Справа № 204/3834/15-ц
Провадження № 2/204/1780/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.

при секретарі Старостенко Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, яку згодом уточнив, просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняти її з реєстраційного обліку за адресою м. Дніпропетровськ, пров. Енергетичний, будинок 7. В обґрунтування позову вказав, що в впровадженні Красногвардійського районного суду знаходилась цивільна справа № 204/2617/15-ц, провадження №2/204/1480/15, за позовною заявою ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод у користуванні власністю. 4 червня 2015 року відповідним рішенням, суд відмови у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2, через відсутність доказів. Цим фактом Позивач хоче підтвердити що відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, де є зареєстрована, а саме з 21 лютого 2015 року по теперішній час. Власником даної квартири за адресою АДРЕСА_1, є Позивач. Перешкода ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням де зареєстрована ОСОБА_2 не була доведена. Спроби домовитися з ОСОБА_2 про добровільне зняття з реєстраційного обліку виявилися безуспішними. Коли Позивач давав згоду на реєстрацію ОСОБА_2 в його квартирі, він вважав її своєю дружиною в цивільному статусі, проявляючи до неї відповідну довіру і турботу. Бажаючи бачити її членом їхньої спільної сім'ї. Зараз, в силу очевидних подій і обставин, стягнення з Позивача аліментів на утримання їхнього спільного сина справа № 204/2121/15-ц, провадження № 2-н/204/358/15, був виданий судовий наказ від 22 квітня 2015 року, не виявлення бажання вести з Позивачем спільне господарство та загальний сімейний бюджет, небажання сплачувати разом зі ОСОБА_1 комунальні послуги, відсутність відповідача в помешканні вже тривалий термін, вороже ставлення особисто до Позивача, ОСОБА_1 не вважає більше ОСОБА_2 своєю дружиною і частиною сім'ї. На теперішній Позивач є безробітним впродвовж одного року, і будучи інвалідом 3-ї групи обмежений в працевлаштуванні. ОСОБА_1 отримує пенсію в розмірі мінімального прожиткового мінімуму 949,00 грн. Це є єдиним доходом на який він живе та сплачує комунальні послуги, а з 31 березня 2015 року, сплачує аліменти ОСОБА_2 в розмірі 30% від доходу. Мешкає один і йому дуже складно оплачувати комунальні послуги самому, особливо в опалювальний період. В нього є велика заборгованість по оплаті деяких комунальних послуг. Має можливість і бажання оформити субсидію на комунальні послуги для малозабезпечених громадян України, що істотно зменшить його витрати, та надасть можливість заощадити кошти на життя. Але йому заважає це зробити факт реєстрації в його помешканні працездатної і в даний час працевлаштованої ОСОБА_2, що обмежує його повноправно користуватися і розпоряджатися житлом, яке йому належить одноособово та не дає змоги поліпшити рівень життя як малозабезпеченому громадянину. ОСОБА_2 фактично з 21 лютого 2015 року не проживає і не користується житловою площею де вона зареєстрована. Відповідач не допомагає з оплатою комунальних послуг з моменту виїзду з помешкання. На підставі викладеного позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

20 жовтня 2015 року в судовому засіданні Відповідач ОСОБА_2 надала заперечення на позовну заяву в яких посилається на те, що обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що він є інвалідом III групи та отримує пенсію у розмірі мінімального прожиткового мінімуму. Ця пенсія є єдиним доходом, на який Позивач живе. При цьому, ОСОБА_1 сплачує аліменти на їхню спільну малолітню дитину - ОСОБА_3, 02.02.2012 оку народження, у розмірі 30 % від доходу. Позивач зазначає, що у нього є можливість і бажання отримати субсидію, що істотно зменшить його витрати та дасть можливість заощаджувати кошти на життя. Проте, факт реєстрації Відповідача як його дружини, яка є працездатною та працевлаштованою заважає йому отримати субсидію. При цьому, ця обставина обмежує його повноправно користуватись і розпоряджатись житлом, яке йому належить одноособово і не дає змоги поліпшити собі рівень життя. Зазначені доводи є необґрунтованими та незаконними, а тому в позові необхідно відмовити. Посилання позивача на статті 405, 406 ЦК України є необґрунтованими, оскільки зазначені норми закону до їхніх правовідносин не застосовуються, так як позбавлення житла можливе лише на підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини. Звертає увагу, що у квартиру Відповідач була вселена зі згоди позивача. Крім того, їхня спільна малолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в установленому законом порядку з письмової згоди відповідача також зареєстрована за місцем свого проживання - в квартирі АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України № 6198/12 від 19.06.2012р., виданою ВГІРФО. З 2013 року відповідач почав зловживати спиртними напоями і з метою недопущення руйнування сім'ї за проханням Відповідача в період з 15.12.2013р. по 07.04.2014р. Позивач перебував у реабілітаційному центрі «Центр здоров'я молоді». Після проходження реабілітації відповідач образився, почав агресивно ставитись до Відповідача та їхніх дітей. Безпідставно ображав Відповідача та застосував до останньої фізичне насилля. З березня 2015 року відповідач перешкоджає Відповідачу та їхнім дітям користуватися їхнім житлом. Забрав у ОСОБА_2 ключі від квартири, стверджує, що в неї відсутні будь-які законні підстави мешкати в квартирі, повідомив Відповідача про те що хоче пустити в квартиру квартирантів, вимагає щоб вона хала до своєї Росії. Користуватись квартирою Відповідачу заважає сам позивач, ОСОБА_4 забрав у неї ключі від квартири. Позивач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Зокрема, факт бажання оформити субсидію, факт присвоєння йому статусу малозабезпеченого громадянина України, факт існування заборгованості по оплаті комунальних послуг, докази про обмеження його повноправно користуватись і розпоряджатись житлом. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, підтримав заперечення надані раніше, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того суду повідомив,що раніше вони з Позивачем проживали разом. В них є спільна дитина. Після того, як у родині почали виникати сварки, Позивач позбавив Відповідача можливості проживати в їх квартирі, яку вони придбали за спільні кошти, забрав в неї ключі та більше не впускав до приміщення. На теперішній час вона проживає разом з їх спільною з Позивачем малолітньою дитиною, та донькою від першого шлюбу за іншою адресою, де орендує квартиру.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 09 грудня 2011 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 7196, позивачу, ОСОБА_1 подарована ОСОБА_6 квартира АДРЕСА_3, (а. с. 7).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 33790742 від 10.04.2012 року, ОСОБА_1 на підставі договору дарування /ВРО № 927372, реєстр № 7196/ 29.12.2011/ посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_4 (а. с. 8).

Згідно копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, являється інвалідом третьої групи з дитинства по опорно-руховому апарату (а. с. 9).

02 лютого 2012 року народився ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-КИ № 372017 виданого 15 лютого 2012 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, в якому ОСОБА_1 вказаний як батько, а ОСОБА_2 як мати (а. с. 12).

22 квітня 2015 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ, відповідно до якого з ОСОБА_1 підлягають стягнення аліменти на користь ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 на утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти стягувати щомісячно з 31 березня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 02.02.2030 року (а. с. 10).

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконання обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб в розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За приписами ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Дніпропетровській області ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, б. 7, кв. 2 з 03.03.2014 року (а.с. 22).

З огляду на наведене суд зазначає, що Відповідач по справі була вселена до квартири за згодою Позивача як член його сімї разом з малолітньою дитиною, після чого зареєструвалася у встановленому законом порядку за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Енергетичний, б. 7, кв. 2 та на була прав та обовязків члена сімї власника житлового приміщення, які збереглися за нею незалежно від того, що в сторін припинилися сімейні відносини.

Судом встановлено та цей факт не оспорюється сторонами, що Відповідач по справі, ОСОБА_2, фактично не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6 - з 21 лютого 2015 року. Відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації у звязку з тим, що у родині почали виникати суперечки, Позивач позбавив Відповідача ключів від квартири та не впускав її до дому, що змусило її виїхати з помешкання та проживати в іншому місці разом із спільною з Позивачем малолітньою дитиною, та донькою від першого шлюбу. Тобто, суд зазначає, що Відповідач позбавлений можливості проживати за місцем своєї реєстрації поза своєю волею.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У судовому засіданні встановлено, що Відповідач не проживає у квартирі, розташованій за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Енергетичний, б. 7, кв. 2 з 21 лютого 2015 року, тобто менше одного року. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що причини відсутності Відповідача за місцем своєї реєстрації не можна визнати неповажними, оскільки Відповідач не проживає у зазначеній квартирі у звязку з тим, що Позивач не допускає її до житла, тобто поза своєю волею. Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для застосування до виниклих між сторонами правовідносин положень ст. 405 ЦК України, оскільки права користування житловим приміщенням члена сімї збереглися а тому у позовних вимого в частині визнання Відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За приписами ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

У судовому засіданні було встановлено, що спільна малолітня дитина сторін, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає разом з матірю, ОСОБА_2 Враховуючи, що місцем проживання дитини до досягнення нею 10 років, є місце проживання батьків, або одного з них, з ким вона проживає, суд вважає, що позбавлення Відповідача права користування житловим приміщенням за місцем її реєстрації, позбавить і малолітню дитину зазначеного права, що суттєво порушить права дитини та позбавить її конституційного права на житло, а тому підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд не вбачає.

Що стосується позовних вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку у квартирі № 2, розташованій за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Енергетичний, буд. 7 суд зазначає,що оскільки вони є похідними від вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підстав для їх задоволення також не має.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 29, 319, 383, 391, 405 ЦК України, та керуючись ст.ст. 3, 5-8, 10, 11, 88, 208-210, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез