АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/6739/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Луценко О.М.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Крижанівської Г.В.,

- Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Горобець А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року в справі за позовом заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року заступник прокурора звернувся в суд із позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю.

У мотивування вимог посилався на те, що рішенням Київської міської ради від 24.12.2009 року №1157/3226 «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1» передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для цілей та за адресою, вказаними у рішенні.

На виконання рішення ОСОБА_2 видано Державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 18.05.2010 року за №04-7-02544.

Рішення Київської міської ради та Державний акт на право власності на земельну не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки:

- відповідно до земельно-кадастрової інформації на земельну ділянку (дані за формою №6-зем, графа 57) спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, однак дану земельну ділянку в порушення ст. ст. 51-52 ЗК України передано у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, тобто для потреб, не пов'язаних з рекреаційними;

- проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 погоджено Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), який не відноситься до органів Мінприроди, таким чином у порушення вимог ст. ст. 118, 186-1 ЗК України проект землеустрою не погоджено природоохоронним органом, як того вимагає закон;

- згідно ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок рекреаційного призначення, однак обов'язкова державна експертиза проекту відведення земельної ділянки у АДРЕСА_1 не проведена.

Так як рішення Київської міської ради від 24.12.2009 року №1157/3226 прийнято з порушенням вимог законодавства і підлягає визнанню незаконним у судовому порядку, відповідно й Державний акт на право приватної власності серії НОМЕР_2 від 18.05.2010 року, виданий на підставі незаконного рішення, має бути визнаний недійсним.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року в задоволенні позову заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, заступник прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Зазначає, що рішення суду прийнято з порушенням та неправильним застосуванням матеріальних та процесуальних норм, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що спірна земельна ділянка є частиною ділянки, яка згідно з розпорядженням Ради Міністрів УРСР №72-р від 14.03.1991 надана Управлінню внутрішніх справ Київської області для організації реабілітаційного центру лікування співробітників міліції, пожежної охорони м. Києва та області, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, і зайнятих на службі в цій зоні.

Тобто спірна земельна ділянка з 1991 року відносилась до земель рекреаційного призначення, що безпідставно не взято до уваги.

Окрім того, згідно інформації на земельну ділянку за формою №6-зем спірна земельна ділянка до її передачі у приватну власність відносилася до категорії земель рекреаційного призначення графа - «57», а вже після її передачі ОСОБА_2 цільове призначення землі змінено з рекреаційного на землі житлової та громадської забудови, про що свідчить графа «35».

Також судом не враховано, що дані державної статистичної звітності про правовий режим земель мають суттєве юридичне значення для вирішення спору, оскільки згідно з нормами ст. ст. 181-184, 202-204 ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» вони є документальним підтвердженням відомостей про цільове призначення земель, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Звертає увагу й на те, що судом не застосовані вимоги п. 4 ст. 20 ЗК України, зокрема, висновок органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки не надавався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №1157/3206 «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1» передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування (а.с. 8-9).

На підставі даного рішення Київської міської ради відповідачу ОСОБА_2 був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 18 травня 2010 року. (а.с. 10)

Відповідно до ч. 1 ст.19 ЗК України землі України за основних цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі оздоровчого призначення, землі рекреаційного призначення, землі історико-культурного призначення, землі лісогосподарського призначення, землі водного фонду, землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно ч. 2 ст. 19 ЗК України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Стаття 20 ЗК України встановлює, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно пунктів «а», «б», «в», «г» ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Тобто, зазначеними нормами повноваження щодо визначення категорії земельної ділянки надано саме органам місцевого самоврядування шляхом прийняття рішення про затвердження документації із землеустрою, а виключними підставами для внесення відомостей про категорію земельної ділянки до Державного земельного кадастру України є документація із землеустрою.

14.05.2014 року Верховний Суд України за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ прийняв Постанову, в якій зробив правовий висновок про те, що згідно з нормами статей 97, 100 ЗК УРСР (у редакції від 18.12.1990) та згідно з нормами статей 181-184, 202-204 чинного ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальні підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Положеннями ч. 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 п. 12 «Перехідних положень» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положенням ст. 118 ЗК України.

Так, ч. 1 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частина 6 статті 118 ЗК України встановлює, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації.

Згідно ст. 50 Закону України «Про землеустрій» у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до ст. 123 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки погоджується з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, а також з відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду).

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (ч. ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України).

Відповідно до ст. 50 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Відповідно до рішення Київської міської ради «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» № 58/2127 від 17 вересня 2009 року були затверджені містобудівні обґрунтування згідно з додатком (а.с. 165-167).

Пункт 16 додатку до зазначеного рішення містить дані про затвердження містобудівного обґрунтування щодо внесення змін до містобудівної документації та визначення параметрів для відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд на вул. Вишгородська в Оболонському районі м. Києва (а.с. 166).

