Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 0814/3732/12 Головуючий у 1 інстанції: Махіборода Н.О.
Провадження № 22-ц/778/3598/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

ОСОБА_2

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення з квартири та зняття з реєстрації, треті особи: Управління державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя, Служба у справах дітей Запорізької міської ради відділу по Ленінському району, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2012 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом, який в ході розгляду справи уточнювався до ОСОБА_3, ОСОБА_5, неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 про виселення з квартири та зняття з реєстрації.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що рішенням Ленінського районного суду від 28.03.2011 року, яке набрало законної сили, задоволено позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.2007 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №11-4237-087К від 23.08.2007 року в сумі 616 047,59 грн.

Постановою старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ЗМУЮ від 09.11.2011 року відкрито виконавче провадження про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, постановою від 10.11.2011 року накладено арешт та заборона на відчуження на квартиру боржника ОСОБА_3

ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідачів про виселення з квартири в добровільному порядку, однак, вони не реагують.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд виселити ОСОБА_3, ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 із квартири АДРЕСА_2; зняти з реєстрації відповідачів за адресою: АДРЕСА_3; стягнути з ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 107,30 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року позов АТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_4.

Зобовязано Управління державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя зняти з реєстрації ОСОБА_3, ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_7В.О. за адресою: квартира АДРЕСА_5.

Стягнуто з ОСОБА_3 суму судового збору 107,30 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення з квартири та зняття з реєстрації.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року у цій справі скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, при його ухваленні судом неповно зясовані обставин, що мають значення для справи, має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, у звязку з чим, рішення суду підлягає скасуванню у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Задовольняючи позов АТ «Банк «Фінанси та Кредит» суд першої інстанції виходив з того, що в забезпечення зобовязань за кредитним договором, з ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, за яким в іпотеку Банку передана квартира АДРЕСА_6, що належить ОСОБА_3 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 23.07.2007 року. За рішенням суду від 28.03.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. На адресу відповідачів неодноразово направлялися вимоги щодо виселення, однак позитивно дане питання не вирішилося, відповідачі добровільно з квартири не виселилися, тому підлягають виселенню та зняттю з реєстраційного обліку у судовому порядку.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту виселення з іпотечної квартири, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

Вирішуючи спір на користь позивача суд першої інстанції встановив, що 23.08.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» як кредитодавцем, правонаступником якого є AT «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 як позичальником, був укладений кредитний договір №11-4237-087И, відповідно до умов якого, банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості платності кредитні ресурси в розмірі 64500 доларів США з оплатою по процентній ставці 13,5% річних (а.с.7-8).

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем і відповідачкою ОСОБА_3 23.08.2007 року укладений іпотечний договір №11-4237-0871, який нотаріально посвідчений та зареєстрований за № 5267 (а.с. 10-11).

Згідно умов іпотечного договору ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_7, загальною площею 68,68 кв.м., житловою площею 45,8 кв.м., яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 23.08.2007 року, нотаріально посвідченого та зареєстрованого за № 2302801 (а.с.12).

Поручителями ОСОБА_3 за кредитним договором виступили ОСОБА_8 та ОСОБА_5 за договорами поруки.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 07.08.2007р. № 15498213 інвентаризаційна вартість квартири, що передається в іпотеку, становить 38 913гр.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент укладання іпотечного договору в квартирі не було зареєстрованих осіб. Відповідачка ОСОБА_3 зареєструвалася в квартирі АДРЕСА_8 16.10.2007 року, а 14.02.2008 року зареєструвала за цією ж адресою доньку - ОСОБА_5 та онука ОСОБА_9, 29.08.2003р. народження (а.с.77-78).

Оскільки, відповідач ОСОБА_3 допустила прострочення платежів за кредитним договором та виникла заборгованість, 28.03.2011 року Ленінським райсудом м. Запоріжжя ухвалено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на користь AT «Банк «Фінанси та Кредит» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором та договорами поруки у сумі 616 047,59 грн., а також, в рахунок заборгованості перед банком, звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру № 128, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Бородинська, буд.1 (а.с.71).

09.11.2011р. Ленінським ВДВС Запорізького МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження відносно звернення стягнення на спірну квартиру з наданням ОСОБА_3 строку для добровільного виконання зобов'язання до 15.11.2011р. (а.с.21), а 10.11.2011р. державним виконавцем Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ було винесено постанову про арешт майна боржника - зазначену квартиру та оголошення заборони на її відчуження (а.с.22).

На адресу відповідачок неодноразово направлялися вимоги щодо виселення та звільнення квартири протягом встановлено строку (а.с.13-17), однак, відповідачки на вимоги банку та державного виконавця не реагують, від спілкування уникають.

Однак, встановлені судом обставини не в повній мірі відповідають матеріалам справи та фактичним обставинам справи.

Сторонами не оспорюється, що 23.08.2007 року був укладений кредитний договір та Банком надані ОСОБА_3 кошти на придбання квартири АДРЕСА_8 п.2.3 кредитного договору від 23.08.2007 року (а.с.7), яка за договором іпотеки від 23.08.2007 року передана в іпотеку Банку п.1 іпотечного договору (а.с. 10).

Дійсно, за заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2011 року з ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на користь AT «Банк «Фінанси та Кредит» в солідарному порядку стягнута заборгованість за кредитним договором та договорами поруки у сумі 616 047,59 грн., а також, в рахунок заборгованості перед банком, звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру № 128, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Бородинська, буд.1 (а.с.71).

Враховуючи, що справа судами розглядалася неодноразово та ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року про відмову у задоволенні позову АТ «Банк «Фінанси та Кредит» скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. На виконання вимог зазначеної ухвали, зокрема перевірити, чи набрало законної сили рішення суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки та доводи позивача щодо направлення вимоги про виселення відповідачів та перевірити підстави для виселення і дати їм відповідну оцінку, апеляційним судом запропоновано сторонам надати відповідні докази, оскільки в силу ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовано рішення є обовязковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Із наданої стороною у справі належним чином завіреної копії рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2011 року вбачається, що відповідно вказаного рішення з ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на користь AT «Банк «Фінанси та Кредит» в солідарному порядку стягнута заборгованість за кредитним договором та договорами поруки у сумі 616 047,59 грн., а також, в рахунок заборгованості перед банком, звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру № 128, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Бородинська, буд.1. Рішення набрало законної сили 07.04.2011 року (а.с. 253-254).

Апеляційним судом перевірено виконання вказаного рішення та встановлено, що 06.11.2014 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ ухвалена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-292, що виданий 20.11.2011 року лише про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» 61786,59 грн. (а.с. 255). Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ від 25.12.2014 року вказаний виконавчий лист повернутий (а.с.256 зв.).

Виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_9 не видавався та виконавче провадження не відкривалося, рішення суду від 28.03.2011 року в цій частині не виконувалося.

Зазначене підтверджується листом начальника Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ, виданого представнику ОСОБА_3 І.М.03.06.2015 року за № 16494, де зазначено, що відповідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_10, яка належить ОСОБА_3, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на виконанні у відділі не знаходився та не предявлявся (а.с.258).

Натомість, у вказаному листі міститься інформація щодо виконавчого напису № 3253 від 02.07.2009 року, що виданий приватним нотаріусом ОСОБА_11 щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_9, яка належить ОСОБА_3 на задоволення вимог ПАТ АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у розмірі 551 353,85 грн. Дане виконавче провадження по виконанню вищевказаного документа завершено на підставі п. 9 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», про що ухвалена відповідна постанова від 23.12.2014 року (а.с.258).

Крім того, повинні враховуватися норми ч.1 ст. 42 Закону України «Про іпотеку», відповідно якої боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов'язанням чи ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Умови договорів, що обмежують це право боржника, є недійсними.

Таким чином, рішення суду від 28.03.2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконане та виконавче провадження з цього питання не відкривалось.

Суд першої інстанції, пославшись на постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.11.2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом № 3253, що виданий 02.07.2009 року, помилково вважав, що відкрито виконавче провадження за виконавчим листом виданим за рішенням суду від 28.03.2011 року.

Разом з цим, перевіряючи підстави для виселення відповідачів з квартири, судова колегія встановила, що іпотечна квартира АДРЕСА_10 придбана відповідачем ОСОБА_3 за кредитні кошти, надані АТ «Банк «Фінанси та Кредит» - п.2.3. кредитного договору (а.с.7), а тому у разі звернення стягнення на предмет іпотеки мешканці квартири підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Однак, досліджуючи докази, надані позивачем на підтвердження позовних вимог про виселення, зокрема, направлення вимоги про виселення відповідачів, судова колегія дійшла наступного.

В матеріалах справи наявна ксерокопія вимоги про виселення за № 247 від 02.02.2012 року, що адресована ОСОБА_3 (а.с.13). Докази отримання вказаної вимоги відповідачем в матеріалах справи відсутні. Інші вимоги про виселення всіх інших мешканців квартири, ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в матеріалах справи відсутні.

У судовому засіданні апеляційного суду судовою колегію запропоновано представнику позивача надати докази, які б підтверджували направлення та отримання всіма відповідачами письмової вимоги про виселення. Однак, представником заявлено, що таких доказів він надати не може.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що позивач повинен довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

В порушення вимог даної статті, позивач не надав належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 57-60 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог про виселення відповідачів.

При вирішення спорів щодо виселення мешканців із іпотечного майна підлягають застосуванню як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку» так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

При цьому повідомлення про виселення всіх мешканців повинні бути не лише направлені, а й отримані відповідачами.

З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення AT Банк «Фінанси та Кредит» до суду із позовом про виселення, його права повинні бути порушені відповідачами шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення із іпотечного житла.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вимога про виселення адресована лише ОСОБА_3М.(а.с.13). Іншим відповідачам така вимога не направлялась. Доказів отримання вимоги про виселення як ОСОБА_3 так і іншими відповідачами позивачем не надано.

У висновках викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року про скасування рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року зазначено, що застосовуючи ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та посилаючись на одну із підстав для відмови у задоволенні позову не направлення позивачем вимоги про звільнення житла його мешканцями, суд не врахував, що цією нормою передбачено її направлення при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, тоді як питання про звернення стягнення на спірне житлове приміщення вирішено рішенням суду.

Однак, як встановлено судом, незважаючи на наявність рішення суду від 28.03.2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, воно не виконувалось та виконавче провадження з цього питання не відкривалось.

Після зазначеного рішення суду, в позасудовому порядку, 02.02.2012 року Банк направив вимогу ОСОБА_3 про виселення протягом 1 місяця. Не переконавшись, чи отримана вказана вимога ОСОБА_3, 30.03.2012 року предявив позов як до неї так і до інших мешканців, яким взагалі вимоги про виселення не направлялись, про примусове виселення. Таким чином, Банк порушив порядок виселення, встановлений законодавством, а тому його звернення до суду, без надіслання вимоги про добровільне виселення з іпотечної квартири всім мешканцям квартири є передчасним.

Така правова позиція викладена в п.43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", де судам розяснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Такої ж практики притримується і Вищий спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалах № 6-8477св15 від 08.07.2015 року, № 6-15116св15 від 15.07.2015 року, № 6-14316св15 від 22.07.2015 року.

Крім того, вимоги АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про зняття з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Враховуючи, що позивачем предявлені вимоги про виселення осіб з іпотечної квартири, колегія суддів не вбачає підстав для зняття з реєстраційного обліку вказаних осіб, оскільки, орган МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб позивачем не визначений, до участі у справі не залучений та при розгляді справи участі не приймав. Наявність рішення суду про виселення осіб з іпотечної квартири є підставою для зняття цих осіб з реєстраційного обліку.

Крім того, орган, який здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації позивачем не визначений, до участі у справі не залучений. В порушення вимог ст.57-60 ЦПК України, позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що цей орган будь-яким чином порушив права та обовязки позивача, а в силу ст. 3 ЦПК України кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За таких обставин, враховуючи наведені обставини та загальні засади цивільного законодавства, закріпленні в ст. 3 ЦК України, судова колегія, керуючись принципами справедливості, добросовісності і розумності, дійшла висновку про відмову у задоволенні позову АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про виселення та зняття з реєстрації відповідачів.

У звязку з цим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст..309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Керуючись ст.ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: