Справа № 658/3623/15-ц
(провадження № 2/658/1373/15)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2015 року Каховський міськрайонний суд Херсонської області в складі

головуючого судді Подячевої І.Д.,

при секретарі Левицькій Н.Я.,

розглянувши в місті Каховка у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності та зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2.

З урахуванням уточнень до позову ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 та визнання автомобілю марки Opel Vivaro, 2005 року випуску, колір білий, реєстраційний номер ВТ 4558АХ обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та виселити і зняті з обліку ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначається, що з 29 серпня 2003 року по 20 червня 2013 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 23 січня 2012 року, тобто перебуваючи у шлюбі подружжя придбали квартиру АДРЕСА_1 за 82000 грн.. 20 червня 2013 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, однак в літку 2013 року подружжя примирилось та знову почали проживати однією сімєю. 26 грудня 2014 року, тобто під час спільного проживання, було придбано на імя ОСОБА_2 автомобіль марки Opel Vivaro, 2005 року випуску, колір білий, реєстраційний номер ВТ 4558АХ. З серпня 2015 року сімя остаточно розпалась, шлюбні відносини припинено. Проте, домовленості щодо поділу спільно нажитого майна, придбаного як під час шлюбу так і під час проживання однією сімєю, між позивачем та відповідачем не досягнуто.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 зазначено, що вона дійсно з 29 серпня 2003 року по 20 червня 2013 року перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. 02 грудня 2003 року їй була подарована квартира № 23, що знаходиться в будинку № 5 по вул. Жовтневій в м. Каховка. У 2012 році, а саме 08 січня 2012 року, зазначена квартира ОСОБА_2 була продана за 132819 грн.. Одночасно з цим, 23 січня 2012 року, за кошти отриманні від продажу попередньої квартири, ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1 за 82000 грн., тобто спірна квартира була придбана за кошти отримані від реалізації особистої приватної власності ОСОБА_2, а тому, на думку позивача, вона не є спільною власністю подружжя.

Позивач та представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позовній заяві, зустрічну позовну заяву не визнали та додатково пояснили, що дійсно квартира АДРЕСА_1 була придбана за гроші отримані від реалізації квартири № 23, що знаходиться в будинку № 5 по вул. Жовтневій в м. Каховка. Проте, попередня квартира була реалізована за 25000 дол. США, а спірна квартира була придбана за 30000 дол. США, а тому, згідно діючого законодавства, позивач має право на 1/12 частку спірної квартири.

Після розірвання шлюбу подружжя проживало разом та автомобіль у грудні 2014 року був придбаний за гроші, які надала ОСОБА_1 його мати від реалізації іншого автомобілю. Автомобіль був зареєстрований на ОСОБА_2, оскільки переоформлювався позивачем на підставі генеральної довіреності, що виключало можливість оформити її на себе.

ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просили задовольнити зустрічну позовну заяву, при цьому пояснили, що спірна квартира дійсно була придбана під час шлюбу, однак вона була придбана за гроші отримані від реалізації особистого майна ОСОБА_2, а тому вона не є спільною сумісною власністю.

Щодо сумісного проживання подружжя після розірвання шлюбу ОСОБА_2 зазначено, що 20 червня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано за рішенням суду. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 час від часу приходив спілкуватися з дітьми, оскільки вони проживають з нею, однак спільно вони не проживали, спільного господарства не вели, взаємних прав та обовязків не мали.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 придбала спірний автомобіль за гроші отримані від батьків, автомобіль був зареєстрований на неї, в шлюбних відносинах з ОСОБА_1 на той час вона не перебувала, а тому відсутні підстави для визнання автомобілю спільною власністю.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та наявності підстав для частково задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 2003 року по 20 червня 2013 року.

02 грудня 2003 року ОСОБА_2 була подарована квартира № 23, що знаходиться в будинку № 5 по вул. Жовтневій в м. Каховка.

08 січня 2012 року зазначена квартира ОСОБА_2 була продана за 132819 грн., що підтверджується копією відповідного договору купівлі продажу.

23 січня 2012 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 за 82000 грн., що також підтверджується відповідною копією договору купівлі-продажу.

20 червня 2013 року рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення набрало законної сили 01 липня 2013 року.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26 грудня 2014 року ОСОБА_2 є власником автомобілю Opel Vivaro, 2005 року випуску, колір білий, реєстраційний номер ВТ 4558АХ, ОСОБА_1 має право користуватись зазначеним автомобілем (а.с. 11).

Щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ОСОБА_3 кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 57 СК України не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

ОСОБА_3 кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами 02 грудня 2003 року ОСОБА_2 була подарована квартира № 23, що знаходиться в будинку № 5 по вул. Жовтневій в м. Каховка.

08 січня 2012 року зазначена квартира ОСОБА_2 була продана за 132819 грн., а 23 січня 2012 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 за 82000 грн..