Отже, рішенням Київської міської ради від 17 вересня 2009 року спірна земельна ділянка переведена із території рекреаційної зони до території житлової садибної забудови.

Оспорюване рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року, яким відповідачу передано у власність земельну ділянку, було ухвалене за наслідками рішення Київської міської ради «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» від 17 вересня 2009 року, яке у судовому порядку не оспорено на час передачі земельної ділянки.

На момент погодження проекту землеустрою спеціально уповноваженим органом, який здійснював ведення державного земельного кадастру, було Головне управління земельних ресурсів (зараз - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Згідно п. 2.3. Положення про Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого Рішенням КМР від 19.12.2002 року № 182/342 (далі-Положення) (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення) основними завданнями Управління і ведення державного земельного кадастру відповідно до законодавства, моніторинг земель, здійснення землеустрою.

На виконання вимог ст. 118 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки був погоджений Головним управлінням містобудування і архітектури та дизайну міського середовища, Київською міською санепідемстанцією, Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів, Головним управлінням охорони культурної спадщини, Головним управлінням земельних ресурсів.

Згідно з висновками Київської міської санепідемстанції №1958 від 25.11.2009 року та Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища №19-11854 від 05.11.2009 року ділянка розміщена в правобережній південній частині Оболонського району м. Києва та відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 року №370/1804, за своїм функціональним призначенням належить до території житлової та громадської забудови (а.с. 26-27, 30-31).

Київська міська рада при прийнятті рішення керувалася позитивним висновком Головного управління земельних ресурсів, так як саме цей орган перевіряв проект землеустрою на відповідність чинному законодавству, здійснював ведення Державного земельного кадастру та мав інформацію про цільове призначення земельної ділянки.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 13 Порядку передачі земельних ділянок на підставі доручення (резолюції) Київського міського голови або заступника міського голови - секретаря Київради, Головне управління земельних ресурсів здійснює комплексний аналіз проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та, за умови його відповідності законодавству, готує проект рішення Київської міської ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування (у власність) або направляє зацікавленій особі повідомлення про необхідність приведення розробленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у відповідність до норм законодавства.

У висновку від 14 грудня 2009 року №05-5462 Головне управління земельних ресурсів КМДА погодило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки як такого, що відповідає нормам ст.ст. 81, 116, 118, 121 ЗК України та Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року №677. (а.с. 37-38).

Уповноважений законом орган по земельних ресурсах у своєму висновку вказав цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та надав інформацію, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель не наданих у власність та користування, тобто рішення органу місцевого самоврядування про віднесення зазначеної земельної ділянки до тієї чи іншої категорії в порядку ст. 20 ЗК України не приймалось.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про землеустрій» зміни до документації із землеустрою вносяться за рішенням органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування або власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, які затвердили проекти землеустрою.

Згідно ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки, зокрема, цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель) та склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв.

Функціональне призначення земельної ділянки встановлюється на підставі плану зонування території та детального плану території відповідно до положень Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності».

На підставі рішення Київської міської ради від 24.12.2009 року №1157/3226 18 травня 2010 року ОСОБА_2 виданий Державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, розташовану в АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою - це затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо.

Статтею 20 Тимчасового порядку передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 15.07.2004 року № 457/1867 «Про врегулювання процедури передачі в користування земельних ділянок в м. Києві», в редакції, яка діяла на момент прийняття оспорюваного рішення Київської міської ради (далі - Тимчасовий порядок), передбачені вимоги до документації із землеустрою.

Документація із землеустрою виготовляється з дотриманням вимог нормативно-правових актів, що регламентують порядок підготовки відповідної документації із землеустрою, та складається з текстової і графічної частин.

Текстова частина проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має містити: пояснювальну записку; документ, що є підставою для розроблення документації із землеустрою; вихідні дані на розроблення документації із землеустрою, видані Головним управлінням земельних ресурсів; документи щодо правового статусу земельної ділянки; документи щодо існуючих та можливих обмежень та обтяжень; копії установчих документів для юридичних осіб, а для громадянина - документа, що посвідчує особу, та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; інші матеріали, передбачені законодавством.

Отже, проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки повністю відповідав чинному на той час законодавству України.

За таких обставин, земельна ділянка передана у приватну власність відповідача ОСОБА_2 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яким визначено таке цільове призначення земельної ділянки, що відповідає її функціональному призначенню за Генеральним планом міста.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі 6-164цс14, наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатнім для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження, оскільки відповідно до Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18 червня 2009 року №632/1688 (яке було чинним на момент погодження проекту відведення) до повноважень Головного управління віднесено погодження проектів відведення земельних ділянок.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення Київської міської ради) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

За умовами ч. 9 ст. 118 ЗК України (в редакції яка була чинною на час погодження проекту землеустрою) проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування

Згідно п. 5.12 Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради від 18.06.2009 року №632/1688 (чинного на момент погодження проекту відведення), Головне управління відповідно до покладених на нього завдань погоджує відповідно до чинного законодавства документацію із землеустрою шляхом надання висновку.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.12.2003 №21-рп/2003у справі № 1-45/2003 (справа про особливості здійснення виконавчої влади та місцевого самоврядування у місті Києві) роз'яснено, що Київська міська державна адміністрація є єдиним в організаційному відношенні органом, який виконує функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції місцевого органу виконавчої влади. З питань, віднесених до відання місцевого самоврядування, цей орган підзвітний і підконтрольний Київській міській раді, а з питань здійснення повноважень у сфері виконавчої влади - Кабінету Міністрів України.

Згідно ст. 11 Тимчасового порядку погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забезпечує зацікавлена особа.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується Головним управлінням земельних ресурсів, Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), державними органами охорони навколишнього природного середовища у випадках, передбачених законодавством, органом охорони культурної спадщини, санітарно-епідеміологічним органом, а також відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у передбачених законодавством випадках).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується органами, зазначеними в частині другій цієї статті, в порядку, визначеному законодавством, шляхом надання ними письмового висновку або напису на проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в тому числі на графічній частині або на погоджувальному листі до проекту землеустрою, "погоджено", засвідченого підписом уповноваженої особи і скріпленого печаткою відповідного органу. Надання висновку (погодження) у письмовій формі є обов'язковим за наявності обмежень (обтяжень) прав на земельну ділянку.

Органи, зазначені в частині другій цієї статті, протягом двох тижнів погоджують проект землеустрою або надають висновок про відмову в його погодженні із зазначенням підстав з посиланням на відповідні норми законодавства.

При розгляді проекту землеустрою забороняється органам, які його розглядають (погоджують), надавати будь-які попередні висновки з вимогою надати на погодження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та/або вимагати надання висновків, актів обстеження, інших погоджень від будь-яких комерційних (госпрозрахункових) підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та їх підпорядкування, мети або предмету обстеження, якщо це безпосередньо не передбачено законодавством.

Окрім того, згідно постанови Верховного Суду України від 29.01.2013 року (справа №21+365а12) прийняття рішення уповноваженого органу щодо розпорядженні земельними ділянками відповідно до статей 118, 123, 151 ЗК України не обумовлене лише наявністю позитивних висновків відповідних органів і відсутність висновку одного із цих органів не є підставою для скасування рішення про розпорядження земельними ділянками.

Окрім того, також слідозазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 14 Конституції Україниправо власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону.

Частина 1 ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ч. 1 ст. 9 Конституції України вказано, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17.07.1997року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до ст.ст. 81, 116, 118, 121 ЗК України, Київська міська рада діяла як суб'єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на той час законодавства.

Відповідач, як правонабувач, не мав і не міг мати можливості перевірити правильність рішень Київської міської ради щодо реалізації нею наданої законодавством компетенції.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

У наведеній справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» суд акцентує увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого, звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючи визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу Конвенції.

Європейський суд з прав людини в Рішенні «Стретч проти Об'єднай Королівства Великобританії і Північної Ірландії» також зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав певні права від держави, та подальше позбавлення його цього права на підставі того, що державний орган порушив закон.

Таким чином, відповідач, який діяв добросовісно, виконував всі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність земельної ділянки, не повинен нести відповідальність за помилки допущені органами державної влади, якщо такі були, при відведенні земельної ділянки.

Посилання апелянта на те, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №1166/3235 змінено цільове призначення земельної ділянки рекреаційного призначення без проведення обов'язкової державної експертизи, колегія суддів вважає безпідставним, так як зазначеним рішенням Київради цільове призначення земельної ділянки не змінювалося.

За положеннями абзацу 7 статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» від 17.06.2004 № 1808-IV (в редакції чинній на час ухвалення рішення про відведення земельної ділянки) обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Зважаючи на те, що доводи про належність спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення не знайшли підтвердження в судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оскаржуваного рішення Київської міської ради з підстав порушення ст. 9 зазначеного вище Закону.

Щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, то дана вимога є похідною від основної вимоги про визнання рішення недійсним.

Зважаючи на відсутність підстав для визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення Київської міської ради, немає підстав для задоволення вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на землю.

З огляду на зазначене вище вбачається правомірність набуття відповідачем права власності на земельну ділянку.

Не є підставою для скасування рішення суду й посилання прокурора на те, що ця земельна ділянка була передана в користування юридичній особі, оскільки прокурор не заявляв позов в інтересах цієї юридичної особи та не надавав докази щодо права цієї юридичної особи на зазначену земельну ділянку.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено, отже доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставними, висновків суду не спростовують та на законність рішення не впливають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді