№ 201/456/15-ц
провадження 2-р/201/9/15
УХВАЛА

22 липня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську заяву ОСОБА_1 про розяснення рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, треті особи: ОСОБА_3, комунальне підприємство «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 січня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 міської ради, треті особи: ОСОБА_3, КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року розподілено судові витрати по справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 червня 2015 року виправлено описки в судових рішеннях по справі стосовно адреси спірного домоволодіння.

ОСОБА_1 09 липня 2014 року звернувся до суду з заявою про розяснення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 3 ст. 221 ЦПК України неявка осіб, які брали участь у справі, і (або) держаного виконавця не перешкоджає розгляду питання про розяснення рішення суду.

Перевіривши матеріали справи та заяви, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає заяву необґрунтованою і не підлягаючою задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 221 ЦПК України, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій розяснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено, а саме: визнано в порядку спадкування за законом за ОСОБА_1, право власності на 34/100 частин домоволодіння № 62 по вул. Станичній в м. Дніпропетровську після смерті батька ОСОБА_4, померлого 14 березня 2014 року. Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року розподілено судові витрати по справі.

Вище вказані судові рішення у встановленому законом порядку набрали законної сили.

Також слід вказати, що вище вказане рішення є зрозумілим, судом при розгляді справи досліджені всі обставини справи, розглянуті конкретно всі заявлені позовні вимоги, їх формулювання знайшли своє вірне відображення в зазначеному рішенні суду, в рішенні конкретно відображено аналіз обставин справи та правового обґрунтування, проаналізовано надані та добуті судом докази, по всім заявленим позовним вимогам надано висновок суду та в рішенні суду містяться посилання на відповідні норми матеріального та процесуального права, а тому з урахуванням зазначеного та вище викладеного ухвалене судом рішення не є незрозумілим, крім того слід зазначити, що заявник у своїй заяві фактично просить суд зазначити у рішенні склад нерухомого майна на, яке було визнано за позивачем право власності, тобто фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, в звязку з чим буде внесено зміни у суть рішення, а не його розясння (викласти більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі) його, як це передбачено ст. 221 ЦПК України.

Пунктом 21 постанови № 14 пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що відповідно до ст. 221 ЦПК України роз'яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз'яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що підстав для задоволення заяви не має, а заява не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання заявника по справі на задоволенні зазначеної заяви, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не ґрунтуються на фактичних даних та обєктивно нічим не підтверджені.

Таким чином суд приходить до висновку, що заява не обґрунтована, не підтверджена, безпідставна і не ґрунтується на вимогах закону, передбачених законом підстав для її задоволення немає, а тому суд вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 27, 210, 221, 293 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_1 в задоволенні заяви про розяснення рішення суду, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, треті особи: ОСОБА_3, комунальне підприємство «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, відмовити.

Суддя -