За таких даних, квартира АДРЕСА_1 хоча і була придбана ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1, однак придбана нею за кошти отримані від реалізації особистої приватної власності, а саме Квартири № 23, що знаходиться в будинку № 5 по вул. Жовтневій в м. Каховка.

Позивачем в судовому засіданні не заперечувався факт придбання спірної квартири за кошти отримані дружиною від реалізації власної квартири.

Позивачем лише зазначено, що власну квартиру ОСОБА_2 реалізувала за 25000 дол. США, а спірну квартиру вони придбали за 30000 дол. США, тобто 5000 дол. США є їх спільною сумісною власністю, що є підставою для визнання за ним право власності на 1/12 частину спірної квартири.

Однак, судом не приймається до уваги вартість квартир зазначена позивачем, оскільки така вартість квартир нічим не підтверджується, тоді як вартість квартир у розмірі 132819 грн. та 82000 грн. зазначена в представлених сторонами до суду договорах купівлі-продажу, а саме згідно договорів вартість квартири № 23 визначена, на підставі звіту про незалежну оцінку, проведеного ПП «Навчально-консультаційний центр», а вартість квартири № 65 - на підставі витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим КП «Каховське бюро технічної інвентаризації» від 20 січня 2012 року.

За таких даних, ОСОБА_1 не доведено факт придбання квартири АДРЕСА_1 за спільні сумісні кошти або спільною працею подружжя.

Щодо визнання права спільної сумісної власності на автомобіль, придбаний після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-37цс11 від 20 лютого 2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-66цс13 від 18 березня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як встановлено матеріалами справи, 20 червня 2013 року рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення набрало законної сили 01 липня 2013 року.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26 грудня 2014 року ОСОБА_2 є власником автомобілю Opel Vivaro, 2005 року випуску, колір білий, реєстраційний номер ВТ 4558АХ, ОСОБА_1 має право користуватись зазначеним автомобілем (а.с. 11).

Згідно пояснень наданих позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після розірвання шлюбу продовжували жити разом, тобто фактично перебувати у шлюбних відносинах.

Проте, ОСОБА_2 заперечує перебування з ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах в період з липня 2013 року по серпень 2015 року, при цьому пояснюючи, що дійсно ОСОБА_1 досить часто відвідував в цей період дітей, намагався відновити шлюбні відносини, однак в цей період спільного господарства, побуту та бюджету вони не вели.

В судовому засіданні було заслухано свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які проживають в одному домі зі сторонами. Вказані особи показали, що ОСОБА_1 протягом останніх двох років часто бачили з дітьми та ОСОБА_2, однак про характер їх відносин їм нічого не відомо.

В судовому засіданні також було заслухано, в якості свідків батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Покази вказаних осіб в частині підтвердження або не підтвердження факту наявності шлюбних відносин між позивачем та відповідачем після розірвання шлюбу судом в якості доказів не приймаються, оскільки покази батьків є суперечливими та необєктивними, оскільки кожен з них захищає інтереси своєї дитини.

Разом з цим судом, під час вирішення питання щодо наявності або відсутності фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, прийнято до уваги наступні факти.

Протягом 2014-2015 років ОСОБА_2 перебувала у декретній відпустці, ОСОБА_1, згідно копії трудової книжки, ніде не працював (а.с. 74-80).

Оплата комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 та оплата батьківських внесків до дитячого садка, в якому навчається ОСОБА_9, здійснювалась ОСОБА_8, що підтверджується відповідними виписками з особового рахунку мати ОСОБА_2 (а.с. 37-46).

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які були друзями сімї, показали, що протягом останніх двох років ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спілкувались, проводили разом час з дітьми, однак, їм достеменно відомо, що всі витрати повязанні із життям дітей та ОСОБА_2 здійснювались за рахунок батьків останньої.

Позивачем будь-яких інших доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність фактичних шлюбних відносин між ним та відповідачем, а саме доказів ведення у спірний період спільного господарства, побуту та бюджету, крім показань свідка ОСОБА_4 та ОСОБА_6, до суду не надано.

За таких даних, ОСОБА_1 не доведено перебування в період з липня 2013 року по серпень 2015 року у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем.

Позивачем в судовому засіданні також зазначено, що спірний автомобіль Opel Vivaro, 2005 року випуску, колір білий, реєстраційний номер ВТ 4558АХ, фактично придбав він за свої власні кошти, однак зареєстрував на ОСОБА_2, оскільки вони перебували у шлюбних відносинах та він не міг оформити машину на себе, через те що за довіреністю від продавця знімав її з обліку в органах ДАІ.

В підтвердження придбання машини за власний рахунок ОСОБА_1 надано до суду: копію довіреності від 20 листопада 2014 року, згідно якої ОСОБА_12 уповноважує ОСОБА_1 виступати в його інтересах з усіх питань повязаних з розпорядженням спірного автомобілю; копію довіреності від 18 вересня 2014 року, згідно якої ОСОБА_6 уповноважує ОСОБА_13 розпоряджатися автомобілем марки БМВ, модель 5201, 1996 року випуску; копію договору комісії № 2924 від 26 грудня 2014 року, згідно якого комітент (ОСОБА_12О.) через довірену особу ОСОБА_1 передав до комісіонера (ТОВ «Автоцентр Херсон») на реалізацію спірний автомобіль.

Однак, зазначені документи не є беззаперечними доказами, того що ОСОБА_1 придбав автомобіль за власний рахунок, з огляду на наступне.

Довіреність від 20 листопада 2014 року підтверджує лише той факт, що певна особа уповноважила позивача реалізувати належний їй автомобіль, тобто виконати певні дії в інтересах довірителя.

Договір комісії від 26 грудня 2014 року № 2924, в свою чергу, підтверджує той факт, що виконуючи повноваження, як довірена особа ОСОБА_12, ОСОБА_1 передав спірний автомобіль організації (ТОВ «Автоцентр Херсон») для реалізації іншим особам.

Зі слів ОСОБА_1 кошти на придбання автомобілю йому надала мати ОСОБА_6, яка для цього продала належний їй автомобіль марки БМВ, 1996 року випуску, в підтвердження цього позивачем надано копію відповідної довіреності, зазначеної вище.

Зі слів матері, вона у вересні продала належний їй автомобіль за 6500 дол. США та передала їх сину для придбання іншого автомобілю, крім того вона брала кредити для того, щоб син придбав автомобіль.

Проте, крім копії довіреності про уповноваження ОСОБА_13 реалізувати належне матері авто, до суду будь-яких інших документів, які підтверджують фактичну реалізацію автомобілю ОСОБА_6 за 6500 дол. США, або передавання грошей матірю у розмірі 9000 дол. США (вартість спірного автомобілю Opel Vivaro, 2005 року випуску) сину для придбання автомобілю, не надано.

Щодо оформлення кредиту матірю в банківських установах з метою допомогти сину, на запитання суду, ОСОБА_6 відповіла, що кредити оформлювала у 2010 та 2012 роках.

Також судом не приймається до уваги посилання позивача на зазначення в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу (а.с.11) його права користуватися автомобіль, як на підтвердження фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_2 та придбання автомобілю за власний рахунок, оскільки така відмітка в свідоцтві лише свідчить про його право користуватись автомобілем та не свідчить про існування відносин між ним та власником авто, і, крім того ніяким чином не підтверджує придбання автомобілю за рахунок ОСОБА_1.

З урахуванням всього вищевикладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/12 частину квартири № 65 по вул.. Жовтневій, в м. Каховка та визнання автомобілю марки Opel Vivaro, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 обєктом права спільної сумісної власності є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині визнання за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру № 65, що знаходиться в м. Каховка по вулиці Жовтневій, 9 підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 доведено придбання спірної квартири в шлюбі за власні кошти, отримані від реалізації особистої приватної власності.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 в частині зняття ОСОБА_1 з реєстрації та виселення його з квартири № 65, що знаходиться в м. Каховка по вулиці Жовтневій, 9, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Право користування чужим нерухомим майном за своєю суттю є сервітутом (ст. 401 ЦК України).

Згідно ст. 406 Кодексу сервітут припиняється у разі, серед іншого, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. ст. 321 та 391 ЦК України).

Як встановлено матеріалами справиАДРЕСА_2, що знаходиться в м. Каховка по вулиці Жовтневій, 9 є особистою приватною власністю ОСОБА_2.

ОСОБА_1 був зареєстрований у вказаній квартирі у звязку з перебуванням у шлюбних відносинах з ОСОБА_2.

На час розгляду справи шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 розірвано, тобто перестали існувати обставини, на підставі яких ОСОБА_1 було зареєстровано у вказаній квартирі.

ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною вище адресою, але фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що сторонами не оспорюється.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З урахуванням вищевикладеного та встановлених обставини справи, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню в частині визнання ОСОБА_1, таким що втратив право користування спірною квартирою.

Керуючись ст. ст. 3-8, 15, 214, 215, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/12 частину квартири № 65 по вул.. Жовтневій, в м. Каховка та визнання автомобілю марки Opel Vivaro, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 обєктом права спільної сумісної власності відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності та зняття з реєстрації - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру № 65, що знаходиться в м. Каховка по вулиці Жовтневій, 9.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою № 65 по вулиці Жовтневій, 9, м. Каховка, Херсонської області.

В іншій частині відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги до Каховського міськрайонного суду Херсонської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня тримання копії цього рішення.

Суддя І.Д. Подячева