АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2572/14-ц Номер провадження 22-ц/786/2296/15Головуючий у 1-й інстанції Куцин В.М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чічіля В.А.,

суддів: Мартєва С.Ю., Хіль Л.М.,

за участю секретаря: Гнатюк О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення, третя особа ОСОБА_5 та за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним та скасування реєстрації права власності на житлову квартиру, визнання особи такою, що втратила право на проживання в житловому приміщенні та зняття з реєстрації за місцем проживання, третя особа Миргородська міська рада, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про вселення в квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, посилаючись на те, що він з 1985 року до січня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. В період шлюбу ним, дружиною та дочкою була приватизована спірна квартира. Після розірвання шлюбу дружина залишилася проживати в квартирі разом з дочкою, змінила замки на вхідних дверях та відмовилася передати йому ключі. Позивач був змушений проживати разом з матір'ю у будинку, який належить останній. Відповідач відмовляє йому у вселенні в квартиру незважаючи на те, що проживає сама, так як дочка, третя особа по справі, навчається у ВУЗі міста Полтави, де постійно проживає. В зв'язку з чим з метою захисту своїх прав на житло звернувся до суду з вказаним позовом та просив вселити його в спірну квартиру та зобов'язати відповідача передати йому дублікат ключа від вхідних дверей квартири.

Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду від 14 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю, ухвалено вселити ОСОБА_2 в житлове приміщення АДРЕСА_2; зобов`язано ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 дублікат ключів від вхідних дверей АДРЕСА_2

На виконання вищезазначеного заочного рішення, яке набрало законної сили 13 січня 2015 року, місцевим судом було видано два виконавчих листи. Як вбачається з постанови державного виконавця від 06 квітня 2015 року, виконавче провадження з виконання вказаних виконавчих документів було закінчено у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення суду.

27 березня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 14 листопада 2014 року. Ухвалою суду від 08 квітня 2015 року вищезазначене заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

23 квітня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подали зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, видане органом приватизації ВАТ «Миргородське АТП 15308» про право власності на житлову квартиру АДРЕСА_3, визнання недійсним та скасування реєстрації права власності на вказану житлову квартиру, визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на проживання в житловому приміщенні та зняття його з реєстрації за в вказаною адресою.

В обгронтування зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зазначали, що вони зареєстровані та постійно живуть в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_4, відповідно, ОСОБА_3 - з 1992 року, а ОСОБА_5 від моменту свого народження - з 1995 року. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вважали, що в 1998 році житлова квартира була приватизована разом із ОСОБА_2, який на той час був членом їх сім'ї. Однак в судовому засіданні, яке відбулось 08.04.2015 року їм стало зрозуміло, що органом приватизації - ВАТ «Миргородське АТП 15308», згідно з розпорядженням (наказом) № 927 від 10.11.1998 року, було видано свідоцтво на право власності на житло від 10.11.1998 року, зі змісту якого вбачається, що житлова квартира №13, яка знаходиться за адресою буд. № 148-Б по вул. Сорочинській в м. Миргороді Полтавської області, дійсно належить на праві приватної власності громадянам ОСОБА_2 та невідомим особам ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Однак, вказані особи не проживали за зазначеною адресою та не були членами сім`ї ОСОБА_2 Позивачі вважали, що із зазначеного вбачається порушення ст. 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» при видачі свідоцтва про право власності , так як до нього було включено невідомих осіб, які не проживали у даній житловій квартирі, а отже, не мали права на її приватизацію, разом з тим, було порушено їх право на приватизацію житлового приміщення.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03.06.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення квартири АДРЕСА_3 та зобов'язання ОСОБА_3 передати дублікат ключів від вхідних дверей квартири відмовлено за безпідставністю; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 10.11.1998 року, що видане органом приватизації ВАТ «Миргородське АТП 15308» на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, визнання недійсним та скасування реєстрації права власності на вказану квартиру, визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на проживання в житловому приміщенні та зняття з реєстрації за місцем проживання - відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Із вищезазначеним рішенням не погодився позивач за первісним позовом ОСОБА_2, який посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність відповідачем обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, прохав скасувати рішення у частині відмови у задоволенні його первісного позову і ухвалити нове рішення по-суті його позовних вимог, а в частині відмови у задоволенні зустрічного позову прохав залишити рішення без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначав, що після ухвалення заочного рішення, яке було виконано державним виконавцем, він дійсно проживав у спірній квартирі і ОСОБА_3 передала йому ключі від вказаного житлового приміщення. Проте, після скасування судом заочного рішення, ОСОБА_3 знову почала перешкоджати йому проживати у його квартирі, мотивуючи свої дії тим, що рішення, за яким його було вселено з допомогою державного виконавця скасоване, а справа по-суті не розглянута, у зв`язку із чим відсутні законні підстави на його проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 Таким чином, після скасування заочного рішення, він у спірній квартирі не проживав, так як відповідачка його в неї не пускала. Після винесення оскаржуваного рішення позивачка вказала, що з підстав, що у ньому зазначені, він взагалі не має права користуватися житлом, так як рішенням суду йому було відмовлено у вселенні у його власну квартиру. Вказав, що обставини його проживання чи не проживання у спірній квартирі в суді першої інстанції досліджені не були, суд врахував лише усні пояснення ОСОБА_3 Також зазначив, що міськрайонним судом не взято до уваги ту обставину, що його вселення відбулося на підставі заочного рішення суду, а після його скасування він був позбавлений законних підстав на безперешкодне, з боку відповідача, проживання у спірній квартирі. Вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не є співвласниками спірного житла, а тому не повинні чинити йому перешкоди, як його власнику, щодо володіння, користування та розпорядження ним.

