Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних дій та бездіяльності працівників прокуратури, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 лютого 2010 року, 01 березня 2010 року, 28 вересня 2011 року та 16 листопада 2011 року вона зверталася до Березівського районного суду Одеської області, прокуратури Березівського району Одеської області, прокуратури Одеської області із заявами про вчинення проти неї протиправних дій з боку правоохоронних органів, працівників Березівського районного суду Одеської області, прокуратури, які полягали в обмеженні цивільних та процесуальних прав. Однак працівники прокуратури не розглянули належним чином її звернення, викладені в них факти не перевірили і не прийняли відповідних засобів реагування, крім того, особи, які скоїли злочини, не притягувались до відповідальності і продовжують працювати в органах міліції і прокуратури. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2012 року, бездіяльність посадових осіб прокуратури Одеської області, яка полягала у неповному та необ'єктивному розгляді її заяв від 28 лютого 2010 року, 01 березня 2010 року, 28 вересня 2010 року, 16 листопада 2011 року визнана протиправною. Зазначила, що понесла матеріальні витрати при зверненні до вказаних державних установ, крім того, понесла витрати на придбання канцелярських товарів, ксерокопіювання документів та на поїздки до суду і прокуратури, які вона могла витратити на утримання свої дочки, яка навчається та знаходиться на її утриманні. Так, загальна сума таких витрат становить 737 грн 05 коп. Крім того, зазначила, що неправомірними діями та бездіяльністю посадових осіб прокуратури Одеської області їй завдано моральної шкоди, розмір якої вона оцінила у 50 тис. грн, яка полягає у душевних стражданнях, які вона понесла у зв'язку з порушенням її прав, необхідністю постійного оскарження дій службових осіб прокуратури, участі в судових засіданнях з метою відновлення порушених прав, порушенням нормальних життєвих зв'язків у зв'язку з витрачанням тривалого часу, призначеного для відпочинку, роботи та виховання дочки. За таких обставин та з підстав, передбачених ст. ст. 55, 56 Конституції України, ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини, ст. ст. 11, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1176 ЦК України, уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, остаточно просила стягнути з Державного бюджету України на свою користь на відшкодування майнової шкоди 737 грн 05 коп. та на відшкодування моральної шкоди 50 тис. грн шляхом безспірного списання вказаних сум з єдиного казначейського рахунку.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 188 грн 61 коп. на відшкодування майнової шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено.

У задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2012 року, бездіяльність посадових осіб прокуратури Одеської області, яка полягала у неповному та необ'єктивному розгляді заяв ОСОБА_3 від 28 лютого 2010 року, 01 березня 2010 року, 08 вересня 2010 року, 16 листопада 2011 року про вчинення щодо неї протиправних дій працівниками прокуратури Березівського району Одеської області, прокуратури Одеської області та співробітниками Березівського РВ ГУМВС України в Одеській області визнана протиправною.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбаченої в ч. ч. 1-5 цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Задовольняючи позов у частині стягнення витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту, у сумі 188 грн 61 коп., суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на відшкодування такої шкоди, оскільки постановою суду визнано протиправною бездіяльність посадових осіб відповідача.

Проте з такими висновками не погодився апеляційний суд за таких обставин.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно виходив з того, що для наявності зобов'язання з відшкодування шкоди відповідно до вимог ст. 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв'язок між його діями та шкодою, тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність прокурора є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст. ст. 1167, 1176 ЦК України.

Проте позивачем не доведено, що внаслідок дій посадових осіб органів прокуратури, які встановлені судовими рішеннями, їй завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з порушенням її прав, крім того, не доведено, що їй завдано майнової шкоди, яка полягає у понесенні нею витрат, пов'язаних з придбанням канцелярських товарів і ксерокопіюванням документів.

Отже, позивач не надав безспірних доказів щодо обставин завдання йому моральної шкоди, а також не довів завдання інших збитків.

У силу вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції у частині стягнення на користь позивача 188 грн 61 коп. на відшкодування майнової шкоди у вигляді витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту, адже законних підстав для відшкодування цих витрат не встановлено.

Ухвалюючи рішення в цій справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2014 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик