АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1787/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Нова Україна" на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Селянського (фермерського) господарства "Нова Україна", третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Жильнельфа Вельє" про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації договору оренди землі, зобов'язання повернути земельну ділянку власнику, заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації договору оренди землі, зобов'язання повернути земельну ділянку власнику, посилаючись на наступне.

Відповідно до Державного акту на право власності на землю серія ЯЕ № 375161, виданого 31 липня 2009 року вона є власником земельної ділянки, площею 2,6539 га, кадастровий номер № :02:001:0229, розташованої на території Теолинської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області.

Користуючись правами, передбаченими Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" вона уклала договір оренди земельної ділянки з ТОВ "Жильнельфа Вельє" в особі директора ОСОБА_7, що діяв на підставі Статуту.

У березні 2014 року їй стало відомо, що у Реєстраційній службі Монастирищенського РУЮ Черкаської області зареєстровано договір оренди спірної земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_6 та СФГ "Нова Україна".

Вважає, що зазначений договір оренди земельної ділянки є недійсним з моменту його вчинення, у зв'язку із наступним.

Вона не підписувала договір оренди земельної ділянки з СФГ "Нова Україна" та не уповноважувала інших осіб на підписання даного договору.

В обґрунтування даної підстави для визнання договору недійсним посилається на ст.ст. 202, 203, 215, 236 ЦК України. Оскільки договір оренди земельної ділянки з СФГ "Нова Україна" від її імені підписаний не нею, та не уповноваженою на це, невідомою особою, вважає, що є всі підстави для визнання договору оренди земельної ділянки СФГ "Нова Україна" недійсним в повному обсязі з дати його вчинення.

Крім цього, зі змісту договору оренди вбачається, що між позивачем та СФГ "Нова Україна", умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки - не зазначені взагалі, у вищевказаному договорі відсутня істотна умова щодо об'єкту оренди, оскільки не вказаний кадастровий номер земельної ділянки, що на думку позивача також є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

В обґрунтування даної підстави посилається на ст. ст. 638, 792 ЦК України, ст. ст. 4-6, 11, 14, 15, 17, 18, 19 Закону України "Про оренду землі".

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, а також порушення вимог ст. 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Більш того, при укладенні спірного договору оренди землі відповідачем було порушено також вимоги статті 15 ЗУ "Про оренду землі", п. 43 Договору, у відповідності з якими вказано, що невід'ємною частиною договору оренди є: план або схема земельної ділянки; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Незважаючи на це, до договору оренди не долучені вищевказані документи, які є складовими частинами договору, що є порушенням порядку укладення та реєстрації договорів оренди земельної ділянки, встановлених законом. Права та охоронювані законом інтереси позивача порушуються також систематичним невиконанням договору з боку відповідача: відповідачем не виконується обов'язок застосування заходів по підвищенню родючості ґрунтів, що є порушенням вимог ст. 24 ЗУ "Про оренду землі" та п. 17 Договору.

Протягом строку існування договору відповідач не здійснює жодних агротехнічних заходів (забезпечення міндобривами та інше), які б дозволяли утримувати передану йому в оренду земельну ділянку в належному родючому стані, в зв'язку з чим об'єкт оренди не тільки зазнав суттєвих змін та виснаження, але і подальше знаходження спірної земельної ділянки в користуванні відповідача є неможливим та завдає шкоди правам та інтересам позивача. Відповідачем порушується обов'язок зі сплати орендної плати відповідно ст. 21 ЗУ "Про оренду землі". Відповідно до п. 9 договору, орендна плата вноситься у грошовій формі, натуральної форми оплати договором не встановлено. Між тим в грошовій формі відповідач орендної плати за час користування земельною ділянкою не вносив. Тобто спірним договором взагалі не передбачалась натуральна форма оплати. При видачі орендної плати сільськогосподарською продукцією між позивачем та відповідачем мав укладатись акт приймання передачі, в якому має зазначатись розмір орендної плати та її еквівалент в натуральній формі. Проте такі акти не укладались. Більше того не зазначено в договорі фактичний розмір певного виду сільськогосподарської продукції, що дає можливість відповідачу, порушуючи його законні права, на власний розсуд, щороку встановлювати її фактичну кількість. Відповідно до п. 10 Договору, обчислення орендної плати здійснюється з урахуванням індексації. Проте відповідач не проводив збільшення розміру орендної плати з урахуванням індексації. Відповідачем занижено нормативно-грошову оцінку земельних ділянок. В обґрунтування даної підстави посилається на ОСОБА_1 нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 року № 213, Порядок нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженого спільним наказом Держкомзему, Мінагрополітики, Мінбудархітектури, Української академії аграрних наук від 27.01.2006 № 18/15/21/11, зареєстрованим у Мін'юсті 05.04.2006 року за № 388/12262, Постанову Кабінету Міністрів України від 31.10.2011 року № 1185 "Про внесення змін до ОСОБА_1 нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів", згідно з якою з січня 2012 року до показників нормативної грошової оцінки ріллі, проведених станом на 01.07.1995 року (з урахуванням індексації), також застосовується коефіцієнт змін у рентному доході 1,756.

Відповідно до інформації Відділу Держземагентства в Монастирищенському районі Черкаської області середній розмір одного земельного паю становить 2,25 га, середня нормативно - грошова оцінка одного земельного паю за 2012 - 2014 роки з коефіцієнтом 1.756 становить 58 412 грн., середній розмір орендної плати в розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки становить 1752 грн., середній розмір орендної плати в розмірі по 4.5% від нормативної грошової оцінки становить - 2628 грн.

Нормативно грошова оцінка земельної ділянки зазначеної в договорі є в декілька разів меншою від її дійсної вартості.

Фактично заниження нормативно-грошової оцінки призводить до заниження розміру орендної плати, оскільки остання обчислюється від неї в процентному відношенні, що безумовно порушує права позивача.

Таким чином, право володіння, користування і розпорядження позивачем своєю власністю, підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Просила суд визнати недійсним з моменту вчинення договір оренди земельної ділянки площею 2,6539 га, кадастровий № :02:001:0229, розташованої на території Теолинської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, належної позивачу на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 375161, виданого 31 липня 2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та Селянським (фермерським) господарством "Нова Україна", зареєстрованого в реєстраційній службі Монастирищенського районного управління юстиції Черкаської області, скасувати його державну реєстрацію, зобовязати відповідача повернути їй її земельну ділянку.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29 травня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі СФГ «Нова Україна» просить скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29 травня 2015 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

Заслухавши учасників судового розгляду, що зявилися, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної Селянського (фермерського) господарства «Нова Україна» належить відмовити.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначав, що під час розгляду справи в суді першої інстанції не було доведено посилання позивача на ту обставину, що спірний договір не був підписаний нею як орендодавцем, а проведена в ході розгляду судом першої інстанції судово-почеркознавча експертиза суперечить матеріалам справи, оскільки позивач по спірному договору протягом 2013 року отримувала орендну плату.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що як при призначенні, так і при проведенні комплексної судово-почеркознавчої та ТЕД експертизи порушень допущено не було, а відповідно до експертного висновку підписи від імені ОСОБА_6 вдвох примірниках договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_6 та СФГ «Нова Україна» від 13 січня 2013 року виконані не самою ОСОБА_6, а іншою особою. Ознак виконання підписів від імені ОСОБА_6 в двох примірниках договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_6 та СФГ «Нова Україна» від 13 січня 2013 року у незвичних умовах під впливом збиваючих факторів (природних, штучних ) не виявлено. / т. 1 а.с. 190-216/.

В суді апеляційної інстанції представник позивача заперечував факт наявності договірних відносин з СФГ «Нова Україна» з 13 січня 2013 року та факт отримання позивачкою орендної плати від відповідача за цим договором, а підписи у відомостях на отримання орендної плати візуально різняться , як між собою, так і з підписом в спірному договорі оренди землі та в паспорті громадянина України ОСОБА_6 Про дослідження цих підписів на предмет їх належності ОСОБА_6 відповідач клопотань не заявляв і доказів про те, що саме позивачем виконані підписи в цих документах, в тому числі й експертних висновків, які б суперечили висновку експертизи по підпису в договорі,- на розгляд суду СФГ «Нова Україна» не надав . І, навпаки, сторона позивача довела, що ОСОБА_6 спірний договір не підписувала, волевиявлення на передачу своєї земельної ділянки відповідачу не виявляла.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 8 Постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснено, що відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Верховний Суд України, у постанові від 18 грудня 2013 року № 6-127цс13, дійшов до висновку, що вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

У постанові від 6 лютого 2012 у справі № 6-104ц11 Верховний Суд України дійшов до висновку, що частиною першою ст. 15 Закону України "Про оренду землі" визначені істотні умови договору оренди, відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним у розумінні частини другої ст. 15 Закону України "Про оренду землі". Тобто, у разі виявлення факту відсутності у договорі хоча би однієї істотної умови після проведення його державної реєстрації, такий договір підлягає визнанню недійсним за правилами ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов ОСОБА_6 до Селянського (фермерського) господарства «Нова Україна» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, суд правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами та правильно визначив норми матеріального права, які підлягають до застосування при вирішенні даного спору. І, встановивши, що ОСОБА_6 спірний правочин про передачу в оренду земельної ділянки, яка їй належить на праві власності, не підписувався, а отже з її боку не було вільного волевиявлення на розпорядження власністю, - суд дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Інші підстави для визнання договору оренди недійсним є похідними від підстав відсутності вільного волевиявлення позивача на укладення спірного договору в силу ст. 216 ЦК України .

Колегія суддів також погоджується з висновками суду про те, що відповідно до положень ст..ст. 237-245 ЦК України представництвом є правовідношення в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю, яка є письмовим документом. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_8 (дочка позивача), мала довіреність від імені ОСОБА_6 на вчинення правочинів, а відтак вірно оцінив покази свідка ОСОБА_9

Доводи апелянта були предметом розгляду суду першої інстанції, є не суттєвими і не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому не дають підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

Частиною 1 ст.308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а ч.2 ст.308 ЦПК України передбачає також , що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим, то апеляційна скарга, за наведеними в ній доводами, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,314,315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Нова Україна» відхилити, а рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29 травня 2015 року у даній справі залишити без змін .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :