Справа №592/6043/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1788/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання- Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В.Фрунзе» на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 04 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В.Фрунзе» про відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоровя,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, спричинену професійним захворюванням у розмірі 50000 грн. В обґрунтування якого вказав, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 14 липня 1970 року по 30 вересня 2013 року, працюючи слюсарем з механоскладальних робіт, де піддавався впливу підвищеного рівня виробничого шуму та загазованості, внаслідок чого набув професійне захворювання, яке завдає йому моральної шкоди, що полягає у сильному психологічному стресі, перенесеному фізичному болі, пов'язаному з лікуванням професійного захворювання. У результаті професійного захворювання він набув фізичних обмежень, майже повністю втратив слух, постійно страждає через сердечні та головні болі, утруднене дихання, не може знаходитися у погано провітрюваних приміщеннях, через що виникають проблеми при переїзді у транспорті, нормальному спілкуванні з людьми. Він змушений постійно приймати знеболювальні та заспокійливі ліки, відчуває себе неповноцінною людиною.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 серпня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «СМНВО ім. М.В. Фрунзе» на користь ОСОБА_3 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «СМНВО ім. М.В. Фрунзе», посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому апелянт зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги ті обставини, що вини підприємства у заподіянні моральної шкоди позивачеві не має і підприємство не порушувало прав позивача на безпечні та нешкідливі умови праці, тому суд безпідставно застосував до спірних правовідносин вимоги ст.237 КЗпП України та ст.ст.23, 1167 ЦК України. Вважає, що визначений судом до стягнення розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Суд першої інстанції при прийнятті рішення керувався ст.237-1 КЗпП України, ст.ст.23 ЦК України , ст.ст.10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановленні факти про те, що позивач з 14 липня 1970 року по 30 вересня 2013 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПАТ «СМНВО ім. М.В. Фрунзе», де працював слюсарем з механоскладальних робіт (а.с.6).

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання №139 від 24 листопада 2014 року, позивачу встановлено професійне захворювання: хронічна двостороння сенсоневральна приглухуватість зі значним ступенем зниження слуху (четвертий ступінь). Захворювання професійне вперше встановлено ППЛЕК 05 листопада 2014 року в клініці НДІ ГП та ПЗ ХНМУ. Професійне захворювання виникло через недосконалість технологій, неефективного використання засобів індивідуального захисту, тривалої роботи в шкідливих умовах праці. Причиною професійного захворювання, встановленого позивачу, є проведення робіт в умовах підвищених рівнях виробничого шуму (а.с.5).

Відповідно до довідки МСЕК серії 10 ААА №269045 від 20 січня 2015 року, ОСОБА_3 було встановлено 30% втрати працездатності та третя група інвалідності безстроково, за загальним захворюванням (а.с.4, 29-32) .

Після встановлення зазначених обставин справи та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди згідно ст. 237-1 КЗпП України, у звязку з чим вимоги позивача задовольнив.

Свій висновок про обґрунтованість вимог позивача суд першої інстанції аргументував тим, що внаслідок професійного захворювання позивачеві завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоровя, погіршенням життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він є законним, обґрунтованим та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч.2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України, шкода заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя , повязаними з виконанням трудових обовязків , відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником, або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з досліджуваних судом першої інстанції документів, умови праці позивача на підприємстві відповідача не відповідали вимогам ст.153 КЗпП, оскільки є шкідливими, проводилися в умовах підвищеного рівня виробничого шуму.

Втрата ОСОБА_3 працездатності на 30% і як наслідок фактична втрата з вини роботодавця нормальних життєвих звязків, вимушені зміни в його життєвих і виробничих стосунках, безперечно вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а тому посилання відповідача на відсутність доказів заподіяння моральної шкоди позивачу є необґрунтованими.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що діями відповідача, який не забезпечив належних умов праці, позивачеві і була завдана моральна шкода, яка висловлюється у фізичному болю, душевних стражданнях.

Доводи апелянта щодо відсутності вини підприємства є необґрунтованими, оскільки у даному випадку вина роботодавця в неналежному забезпеченні безпечних умов праці та спричинення моральної шкоди встановлена судом та є підставою для отримання позивачем відшкодування.

Приведені в апеляційній скарзі доводи стосовно невірного застосування судом першої інстанції вимог ст.. 237-1 КЗпП України , не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Таким чином висновки суду першої інстанції про відшкодування позивачу з боку відповідача моральної шкоди є правильними, оскільки вони ґрунтуються на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20-рп/2008р. (справа про страхові виплати) та розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з наступними змінами.

Проте, розглядаючи питання щодо визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував розяснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи викладені розяснення Пленуму ВСУ та обставини справи, характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, наслідки отриманого професійного захворювання, ступінь втрати працездатності, причини встановлення інвалідності, колегія суддів вважає, що у даному випадку, відшкодування моральної шкоди в сумі 20000 грн. не відповідає характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, які зазнав позивач, принципам розумності, виваженості та справедливості, а тому розмір відшкодування шкоди підлягає зменшенню до 6000 грн., у звязку з чим доводи апеляційної скарги у цій частині є обґрунтованими та приймаються до уваги.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга задоволенню частково.

Керуючись ст..ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В.Фрунзе» задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 04 серпня 2015 року змінити, зменшити розмір суми, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В.Фрунзе» на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди внаслідок отримання професійного захворювання на виробництві з 20000 ( двадцяти тисяч) грн. до 6000 (шість тисяч) гривень.

В інший частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -