Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/74/15 Головуючий у 1-й інстанції Бойчева Н.В.
Суддя-доповідач Воробйова І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кочеткової І.В.

суддів Воробйової І.А.,

Маловічко С.В.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним.

В обґрунтування позову, позивач зазначала, що на підставі договору дарування житлового будинку від 05 червня 2004 року ОСОБА_4, в якості обдарованої, її батько - ОСОБА_5 передав безоплатно у власність, а вона прийняла у власність як дарунок, житловий будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 5800 кв.м, що підтверджується Договором дарування посвідченим Тимченко Є.С, державним нотаріусом Якимівської державної нотаріальної контори Запорізької області 05.06.2004р., зареєстровано в реєстрі за № 845, та пройшло реєстрацію в КП "Якимівське бюро технічної інвентаризації".

Позивачка, як власник майна, з часу посвідчення договору дарування виконувала всі дії стосовно цього майна, сплачувала гроші на утримання будинку та інше. У зв'язку з тим, що вона з родиною постійно мешкає в місті Запоріжжі, за їхньою угодою батько продовжував мешкати в цьому житловому будинку й користуватися земельною ділянкою.

В січні 2008 року у батька відбувся напад та як наслідок інсульт - гематома, що призвело до тяжких наслідків в стані його здоров'я. Він знаходився на стаціонарному лікуванні в Якимівській ЦРЛ з діагнозом: субарахноідальний крововилив, внутрічерепна гематома, гіпертонічна хвороба, та терміново у зв'язку з важкістю стану був переведений до обласної клінічної лікарні, де незважаючи на надану медичну допомогу в нього виявлена негативна динаміка у вигляді зростання порушення свідомості, поглиблення неврологічної симптоматики, що підтверджується витягом з історії хвороби № 957. 19 січня 2008 року був прооперований - проведена резекційна трепанація черепу.

З того часу він знаходився в хворобливому стані, що підтверджується медичними документами, амбулаторною картою та витягами з висновків лікарів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_5 помер.

Спадкоємцями на час його смерті є його діти - ОСОБА_4, старша донька від першого шлюбу, ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 від інших шлюбів.

Між ними ніколи не було непорозумінь стосовно батьківського майна.

Всім було відомо, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить позивачці за договором дарування, іншого майна не було.

У лютому місяці 2013 року від відповідачки стало відомо про існування договору дарування земельної ділянки за адресою її житлового будинку по АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_5 на її користь.

Так, з'ясувалося, що існують два Державних Акта на право власності і земельні ділянки від 07 травня 2007 року за адресою її житлового будинку: один на площу - 0,1500 га, інший на площу - 0,3194 га, та також, стало відомо, що а підставі Державного Акту на право власності на земельні ділянки отримані її батьком особисто на його ім'я 07 травня 2007 року, він подарував відповідачу частину земельної ділянки площею 3194 кв.м, яка вирахувана з земельної ділянки 5800 кв.м, на якій розташований належний їй на праві особистої власності житловий будинок.

ОСОБА_5 перебував у вкрай тяжкому стані викликаному довготривалою хворобою. В 2008 році він переніс інсульт, встановлений діагноз субарахноідальний крововилив, інсульт-гематома.

На протязі своєї хвороби з 2008 року до часу смерті в 2012 році їх батько перебував у хворобливому стані, супроводженому емоційною лабільністю (нестійкістю і роздратованістю, відчував загальну слабкість, пригніченість, постійно знаходився під наглядом невропатолога, перебував в лікарнях, приймав сильнодіючі ліки та антидепресанти, які впливають на психомоторні реакції людини та взагалі на психічний та фізичний стан хворого.

Також в 2008 році згідно висновку МРТ Запорізької обласної клінічної лікарні діагноз - енцефалітичне розмягчення з гемарогічним компонентом з хронічним порушенням кровообігу мозку. Ознаки церебральної атрофії.

Оскільки нездатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій поширювалось, мала вплив на дарування частини земельної ділянки в вересні місяці 2008 року, то цей договір є абсолютно недійсним і таким, що не відповідає діючому законодавству, тому що посвідчувався не вільно і не відповідав волевиявленню ОСОБА_5

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2014 року позовну заяву ОСОБА_4 задоволено.

Визнано договір дарування земельної ділянки площею 0, 3194 га, яка розташована в АДРЕСА_1 посвідчений 04 вересня 2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського округу ОСОБА_9 від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого нотаріально, від 05 червня 2004 року позивачу ОСОБА_4 її батько ОСОБА_5 подарував житловий будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 5800 кв.м.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 07 травня 2007 року серія ЯГ №703913 ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,3194 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 07 травня 2007 року серія ЯГ №703912 ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування від 04 вересня 2009 року, посвідченого нотаріально, ОСОБА_5 подарував відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 площею 0,3194 га та належить Дарувальнику на підставі Держваного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №703913 від 07 травня 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Спадкоємцями на час його смерті є його діти: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач посилався на ст. 225 ЦК України, яка передбачає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11. 2009 року №9, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Згідно ст. 1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Обов'язковість вимог ст. 145 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання недійсним правочину на підставі ст. 225 ЦК України, вказує на те, що саме висновок експерта в даному випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 58 ЦПК України.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, правова позиція, висловлена яким є обов'язковою для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції призначив посмертну судово-психіатричну медичну експертизу й за її висновком згідно акту №740 від 09.12.2013 року відповісти на поставлене питання про визначення психологічного стану ОСОБА_5 в момент підписання оскаржуваного договору дарування та кваліфікувати даний стан не виявляється можливим в зв"язку з відсутністю в справі та медичній документації чіткого опису ступеня зниження інтелектуально-мнестичних функцій. Виявити ступінь зниження когнітивних функцій та винести експертне рішення не виявляється можливим.

Тобто, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 в момент підписання ним договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що на момент підписання договору дарування він мав психічні розлади у вигляді когнітивного розладу внаслідок органічного пошкодження головного мозку тяжкого ґенезу, вести було-атактичний, що саме по собі не є підставою для визнання підписаного ним договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Таким чином, висновки судів першої інстанцій про те, що ОСОБА_5 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними в період підписання ним договору дарування, є передчасними та ґрунтуються на припущенні, оскільки ним ці обставини справи достовірно не встановлено.

Натомість підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

В судовому засіданні експерт ОСОБА_10- член комісії, не надала висновку про абсолютну неспроможність померлого ОСОБА_5 в момент підписання вказаної угоди розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише пояснила, що існуючі в той час хвороби впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є достатнім для визнання підписаного в такому стані договору дарування недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_7 не можуть бути взяти до уваги колегією суддів, оскільки вони не є спеціалістами в області психіатрії та під час складання оскаржуваного договору присутніми вони не були.

За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 в момент підписання вказаної угоди розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що на момент підписання договору малися психічні розлади у вигляді когнітивного зниження внаслідок органічного враження головного мозку складного ґенезу без зазначення ступеню зниження когнітивних функцій, що саме по собі не є достатнім для визнання підписаного в такому стані договору дарування недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, а інших переконливих доказів на підтвердження нездатності позивача розуміти значення своїх дій не надано, позов задоволенню не підлягає.

Інші доводи про відсутність бажання у позивача укладати договір дарування взагалі не підтверджені жодним доказом.

Колегія суддів установивши, що експертиза не містить чіткого й конкретного висновку щодо психічного стану ОСОБА_5 на час укладення оскаржуваного договору, та дослідивши інші надані сторонами докази, дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним.

Зважаючи на викладене, колегія приходить до висновку, що припущені судом порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі ст. 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2014 року у цій справі скасувати й ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позову ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: