Справа №489/322/15-ц 21.05.2015 21.05.2015 21.05.2015
Провадження №22-ц/784/1313/15
провадження № 22-ц/784/1313/2015 Головуючий у першій інстанції: Спінчевська Н.А.
категорія 54 Доповідач в апеляційній інстанції: Лівінський І.В.
У Х В А Л А

іменем України

21 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання Харитонової І.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи - ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника позивача - ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 квітня 2015 року

за позовом

ОСОБА_6 до підприємства комунальної власності області «Фармація» (далі - ПКВО «Фармація»), третя особа - профспілковий комітет підприємства комунальної власності області «Фармація» (далі - профком ПКВО «Фармація») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

В січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся з позовом до ПКВО «Фармація» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначав, що з липня 2014 року працював в ПКВО «Фармація» на посаді заступника директора з економіки. Наказом № 1176-к від 12 грудня 2014 року його було звільнено за відсутність на робочому місті 11 грудня 2014 року з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що був відсутній на роботі з поважних причин, та що звільнення з роботи проведено з порушенням вимог трудового законодавства, позивач, уточнивши свої вимоги, просив визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, поновити його на раніше займаній посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 23945 грн.22 коп.

Під час розгляду справи суд залучив до участі у справі профком ПКВО «Фармація», як третю особу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - ОСОБА_3 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач з 22 липня 2014 року перебував у трудових відносинах з ПКВО «Фармація», працюючи на посаді заступника директора з економіки.

З 8 по 11 грудня 2014 року ОСОБА_6 не був присутнім на роботі. Про відсутність позивача на робочому місці з 8 години 30 хвилин до 16 години 55 хвилин 11 грудня відповідачем складено акти (а.с. 37-39).

12 грудня того ж року ОСОБА_6 прибув на роботу та надав листок непрацездатності, згідно якого він перебував на лікарняному з 8 по 10 грудня, а 11 числа того ж місяця мав приступити до роботи. Після того як керівництво підприємства попросило позивача пояснити причини його відсутності 11 грудня, він о 9 годині 30 хвилин залишив своє робоче місце та був відсутнім на роботі до 14 години 25 хвилин, про що відповідачем складено акти (а.с. 40-42).

В той же день о 15 годині проведено засідання профкому ПКВО «Фармація» за поданням директора підприємства про звільнення ОСОБА_6 за прогули, на якому був присутнім позивач. Від дачі письмових пояснень з приводу відсутності на роботі 11 та 12 грудня останній відмовився, про що відповідачем складено акт (а.с. 43). Крім того, на даному засіданні профком надав згоду на звільнення ОСОБА_6 з роботи за прогули (а.с. 27-28).

Наказом № 1176-к від 12 грудня 2014 року ОСОБА_6 звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору може бути прогул без поважних причин, яким є в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - Постанова № 9) при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Крім того, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_6 зазначав, що 11 грудня 2014 року він хворів, в зв'язку з чим звертався до лікаря-терапевта, що підтверджується довідкою та поясненнями його дружини ОСОБА_7 та знайомого лікаря ОСОБА_8

Між тим, позивачем не доведено, що отримання консультації у лікаря-терапевта (а.с. 95) зумовлювала відсутність його на роботі протягом всього робочого дня.

До того ж, згідно довідки лікаря, позивач перебував в лікарні лише з 12-ї до 16-ї години.

Отже, 11 грудня 2014 року ОСОБА_6 був відсутнім на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, тобто вчинив прогул, що є підставою для звільнення за правилами п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Посилання апеляційної скарги на пояснення допитаних по справі свідків - дружини позивача та знайомого лікаря ОСОБА_8, щодо хворобливого стану ОСОБА_6 11 грудня 2014 року, не можуть бути достатніми доказами поважності причин відсутності позивача на роботі в цей день, оскільки дружина є родичем позивача, а з ОСОБА_8 позивач має дружні стосунки, а тому ці особи можуть бути заінтересованими в результатах розгляду даної справи.

До того ж, як видно з пояснень ОСОБА_8, наданих в судовому засіданні, вона особисто позивача не оглядала, а дізналась про його хворобу лише з телефонної розмови.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ПКВО «Фармація» мало законні підстави звільнити ОСОБА_6 за прогули, а тому відсутні підстави, передбачені ст. 235 КЗпП України, для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу .

Посилання апелянта на порушення відповідачем порядку звільнення з роботи через відсутність письмових пояснень позивача щодо причин відсутності на роботі, не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач вимагав від позивача надати письмових пояснень, в тому числі під час засідання профкому, на якому позивач був присутнім, однак останній відмовився надавати такі пояснення (а.с. 43).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 був звільнений з роботи ще 8 грудня 2014 року, не можуть бути достатньою обставиною на підтвердження поважності причин його невиходу на роботу 11 грудня, оскільки наказу про звільнення позивач не отримував, а відповідний запис в трудовій книжці був своєчасно скасований, після того, як відповідач дізнався про перебування позивача 8 грудня на лікарняному.

Інших доводів, які б спростували висновки суду чи доводили б порушення ним вимог матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача - ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 квітня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: