АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4432/15 Справа № 180/3900/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Хомченко С. І. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кочкової Н.О.

суддів - Григорченка Е.І., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря - Левцунова І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 17 січня 2015 року та додаткове рішення цього суду від 04 березня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що з 27 червня 2003 року перебувала у шлюбі з відповідачем, у грудні 2013 року вони припинили сімейні стосунки і вона звернулася з позовом до суду про розірвання шлюбу. За час шлюбних відносин придбали за договором купівлі-продажу від 16 травня 2006 року недобудований будинок АДРЕСА_1, у 2013 році будинок було здано в експлуатацію та 15 листопада 2013 року відповідач отримав свідоцтво про право власності на цей будинок. Крім того, за договором купівлі-продажу від 30 травня 2007 року ними було придбано автомобіль марки ВАЗ-210700-20ЗНГ, 2006 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_1, вартістю 32400 грн., який зареєстровано на відповідача. Оскільки їй та відповідачу по закону належить по 1/2 частині спільного набутого за час шлюбу майна, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1, на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ-210700-20ЗНГ, 2006 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_1 (а.с. 3, 33-34).

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 16 травня 2006 року він придбав недобудований житловий будинок по АДРЕСА_1, вартістю 10000 грн. та земельну ділянку площею 600 кв.м., вартістю 1500 грн., відповідачка у цьому участі не приймала та особисті кошти не надавала. Кошти на придбання вказаного майна, виконання робіт з добудови будинку, ремонту він запозичив у своєї матері ОСОБА_4, всього в сумі 45000 грн. За час спільного проживання у будинку він одноособово ніс усі витрати по утриманню будинку, і тому вважає, що за приписами ч. 2 ст. 62 СК України, будинок та земельна ділянка не можуть бути визнані об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, за час шлюбу ними було придбано предмети та речі домашнього вжитку, меблі та побутова техніка, які були незаконно вилучені та знаходяться у відповідачки, а саме: газова плита "Аристон" вартістю 4000 грн., холодильник вартістю 2600 грн., телевізор "Рейнфорд" вартістю 2600 грн., пилосос "Жілтон" вартістю 480 грн., блендер вартістю 300 грн., пилосос "Хілтон" вартістю 520 грн., мікрохвильова піч вартістю 800 грн., радіоприймач вартістю 150 грн., йогуртниця вартістю 240 грн., електричний конвектор вартістю 660 грн., фен-щітка вартістю 250 грн., вентилятор вартістю 200 грн., міксер електричний вартістю 220 грн., цифровий фотоапарат вартістю 700 грн., дитяча коляска вартістю 750 грн., набір кухонного посуду "Дюралекс" вартістю 600 грн., 2 килима по 500 грн. кожен, диван-тахта вартістю 350, машинка пральна вартістю 2700 грн., кухонний комбайн "Мрія" вартістю 550 грн., м'ясорубка електрична вартістю 360 грн., шафа кухонна 2 штуки вартістю 1000 грн., шафа кухонна навісна 3 штуки на суму 1500 грн., шафа спальної кімнати з антресолями вартістю 1200 грн., тумба прикроватна вартістю 280 грн., диван вартістю 1800 грн., столик журнальний вартістю 400 грн., тумба під телевізор вартістю 350 грн., комод до спального гарнітура вартістю 600 грн., трюмо дзеркальне вартістю 550 грн., комп'ютер з монітором вартістю 2200 грн., принтер кольоровий вартістю 800 грн., а всього на суму 28560 грн., це майно відповідач вивезла з будинку, коли він знаходився у лікарні.

Крім того, автомобіль ВАЗ 210700-20 ЗНГ, 2006 року випуску був придбаний особисто ним за суму 32400 грн., з яких 30000 грн. він взяв у борг у ОСОБА_5, а решту суми в розмірі 2000 грн. позичив у колег і друзів. Вважає, що відповідачка повинна нести зобов'язання по відшкодуванню суми запозичених коштів на придбання спільного майна, а тому просить суд зобов'язати ОСОБА_2 повернути йому ? частину вартості предметів побуту та домашнього вжитку, 1/2 частину запозичених грошових коштів на придбання автомобіля, 1/2 частину запозичених грошових коштів на добудову житлового будинку (а.с. 53-57, 78).

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 17 січня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено: визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, який є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, яка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ-210700-20 ЗНГ, 2006 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_1, який є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів відмовлено (а.с. 157-160).

Додадтковим рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 04 березня 2015 року доповнено другим абзацом резолютивну частину рішення суду, зазначивши: «Поділити порівну між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільне майно». Вирішено питання судових витрат (а.с. 183).

В апеляційних скаргах ОСОБА_3, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування додаткового рішення від 04 березня 2015 року та рішення суду від 17 січня 2015 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 щодо поділу будинку та земельної ділянки, а також в частині відмови у задоволенні його зустрічних позовних вимог та просить ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо поділу будинку та земельної ділянки, і задоволення зустрічного позову. У частині поділу автомобіля рішення апелянтом не оскаржується (а.с. 167-175, 193-198).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 червня 2003 року по вересень 2014 року. За час шлюбу на ім'я відповідача було придбане наступне майно: незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований в місті Марганці Дніпропетровської області по АДРЕСА_1 (а.с. 9, 16, 17), земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,06 га, (а.с. 18-19, 20, 21); автомобіль ВАЗ-210700-20 ЗНГ, 2006 року випуску (а.с. 36-40). У 2013 році житловий будинок було здано в експлуатацію та 15 листопада 2013 року відповідач отримав свідоцтво про право власності на цей будинок (а.с.11-17).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того що, будинок і земельна ділянка, що розташовані по АДРЕСА_1 в м. Марганці набуті подружжям за час шлюбу, і є їх спільною сумісною власністю, тому підлягають поділу між сторонами в рівних частках.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. А згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що будинок та земельна ділянка не підлягають поділу, оскільки є самочинно збудовані та переобладнані приміщення: добудовано коридор літ «а» та самовільно збудовано гараж, - не можна прийняти до уваги, оскільки на момент припинення шлюбних стосунків коридора літ «а» не було (а.с.11-17), а позовні вимоги про поділ гаража судом не розглядались.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Ці висновки також є правильними, оскільки згідно із ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, доказів наявності предметів та речей домашнього вжитку, меблів та побутової техніки, придбання їх за спільні кошти подружжя, місцезнаходження та вартості - суду не надано, що виключає можливість задоволення позову, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів, однак, відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не спростовують правильність висновків суду 1 інстанції, який у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірив і дав їм належну оцінку, порушень норм матеріального чи процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, підстав для виходу за межі апеляційної скарги - не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності додаткового рішення зводяться до порушень норм процесуального законодавства (ст. 26, 42, 47, 56, 193, 199 ЦПК України) при розгляді справи і не стосуються суті додаткового рішення, тому апеляційний суд приходить до висновку, що підстав для скасування додаткового рішення суду - не вбачається.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 17 січня 2015 року та додаткове рішення цього суду від 04 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: