Номер провадження: 22-ц/785/533/15
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Плавич Н.Д., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - "Про визнання правочинів недійсним, визнання права власності на майно, витребування майна з чужого незаконного володіння", -

ВСТАНОВИЛА:

14.02.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, по якому просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 07.08.2002 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в частині купівлі-продажу 23/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця № 27 за адресою: АДРЕСА_2; визнати недійсним договір дарування 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді зазначеного стояночного місця, укладений 25.06.2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, як правочин, що здійснений ОСОБА_4, як особою, яка не мала права на його укладання; визнати за ним права власності на 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді вищезазначеного стояночного місця; витребування у ОСОБА_6 з передачею на користь позивача 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді вказаного стояночного місця; стягнути судовий збір.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що 07.08.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця № 27 за адресою: АДРЕСА_2.

25.06.2004 року ОСОБА_4 за договором дарування подарувала ОСОБА_6 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді вказаного стояночного місця.

На час укладання договору купівлі-продажу 53/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді вказаного стояночного місця з продавцем ОСОБА_5, ОСОБА_4 не була власником квартири АДРЕСА_1 та не мала права на придбання стояночних місць № № 27, 30 комплексу підземних гаражів, встановлених договором зобов'язання № 11 від 04.09.1998 року, укладеним між позивачем та ТОВ "Сімекс", тому що не була власником будь-якої квартири у будинку АДРЕСА_2.

У свою чергу ОСОБА_4, яка на час 25.06.2004 року не була власником 53/10000 частини підземних гаражів у вигляді зазначеного стояночного місця, тому вона не мала права на відчуження даного об'єкту нерухомого майна на користь ОСОБА_6, тобто вищезазначений договір дарування також має бути визнаний судом недійсним.

Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити у задоволенні позовної заяви за безпідставністю.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 до суду не з'явились, належним чином сповіщались.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

11.12.2014 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення районного суду, а також на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

04.09.1998 року між ОСОБА_3 та ТОВ "Сімекс" був укладений договір зобов'язання № 11 про пайову участь у будівництві житла, згідно умов якого ОСОБА_3 прийняв на себе зобов'язання здійснити внесок пайової участі у вигляді вартості квартири, витрати, пов'язані з оформленням права власності і мав право отримати свідоцтво про право власності. Усі зобов'язання за цим договором позивач виконав, сплатив 230000 грн. вартості квартири, однак в січні 1999 року до здачі будинку в експлуатацію вказаний договір був переоформлений на ОСОБА_4, якій, після завершення будівництва дому, було видане свідоцтво про право власності № 066/99 від 22.02.1999 року.

07.08.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу 23/10000 частин комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця за адресою: АДРЕСА_2.

25.06.2004 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв в дар 53/10000 частин комплексу підземних гаражів, загальною площею 2908 кв.м., розташованих за вказаною адресою, до складу яких входить: № 27 - стояночного місця, загальною площею 10,31 м., 53/10000 частин підсобних: 101, 102, 121, 122; 53/10000 коридорів: 103, 104, 106, 110, 111,112, 113, 115, 116, 117, 119; 53/10000 щитових: 105, 107, 114, 118 120; 53/10000 насосної 109.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2007 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору - зобов'язання № 11-Б про пайову участь у будівництві житла в АДРЕСА_2 від 04.09.1998 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ "Сімекс", про визнання недійсним свідоцтва про право власності № 066/99 від 22.02.1999 року на квартиру АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_4; про визнання недійсним договору купівлі-продажу 161/10000 частини підземних гаражів, загальною площею 2908 кв.м., що знаходяться в будинках АДРЕСА_2, укладеного 07.08.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4; про визнання права власності на 161/10000 частини підземних гаражів, загальною площею 2908 кв.м., що складаються з стояночних місць № 27, 30, 161/10000 підсобних, 161/10000 коридорів, 161/10000 щитових, 161/10000 насосної, що знаходяться в будинках АДРЕСА_2; про відшкодування 250000 грн. моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Одеської від 25.06.2008 року, з виправленою опискою ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.07.2008 року, вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси скасоване, ухвалено нове рішення, яким визнано право власності за ОСОБА_3 на квартиру № 31 та стояночне місце № 30 по АДРЕСА_2, та визнаний частково недійсним договір купівлі-продажу стояночного місця № 30, вчинений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 В частині визнання недійсним договору купівлі-продажу стояночного місця № 27, яке складається з 53/10000 частин підземних гаражів, загальною площею 2908 кв.м., що знаходяться в будинках АДРЕСА_2, укладеного 07.08.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 справа направлена на новий розгляд до того ж суду іншим суддею.

Ухвалою Верховного суду України від 08.02.2012 року рішення апеляційного суду Одеської від 25.06.2008 року залишено без змін.

Рішенням Приморського районного м. Одеси від 28.03.2013 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 07.08.2002 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в частині купівлі-продажу стояночного місця № 27 та 53/10000 частин комплексу гаражів за адресою: АДРЕСА_2, визнання недійсним договору дарування стояночного місця № 27 та 53/10000 частин комплексу гаражів за вказаною адресою, укладений 25.06.2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 4 червня 2013 року змінено мотивувальну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.03.2013 року - в частині підстав відмовлення у задоволенні позову: колегія не надала оцінки обґрунтованості чи необґрунтованості заявлених вимог, на які посилався позивач в позові як на підстави для визнання зазначеного договору купівлі-продажу недійсним, оскільки ОСОБА_5 як продавець за оспорюваним договором купівлі-продажу не є стороною у справі. В зв'язку з відсутністю підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 7 серпня 2002 року, відсутні підстави для задоволення інших позовних вимог, які є похідними від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 7 серпня 2002 року.

Також, в ухвалі апеляційного суду Одеської області було зазначено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.03.2013 року було встановлено, що ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 за договором зобов'язання № 11 про пайову участь у будівництві житла від 04.09.1998 року, повністю сплатив її вартість, включаючи стояночне місце, та його позовні вимоги у частині визнання права власності на стояночне місце № 30 за вказаною адресою є обґрунтованими.

Встановлено, що до квартири АДРЕСА_1 відноситься стояночне місце № 30, а стояночне місце № 27, яке входить до 53/10000 частин комплексу підземних гаражів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 не відноситься до квартири АДРЕСА_1 - це самостійний об'єкт права власності, який придбаний ОСОБА_4 за свої особисті грошові кошти на підставі договору купілі-продажу від 07.08.2002 року за № 12793.

Одночасно зазначено, що договір дарування від 25.06.2004 року вчинений відповідно до вимог чинного законодавства.

Під розгляду даної справи до участі у справі позивачем був притягнутий в якості відповідача ОСОБА_5, а підставами для задоволення позову були зазначені посилання ст.ст. 41, 58 ЦК УРСР в редакції 1963 р. та ст.ст. 202, 203, 215, 392 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що районний суд, ухвалюючи рішення 21 листопада 2014 року, помилково не врахував висновки рішення апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2008 року. Проте таке помилкове не застосування висновків вказаного рішення апеляційного суду не вплинуло на законність даного оскаржуваного судового рішення та не може бути підставою для його зміни або скасування.

В рішенні апеляційного суду від 25 червня 2008 року було зазначено.

"Оспорюючи укладений ОСОБА_4 договір купівлі-продажу частини підземних гаражів від 07 серпня 2002 року за підставами ч. 2 ст. 58 Цивільного кодексу УРСР, позивач вказував, що ця угода була удаваною й укладена з метою приховати купівлю-продаж ним цих стояночних місць.

Як вбачається із п. 3.4. договору - зобов'язання №11 про пайову участь у будівництві житла від 04 вересня 1998 року, укладеного між ТОВ "Сімекс" та позивачем (ОСОБА_2.), ТОВ "Сімекс" зобов'язалось при проведенні будівельно-оздоблюваних робіт збудувати й місце-стоянку для автомашини і це входило у вартість квартири.

Із показань позивача, свідка ОСОБА_7 вбачається, що оскільки комплекс підземних гаражів був зданий в експлуатацію пізніше ніж квартира ОСОБА_3, то вони не були включені до Свідоцтва про право власності на квартиру, не зважаючи на здійснену сплату коштів. Після здачі гаражів до експлуатації, вони були оформлені за вказівкою ТОВ "Сімекс" на фізичну особу, яка в наступному й оформила договори по переходу права власності особам, які придбали квартири.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 за договором - зобов'язання №11 про пайову участь у будівництві житла від 04 вересня 1998 року, повністю сплатив її вартість, включаючи стояночне місце, та його позовні вимоги у частині визнання права власності на стояночне місце №30 є обґрунтованими".

Отже, даним судовим рішенням було встановлено, що ОСОБА_2 укладав договір про пайову участь у будівництві житла та сплатив вартість квартири АДРЕСА_1 та місця-стоянки для автомобіля № 30.

Районним судом було встановлено, що стояночне місце № 27, яке входить до 53/10000 частин комплексу підземних гаражів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, ніяким чином до вищевказаної квартири не відноситься і не відносилося. Дана обставина ніякими доказами не була доведена позивачем під час розгляду даної справи.

Це самостійний об'єкт права власності, який був придбаний ОСОБА_4 за свої особисті грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу від 07.08.2002 року № 12793.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що це самостійний об'єкт права власності, який був придбаний ОСОБА_4 за свої особисті грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу від 07.08.2002 року, а позивач не довів належними доказами фіктивність цього договору з підстав, передбаченими ч. 2 ст. 58 ЦК України.

Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: правочин має вчинятись у відповідній формі, встановленій законом.

Так, договір дарування від 25.06.2004 року вчинений у передбаченій законодавством письмовій формі та посвідчений нотаріально, у зв'язку з чим він не суперечить діючому законодавству, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Сторони договору дарування мали належний обсяг цивільної дієздатності, необхідний для вчинення вищевказаного договору дарування від 25.06.2004 року, що було підтверджено нотаріусом, який посвідчував договір.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Волевиявлення учасників договору дарування від 25.06.2004 року в частині дарування 53/10000 частин комплексу підземних гаражів, загальною площею 2908,0кв.м., розташованих за вищезазначеною адресою до складу яких входить: № 27 - стояночного місця, основною площею 10,31м, 53/10000 частин підсобних: 101, 102, 121, 122; 53/10000 коридорів: 103, 104, 106, 110, 111,112, 113, 115, 116, 117, 119; 53/10000 щитових: 105, 107, 114, 118 120; 53/10000 насосної 109, було вільним, відповідало їх внутрішній волі і в подальшому вчинення вказаного договору ніким із учасників не оскаржувалося.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору дарування від 25.06.2004 року було спрямоване на реальне настання правових наслідків перехід права власності на ім'я ОСОБА_6, яке відповідно нормам діючого законодавства було зареєстроване належним чином.

Отже, відсутні підстави для визнання недійсним і договору дарування від 25.06.2004 року.

В позові ОСОБА_3 одночасно з визнанням недійними договорів також вимагає витребувати від ОСОБА_6 з передачею на його користь належне йому на праві власності майно 53/10000 частини комплексу підземних гаражів у вигляді стояночного місця № 27, але на зазначив з яких саме правових підстав необхідно було це здійснити суду: шляхом реституції, що передбачено ч.1 ст. 216 ЦК України та можливе лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. ( п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

В іншому випадку витребування майна як захист права власності передбачає саме право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача передбачений ЦК України - Главою 29, а підставами для цього мають бути інші правовідносини між сторонами спору.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що позивач ніколи не був власником вищевказаного майна - 53/10000 частин комплексу підземних гаражів за вказаною адресою, у зв'язку з чим права на його витребування не має.

Недійсність договору дарування від 25.06.2004 року не встановлена законом, у зв'язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, враховуючи викладене, районний суд прийшов до правильного висновку про скасування заходів забезпечення позову, які носили тимчасовий характер.

Відповідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів цивільної справи не вбачається, що позивачем по справі були надані належні допустимі письмові докази на підтвердження доводів та позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є недоведеними та непідтвердженими, у зв'язку з чим не підлягаючими задоволенню.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

Н.Д. Плавич

П.М. Черевко

13.05.2015 року м. Одеса