набув у власність квартиру АДРЕСА_1. За життя чоловіка договір нотаріально посвідчено не було, що на теперішній час перешкоджає оформленню спадкових прав та є підставою для визнання його дійсним в судовому порядку.

Одночасно просила визнати право власності на ? частку спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, право на яку не визнається відповідачами.

У судовому засіданні позивач та її представник, вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, до суду надав письмову заяву про визнання позову.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їхній представник проти задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на ? частку квартири заперечували посилаючись на фактичне припинення подружніх відносин між позивачем та спадкодавцем на момент оформлення договору купівлі-продажу квартири та придбання нерухомості за рахунок коштів матері останнього ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_7 та представник третьої особи в засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані в ній докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що з 14.09.1990 і подень смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, свідченням чого є Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1, позивач ОСОБА_1 перебувала з ним в зареєстрованому шлюбі, реєстрація якого підтверджена Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2.

За життя ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу № 1093 від 09.07.1999 у відповідача ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_1. Угоду її сторони оформили на Біржі нерухомості «Едвайс-консульт» без нотаріального посвідчення. Після чого, 28.09.1999 ОСОБА_8 зареєстрував право власності на квартиру в Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 17084.

Із змісту позову вбачається, що від нотаріального посвідчення договору його сторони ухилилися, що на теперішній час перешкоджає оформленню позивачу спадкових прав на квартиру.

Присутні відповідачі проти задоволення позову в цій частині вимог не заперечували.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Вказаний договір купівлі-продажу укладено 09.07.1999, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) статтею 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Частиною другої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

У відповідності до частини другої статті 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною.

З огляду на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири сторони договору ухилилися від його нотаріального посвідчення, що на теперішній час перешкоджає сторонам спору оформити спадкові права на квартиру, вимога про визнання біржового договору дійсним підлягає задоволенню.

Щодо визнання за позивачем права власності на ? частку спірної квартири позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як встановлено судом в період зареєстрованого з позивачем шлюбу ОСОБА_8 придбав квартиру АДРЕСА_1, оформивши договір на біржі.

За змістом статей 22,24 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

При цьому, по даній категорії справ передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально - правову презумпцію).

У пункті 68 узагальнень судової практики Верховного Суду України від 01.12.1997 роз'яснено, що при визначенні, яке майно, що є в подружжя, є їх спільною сумісною власністю, слід виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27, 28 КпШС України до їх спільної сумісної власності може належати нажите ними в період шлюбу рухоме або нерухоме майно, що за Законом України «Про власність» є об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, яке може бути визнане власністю кожного з них), а також майно, що належало кожному з подружжя, визнане спільною сумісною власністю за шлюбним контрактом або визнане такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу воно істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.

Частиною першою статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечуючи проти віднесення спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на ? часку квартири відповідач ОСОБА_9, яка є матір'ю спадкодавця, та її представник посилалися на те, що шлюбні відносини між позивачем та спадкодавцем були фактично припинені з початку 1998 року. Кожен з них проживав окремо. Позивач разом із сином ОСОБА_6 проживала в своїй квартирі АДРЕСА_2, де проживає до теперішнього часу, та не пред'являла до спадкодавця жодних майнових претензій за його життя.

ОСОБА_9 пояснила, що в 1998 році позивач вигнала її сина ОСОБА_8, який півтора роки проживав разом з нею. Так як подружнє життя в сина з позивачем не склалося, вирішила продати свою трикімнатну квартиру по АДРЕСА_3 та придбати для двох синів по однокімнатній квартирі. Зі її слів, ОСОБА_8 працював вантажником, тому не мав матеріальної можливості купити квартиру, через що пошук і оплату вартості квартири здійснила вона, оформивши угоду на сина.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, який на момент укладення угод працював ріелтором в Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт», пояснив, що саме ОСОБА_11 займалася розглядом пропозицій щодо купівлі однокімнатних квартир.

У підтвердження вказаних доводів відповідач надала біржові договори від: 23.06.1999 за № 1694, відповідно до якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_12 купила трикімнатну квартиру АДРЕСА_4; 09.06.1999, відповідно до якого ОСОБА_13 продала, а ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_1; 21.08.1999, відповідно до якого подружжя Брежникових продали, а ОСОБА_14 купив квартиру АДРЕСА_5.

Із змісту договір вбачається, що вони укладені майже одночасно.

ОСОБА_3 також пояснила, що угода, якою оформлена спірна квартира, укладена на біржі за її участі та участі сина - спадкодавця. Позивач була відсутня.

Укладення договору за її відсутності позивач не оспорювала. Також не оспорювала проживання спадкодавця у матері.

Зі слів позивача встановлено, що в спірній квартирі з чоловіком вони почали проживати з 2009 року, а до цього часу робили в ній ремонт.

Проти таких доводів ОСОБА_3 заперечувала посилаючись на те, що на момент укладення договору шлюбні відносини її сина з позивачем були фактично припинені, а тому він проживав разом з нею, а в подальшому сам в спірній квартирі.

Наведені обставини підтвердила довідкою Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 13.01.2015 № 69, згідно якої в квартирі АДРЕСА_1 з 12.10.1999 по день смерті був зареєстрований лише ОСОБА_8

Із паспортних даних позивача встановлено, що в спірній квартирі вона зареєстрованою не була.

На доводи представника позивача щодо різної вартості проданої квартири та вартості куплених квартир відповідач ОСОБА_3 пояснила, що в дійсності свою квартиру вона продала, а квартири синам купила, за іншою ціною. Заниження в договорах вартості квартир було пов'язане із оподаткуванням угод.

За таких обставин та оцінюючи в сукупності наявні в справі докази, суд приходить до висновку, що спірна квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя (позивача та спадкодавця), оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу квартири шлюбні відносини між спадкодавцем та позивачем були фактично припинені.

Надані позивачем письмові докази про отриманий в 1999 році дохід, суд до уваги не приймає, оскільки вони не засвідченні за місцем роботи, що не надає можливості встановити достовірність таких доказів. Крім того, отримання позивачем доходу при встановленні фактичного припинення шлюбу та відсутності доказів її участь в купівлі квартири не впливає на висновок суду.

Так як, вимоги задоволено в частині визнання дійсним біржового договору, відповідно до статті 88 ЦПК України, понесені позивачем витрати на оплату судового збору за немайнову вимогу в сумі 243,60 грн. підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_7

Керуючись статтями 10, 11, 14, 60, 62, 212-214 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу № 1093 від 09.07.1999, укладений на Біржі нерухомості «Едвайс-консульт» та зареєстрований в Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 28.09.1999 за реєстровим № 17084, відповідно до якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243,60 грн. (двісті старок три гривні 60 коп.).

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його проголошення, а особою, яка приймала участь у справі але була відсутня при проголошенні рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя І.В.Коваленко

Повний текст рішення

підписано 29.05.2015.