Із ухваленим рішенням також не погодились ОСОБА_3 та ОСОБА_5, подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, прохали скасувати рішення в частині відмови у задоволенні їх зустрічного позову, а в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 змінити підстави відмови.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вказали, що міськрайонний суд підставами відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 вказав виконання заочного рішення від 14 листопада 2014 року, за яким його вселено у спірну квартиру та передано дублікат ключів від вхідних дверей. Проте, апелянти вважають, що ОСОБА_2 разом із державним виконавцем було вчинено незаконні дії, які полягали у проникненні до житлового приміщення без її дозволу. Вважають, що підставою відмови у задоволенні позову має бути неможливість спільного проживання ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_5, через його неналежну поведінку, яка виникає через зловживання спиртними напоями, та з врахуванням хворобливого стану ОСОБА_3, яка хворіє на епілепсію.

Щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, апелянти ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зазначили, що вказанням у свідоцтві про приватизацію інших осіб, які не були членами сім`ї ОСОБА_2, які не могли давати згоду на приватизацію, порушено їх права як членів сім`ї ОСОБА_2 на приватизацію спірного житлового приміщення. До того ж, вказали, що посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_3, не надано доказів того, що саме вона давала згоду на приватизацію житлового приміщення, унеможливлює факт приватизації АДРЕСА_2 взагалі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Міськрайонним судом вірно встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 10 листопада 1998 року ВАТ «Миргородське АТП 15308» було видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на житло, а саме: кв. № 13 у буд. № 148 Б по вул. Сорочинська у м. Миргород Полтавської обл. на ім`я ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на підставі розпорядження № 927 від 10 листопада 1998 року (а.с. 4).

Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище Романько) ОСОБА_8 28 січня 2009 року було розірвано, на підтвердження чого до Книги реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 12 (а.с. 5).

Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду від 14 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю, ухвалено вселити ОСОБА_2 в житлове приміщення АДРЕСА_2; зобов`язано ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 дублікат ключів від вхідних дверей АДРЕСА_2 (а.с. 32-33).

На виконання вищезазначеного заочного рішення, яке набрало законної сили 13 січня 2015 року, місцевим судом було видано два виконавчих листи. Як вбачається з постанови державного виконавця від 06 квітня 2015 року, виконавче провадження з виконання вказаних виконавчих документів було закінчено у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення суду (а.с. 73-80).

Ухвалою суду від 08 квітня 2015 року вищезазначене заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 68).

Згідно з довідкою дочірнього комунального підприємства «Миргород Техінвентаризація» ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_2 з 23.12.1998 року (а.с. 129).

Міськрайонний суд, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, послався як на підставу відмови у задоволенні його позовних вимог на фактичне виконання державним виконавцем заочного рішення суду від 14 листопада 2014 року, вказавши, що у зв`язку із переданням йому ОСОБА_3 дублікату ключів від вхідних дверей та допуском в спірне житлове приміщення, відсутні і підстави для задоволення позову. Проте, місцевим судом не враховано ту обставину, що цим же складом суду заочне рішення, яке набрало законної сили було скасовано, ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні його позовних вимог, у зв` язку із чим ОСОБА_3 продовжує порушувати право ОСОБА_2 на володіння й користування ним належною йому на праві спільної сумісної власності квартирою.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогою ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, а згідно з ч. 2 цієї статті, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором чи законом. Згідно з вимогами ст.ст. 379, 382 ЦК України, житлом фізичної особи є квартира, призначена для постійного у неї проживанні, і вона ж є обєктом права власності. На підставі вимог ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності, а власник може звернутися до суду з вимогою про заборону на вчинення іншою особою дій, які порушують його право власності, та з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з нормою ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України, речовим правом на чуже майно є право володіння та право користування (сервітут). Згідно з вимогами ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє колишніх членів сімї власника квартири права на користування займаним приміщенням; у разі відсутності угоди між власником квартири та колишнім членом його сімї про безоплатне користування житловим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

З огляду на вищезазначене, колегія дійшла до висновку, про помилковість висновку міськрайонного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову через фактичне виконання заочного рішення, яке в подальшому було скасовано, а тому, про необхідність захисту порушеного права власності співвласника квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_2, шляхом його визнання, а саме: вселення ОСОБА_2 у спірне житлове приміщення та зобов`язання відповідача видати йому дублікат ключів від вхідних дверей квартири.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5, колегія суддів, приходить до висновку про необхідність відмови у її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно з ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 65-1 Житлового кодексу України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. У відповідності з ч.1 ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку; передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації,

що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно п.п. 5, 30 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України № 56 від 13 вересня 1992 року, приватизація квартир (передача їх у власність громадян) здійснюється в приватну (для самотніх наймачів) і в загальну (сумісну або часткову) власність всіх жителів квартири з письмової згоди всіх повнолітніх членів сім'ї, постійно проживаючих в даній квартирі.

З огляду на викладені норми, колегія суддів дійшла до висновку, що міськрайонний суд, ухвалюючи рішення, правильно виходив з того, що позивачами за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів того, що на момент приватизації квартири саме вони, а не особи вказані в оспорюваному правовстановлюючому документі постійно мешкали в спірній квартирі.

Разом з тим, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не надано доказів того, що не вони надавали згоду на приватизацію спірної квартири, про що вони стверджують у апеляційній скарзі.

Дійсно, небажання когось із членів сім'ї взяти участь у приватизації квартири позбавляє можливість інших членів сім'ї на отримання квартири у власність у порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Однак, сам по собі факт відсутності письмової згоди когось із повнолітніх членів сім'ї на приватизацію квартири не свідчить про незаконність приватизації, якщо буде встановлено, що приватизація квартири відповідала його волевиявленню.

Те, що приватизація квартири відповідала волевиявленню повнолітнього члена сім`ї ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтверджується фактом постійного її проживання у вказаній квартирі, і тим, що як зазначала сама ОСОБА_3 вона до недавнього часу вважала, що свідоцтво про право власності на житло від 10.11.1998 року було видано саме ОСОБА_2, їй та їхній спільній дочці ОСОБА_5

Керуючись ст. ст. 303, 304, ст.307 ч.1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3,4, ст. ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 червня 2015 року скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким вселити ОСОБА_2 в житлове приміщення квартиру АДРЕСА_3.

Зобов`язати ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 дублікат ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_3.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відхилити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

С У Д Д І : ОСОБА_1 ОСОБА_9 ОСОБА_10

З оригіналом згідно суддя В.А. Чічіль