Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Борисов Є.А.
Справа № 415/2586/15-ц
Провадження № 22ц/782/528/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого: Борисова Є.А.

суддів: Коротенка Є.В., Соловей Р.С.

при секретарі: Ткаченко Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору міни недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання до виконання умов договору, визнання такою, що втратила право на користування житлом, примусове зняття з реєстрації.

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір міни житла від 17.01.2014 року, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_3, обґрунтовуючи позов тим, що вона мала намір продати належну їй квартиру і придбати іншу, залишок коштів витратити на власні потреби, а не здійснювати міну. Квартира, на яку був проведений обмін, їй не підходить, оскільки розташована вона у віддаленому районі м. Лисичанська на значній відстані від лікарні, аптек, магазинів, а вона, позивачка, має складнощі у пересуванні і не може далеко пересуватися для цього.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання останньої до виконання умов договору, визнання такою, що втратила право на користування житлом, примусове зняття з реєстрації без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 січня 2014 року уклав з ОСОБА_4 договір міни житла, згідно з яким зобов'язався передати у власність останньої належну йому квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 в свою чергу зобов'язалась передати належну їй на момент укладення договору квартиру АДРЕСА_2. Проте після укладення договору ОСОБА_4 відмовилась від виконання договору і до останнього часу не звільняє та не передає йому, ОСОБА_3, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 і тим самим створює перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_2 було ним зареєстроване у встановленому законом порядку.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 13 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені у повному обсязі. Суд визнав недійсним договір міни квартир від 17 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Жихар В.М. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 були залишені без задоволення у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, поданій в інтересах ОСОБА_3, ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та про ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та про задоволення у повному обсязі зустрічних вимог ОСОБА_3 При цьому апелянт посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи і що судом порушені норми матеріального права.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, які брали участь в судовому засіданні апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 17 січня 2014 року між сторонами у справі було укладено договір міни житла, згідно з яким ОСОБА_3 зобов'язався передати, а ОСОБА_4 прийняти у власність квартиру АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 в свою чергу зобов'язалась передати, а ОСОБА_3 прийняти у власність квартиру АДРЕСА_2. Право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстроване за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у встановленому діючим законодавством порядку. (а.с. 36-37).

Визнаючи вказаний договір недійсним з підстав передбачених ч.3 ст.203 та ч.1 ст.229 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не бажала здійснювати обмін власного житла, а мала намір продати належну їй квартиру, а тому в даному випадку є підстави вважати, що ОСОБА_4 помилилася в природі правочину і ця помилка є істотною. Також суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку ОСОБА_4 в повній мірі довела відсутність власної волі на укладення саме договору міни і саме квартири за адресою: АДРЕСА_1, оскільки за станом її здоров'я наявність розвиненої системи громадського транспорту, магазинів, медичних установ як властивість квартири за місцем її знаходження мала для неї істотне значення, в той час як отримана нею квартира за договором міни розташована в районі міста Лисичанська, який має слаборозвинену інфраструктуру.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання до виконання умов договору міни житла, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки в даному випадку є підстави для визнання укладеного сторонами правочину недійсним і такий правочин вважається недійсним з моменту його вчинення, то відповідні вимоги про його виконання задоволенню не підлягають.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 особою, яка втратила право користування житлом та вимоги про примусове зняття останньої з реєстрації, суд першої інстанції на підставі положень абз.2 ч.1 ст.216 ЦК України виходив з того, що наслідками недійсності правочину є повернення сторін у попередній стан і ОСОБА_4 повертається її право власності на квартиру АДРЕСА_2, а тому будь-які підстави для задоволення вимог ОСОБА_3 відсутні.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» говорить про те, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Із змісту зазначеної норми права та положень Постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що правочин вважається таким, що вчинений під впливом помилки, якщо має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

В обґрунтування своїх вимог про визнання договору міни житла недійсним ОСОБА_4 посилається зокрема, на те, що вона помилилася стосовно такої важливої властивості квартири АДРЕСА_1, як наявність розвиненої інфраструктури навколо місця її розташування (наявність аптек, медичних закладів, магазинів, транспортного сполучення, тощо). Проте судова колегія не може погодитись з такими доводами, оскільки наявність або відсутність розвиненої інфраструктури навколо місця розташування квартири є очевидною і об'єктивною обставиною, яка може бути вільно встановлена та належним чином оцінена стороною правочину до моменту його вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи, до укладення договору міни житла ОСОБА_4 постійно мешкала в центральній частині міста Лисичанська і їй було відоме місце розташування головних інфраструктурних об'єктів міста, зокрема лікарень, ринків вокзалів, транспортних магістралей, тощо. До укладення договору ОСОБА_4 оглянула квартиру, яка передана їй у власність за договором міни і мала можливість належним чином оцінити рівень розвитку інфраструктури за місцем розташування цієї квартири та визначитись стосовно того, чи відповідає цей рівень її особистим потребам.

Доводи ОСОБА_4 стосовно того, що вона помилялася у природі правочину, оскільки бажала продати належну їй квартиру, а не обміняти і міна була здійснена без доплати, також не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.

Із змісту договору, який особисто був підписаний ОСОБА_4 в присутності нотаріуса, вбачається, що остання на момент укладення договору діяла добровільно, перебувала при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміла значення своїх дій та попередньо була ознайомлена з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нею та ОСОБА_3 правочин. Будь-яких доказів, які б об'єктивно свідчили про те, що на момент підписання договору ОСОБА_4 помилялася щодо природи укладеного правочину матеріали справи не містять. Та обставина, що договором не передбачена доплата за квартиру, яка перебувала у власності ОСОБА_4, на думку судової колегії, жодним чином не може слугувати підтвердженням наявності помилки стосовно природи правочину, оскільки з матеріалів справи вбачається, що первісно між ОСОБА_4 та дружиною ОСОБА_3- ОСОБА_6 була досягнута домовленість про купівлю-продаж квартири, яка перебувала у власності ОСОБА_4 і остання у якості авансу отримала від ОСОБА_6 аванс в розмірі 12000 грн., факт чого не заперечувала сама ОСОБА_4 та її представник. Вподальшому, внаслідок виникнення ускладнень з оформленням необхідних для укладення договору купівлі-продажу документів між сторонами була досягнута домовленість про обмін квартир без доплати, а сума авансу -12000 грн. залишилася у ОСОБА_4 вже в якості фактичної доплати за належну їй квартиру. Та обставина, що протягом тривалого часу жодна із сторін не ставила питання про повернення ОСОБА_4 зазначеної суми коштів свідчить, на думку судової колегії, про те, що сторони фактично досягли домовленості саме про обмін квартир.

Судова колегія критично оцінює та не приймає до уваги твердження ОСОБА_4 стосовно вчинення правочину під впливом помилки оскільки до моменту свого звернення до суду із даним позовом вона раніше вже зверталась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнаня договору міни житла від 17 січня 2014 року недійсним, але з інших підстав, а саме з підстав, передбачених ч.1 ст.233ЦК ( вчинення правочину під впливом тяжкої обставини) та ч.1ст.225 (вчинення правочину у стані, коли особа не усвідомлює значення своїх дій та (або) не керує ними ). Попередня позовна заява ОСОБА_4 була залишена без розгляду у зв'язку подачею відповідної заяви її представника ( а.с.40-45), а через деякий час ОСОБА_4 повторно звернулася до суду з позовом про визнання правочину недійсним але вже з інших підстав.

З урахуванням вищевикладеного судова колегія вважає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що договір міни житла від 17 січня 2014 року був укладений ОСОБА_4 під впливом помилки і тому передбачені статтею 229 ЦК України підстави для визнання вказаного договору недійсним в даному випадку відсутні. За таких обставин є підстави вважати, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і що судом неправильно застосовані норми матеріального права, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК України судова колегія вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову ОСОБА_4 про визнання договору міни недійсним і ухвалити по справі в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог.

В частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 рішення суду підлягає скасуванню, а по справі в цій частині належить постановити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі. До таких висновків колегія суддів дійшла виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір міни житла укладений сторонами у письмовій формі і посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Жихар В.М. , що відповідає вимогам ст.ст.715-716 ЦК України.(а.с.9)

Згідно з п. 1 договору ОСОБА_3 зобов'язався передати, а ОСОБА_4 прийняти у власність квартиру АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 в свою чергу зобов'язалась передати, а ОСОБА_3 прийняти у власність квартиру АДРЕСА_2. Право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстроване за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у встановленому діючим законодавством порядку. (а.с. 36-37).

Відповідно до п.п.7,8 договору сторони домовились про те, що протягом семи днів з моменту нотаріального посвідчення договору кожна з них здійснює передачу майна, а в строк до 27.01. 2014 року сторони зобов'язались виписатися з обмінюваного житла.

Проте в порушення взятих на себе зобов'язань ОСОБА_4 до останнього часу не звільнила квартиру АДРЕСА_2 та не знялася з реєстраційного обліку за вказаною адресою і тим самим створює перешкоди новому власнику зазначеної квартири - ОСОБА_3 у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначені обставини в повній мірі підтверджуються матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на

підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Із змісту зазначених норм діючого законодавства та роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ випливає, що у разі наявності будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)про визнання особи безвісно відсутньою; 4)про оголошення фізичної особи померлою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на підставі договору міни житла від 17 січня 2014 року здійснила відчуження належної їй квартири АДРЕСА_2, внаслідок чого її право власності на зазначене нерухоме майно припинилося. Між тим, в порушення умов договору міни ОСОБА_4 відмовилась звільнити вказану квартиру і до останнього часу продовжує в ній проживати, створюючи тим самим новому власнику житла - ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За таких обставин судова колегія вважає за можливе позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі та постановити у справі нове рішення про наступне:

-зобов'язати ОСОБА_4 звільнити та передати ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2

-визнати ОСОБА_4 особою, яка втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 Луганської області зі зняттям її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 серпня 2015 року - скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору міни недійсним,- відмовити у зв'язку з необгрунтованістю, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання до виконання умов договору, визнання такою, що втратила право на користування житлом, примусове зняття з реєстрації - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_4 звільнити та передати ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2

Визнати ОСОБА_4 особою, яка втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 Луганської області зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Це рішення апеляційного суду набирає чинності негайно та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий:

Судді: