Справа №482/1188/14-ц 21.01.2015 21.01.2015 21.01.2015
Провадження 22ц/784/207/15 Головуючий у першій інстанції: Ітрін М.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції: Кутова Т.З.
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

Головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К. О., Крамаренко Т.В.

із секретарем судового засідання: Свіщуком О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2014 року постановлене по справі за позовом

ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк»

про

розірвання кредитного договору, визнання недійсним кредитного договору та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою про розірвання кредитного договору , визнання недійсним кредитного договору та стягнення моральної шкоди.

Позивач зазначав, що 7 червня 2013 року між ним та банком укладено кредитний договір на суму 19837 грн. 10 коп. В подальшому 10 грудня 2013 року банком здійснено перекредитування та укладено новий кредитний договір на суму 26700 грн.

Посилаючись на те, що попередній договір не розірвано, однак фактично в зв'язку з укладанням наступного договору кредиту він перестав діяти, позивач просив розірвати кредитний договір від 7 червня 2013 року.

Також, посилаючись на те, що укладаючи кредитний договір від 10 грудня 2013 року, відповідачем не надано належної інформації щодо умов кредитування відповідно до положень п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, запропонований відповідачем графік погашення кредиту не містить інформації щодо повного тіла кредиту та його зменшення з урахуванням щомісячних платежів, відсутня інформація щодо сплати страхових платежів, які відповідно до умов договору автоматично відраховуються з тіла кредиту.

Також в договорі не дотримано балансу прав та обов'язків сторін, оскільки відповідальність за порушення умов договору передбачена лише для боржника і відсутня для Банку, також не передбачено право позичальника дострокового повернення кредитних коштів, встановлено невиправдано великий розмір штрафу 0,65 % від суми простроченого кредиту та передбачено право Банку на підвищення в односторонньому порядку процентної ставки за договором, що на думку позивача протирічить положенням п. 2 ст. 18 та ст.. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а також ст. 626 ЦК України.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати вказаний договір кредиту недійсним та стягнути на його користь 500000 грн. моральної шкоди в зв'язку з виникненням необґрунтованої заборгованості.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить вказане рішення суду скасувати, а по справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також не повне з'ясування обставин справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши докази по справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 7 червня 2013 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір відповідно до умов якого позивач отримав кредит в сумі 19837 грн. з оплатою 10, 0 % річних на строк 30 місяців з кінцевим терміном повернення до 7 грудня 2015 року (а.с. 13).

В подальшому 10 грудня 2013 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір на суму 26700 грн., строком на 30 місяців до 10 червня 2016 року з оплатою 10, 0 % річних від залишку кредиту та щомісячною сплатою 1, 60 % від початкової суми кредиту за його обслуговування (а.с. 19).

Підстави розірвання договору визначені положеннями ч. 2 ст. 651 ЦК України. Так, вказаними нормами передбачено можливість зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та інших випадках, встановлених договором або законом.

Проте, на підстави передбачені вказаним Законом позивач не посилається та не наводить обставин істотного порушення кредитором умов договору. За такого, районний суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про розірвання кредитного договору від 7 червня 2013 року.

Відповідно до положень частин 1 і 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, де передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України послуги у сфері банківського обслуговування є різновидом публічного договору, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати надання послуг кожному, хто до неї звернеться.

З умов оспорюваного договору кредиту вбачається, що в його розділах 3 та 4 сторони домовились та виклали положення щодо взаємних прав, обов'язків та відповідальності сторін. В тому числі в п. 4.2.3 договору сторони передбачили право кредитора на дострокове повернення кредиту в разі порушення строку чергового платежу та в інших випадках а також п. 3.3.1 щодо сплати штрафу боржником в разі порушення умов договору.

Наявність в договорі наведених умов, не можна вважати такими, що свідчать про дисбаланс обов'язків на користь позивача, оскільки такі умови не суперечить вимогам положень ст. 7 ЦК України щодо звичаїв ділового обороту з урахуванням специфіки вказаного виду договору, а також принципу свободи договору відповідно до положень ст. 627 ЦК України.

Також, вказаний стан речей щодо умов договору не є порушенням прав споживача, внаслідок додаткового врегулювання вказаних відносин Законом України «Про захист прав споживачів» (ст. 11).

Належних доказів на підтвердження порушення права позивача на право вибору послуги, обмеження права на одержання необхідної інформації, суду не надано, оскільки в тексті оспорюваного договору містяться всі необхідні відомості щодо умов надання кредиту, які схвалені позивачем особистим підписом. Позивач також не був обмежений, як у виборі виду кредитування, так і вибору банківської установи.

Вказане підтверджується, як вірно вказав суд в оскаржуваному рішенні, положеннями п. 5.1 договору, відповідно до яких, позичальник підтвердив, що йому надана повна інформація передбачена вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вірним також є висновок суду щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо наслідків нечесної підприємницької практики, в зв'язку з недоведеністю вказаних в даній нормі підстав, оскільки наведені умови договору є чіткими і зрозумілими, а тому не містять омани, що могло би вплинути на свідомий вибір позичальника. Графік погашення кредиту, також містить необхідні данні для усвідомлення об'єму зобов'язання позичальника, а саме розмір щомісячного платежу з зазначенням його складових ( тіло, проценти, комісія) на весь період дії договору тобто до 7 грудня 2015 року (а.с. 16).

Наявність в п 4.2.7.1 кредитного договору умови щодо права банку в односторонньому порядку ініціювання підвищення процентної ставки за договором кредиту у відповідних випадках і підвищення її лише в випадку не отримання кредитором від позичальника будь-якої заяви/відповіді (п. 4.2.7.3), не вказує на абсолютне право банку на таке підвищення в односторонньому порядку, оскільки залишає позичальнику право заперечувати проти цього.

Тому, суд вірно зазначив, що вказане положення договору не може бути підставою для визнання договору недійсним, до того ж положення вимог ст. 1056 -1 ЦК України в редакції від 21 січня 2010 року захищені права позичальника, оскільки вони встановлюють нікчемність умов договору щодо одностороннього підвищення процентної ставки за договором кредиту ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України.

Враховуючи наведене, районний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, доказам, які надали сторони дав належну оцінку, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання спірного договору кредиту недійсним. В зв'язку з цим, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги фактично відтворюють зміст позовних вимог, яким вище надано оцінку, а тому вони підлягають відхиленню.

За такого, рішення районного суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального права, на підставі ст. 308 ЦПК України, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуюча: