Справа № 742/5639/14 Провадження № 22-ц/795/699/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Ільченко О. І. Доповідач - Зінченко С. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЗінченко С.П.,
суддів:Вінгаль В.М., Позігуна М.І.
при секретарі:Шкарупі Ю.В.
за участю:відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, їх представника ОСОБА_7, представника позивача ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Прилуцького міськрайонного суду від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 про виселення,

в с т а н о в и в:

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 25 лютого 2015 року позов ОСОБА_9 задоволено, виселено ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на невірне з'ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати дане рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. На думку апелянта, суд не з'ясував питання, чи мала вона право користування жилим приміщенням, чи був дотриманий порядок вселення, чи були прописані відповідачі в будинку. Також апелянт вказує, що судом безпідставно застосовано норми ст. 116 ЖК України, оскільки без надання іншого житлового приміщення можуть бути виселені особи, які систематично руйнують чи псують житло, порушують правила співжиття, проте відповідні докази на підтвердження таких тверджень відсутні.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, оскільки судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

По справі встановлено, що ОСОБА_9 є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2005 року (а.с.4-5). Відповідачі без достатніх правових підстав проживають в спірному будинку і ОСОБА_9, як власник будинку, не має змоги володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, оскільки відповідачі не хочуть добровільно звільнити її житло.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі безпідставно займають жиле приміщення, яке належить позивачу на праві власності; відповідачі зняті з реєстрації у спірному будинку з 20.11.2014 року, а тому вони підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Такі висновки суду грунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном - ст.391 ЦК України.

Також ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Норми ст. 158 ЖК УРСР передбачають, що наймач користується жилим приміщенням у квартирі, що належить громадянину на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення, що укладається у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої ради або в органі управління, що ним утворюється.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Договір найму жилого приміщення сторони не укладали, за користування житловим приміщенням плату відповідачу не сплачували.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач ОСОБА_5 посилалась на те, що право на проживання у зазначеному будинку у відповідачів виникло у зв'язку з укладенням усного договору з позивачем ОСОБА_9 та її чоловіком ОСОБА_12 Між сторонами також була домовленість на укладання в майбутньому договору купівлі-продажу спірного будинку, після сплати позивачу його повної вартості. Відповідачі гроші сплатили, проте договір не було укладено, письмових доказів про сплату вартості будинку вони не мають.

Відповідно до приписів ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно вимог чинного цивільного законодавства договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між фізичними особами, має бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особами повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Апелянтом не було надано ні в суд першої, ні апеляційної інстанції жодних належних і допустимих доказів того, що між позивачем та відповідачами було укладено попередню письмову угоду про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу будинку, в зв'язку з чим відповідачі не набули права власності чи права користування спірним будинком.

Саме відсутність факту переходу права власності до відповідачів, стало підставою для звернення ОСОБА_9. до суду з позовом про захист права власності шляхом виселення відповідачів з належного їй на праві власності будинку.

Діючим законодавством не врегульовано питання статусу особи, яка вселилася в житлове приміщення як потенційний його набувач. Проте, відповідно до ч.8 ст.8 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). За своєю правовою природою спірні правовідносини є подібними до правовідносин, які регулюються ст.818 ЦК України (тимчасові мешканці), згідно якої тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання.

Судом встановлено, що з 20 листопада 2014 року відповідачі ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 зняті з реєстрації у будинку АДРЕСА_1, що підтверджується відповідними записами у будинковій книзі для прописки громадян (а.с.57-58), проте продовжують проживати в ньому, відмовляючись звільнити його.

Факт належності відповідачам вказаного будинку на праві власності до 2001 року, тобто до його продажу ОСОБА_13, не є законною підставою для визнання за відповідачами права власності чи права користування спірним будинком.

За викладених обставин висновок суду про наявність підстав для виселення ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 грунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Посилання апелянта на те, що відповідачі не можуть бути виселені із спірного будинку без надання іншого жилого приміщення у зв'язку з недоведеністю позивачем двох умов систематичного порушення правил співжиття та вжиття заходів попередження або громадського впливу, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони грунтуються на невірному розумінні апелянтом норм закону. Предметом заявленого позову є питання захисту порушеного права власності позивача ОСОБА_9 відповідачами ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 При цьому апеляційний суд враховує, що посилання в рішенні суду на норми ЖК УРСР, якими регламентуються інші правовідносини, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції і не може бути підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, в зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: