АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/635/15 Справа № 206/6467/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Маштак К. С. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

06 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.Сплативши судові витрати, відповідно до чинного законодавства.

У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що 25 грудня 2008 року ОСОБА_3 було отримано від позивача у борг 15700 дол. США, що на той час було еквівалентно 127170 грн. та зобов'язалась повернути гроші до 20 вересня 2009 року. На час звернення позивача до суду борг не повернуто, тому, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 127170 грн. та судові витрати.

21 жовтня 2014 року позивачем подано письмові доповнення до позовної заяви, відповідно до яких, у зв'язку зі зміною курсу долара до гривні, позивач збільшив розмір позовних вимог, а також нарахував 3 % річних за весь час користування грошима та просив стягнути з ОСОБА_3 - 240838 грн. , з яких основний борг складає 204 100 грн., а 3% річних - 36 738 грн. (а.с. 15).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2просив рішення суду першої інстанції скасувати, оскільки, судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції є вірним та таким, що ґрунтується на встановлених судом обставинах та доказах.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору займу від 25 грудня 2008 року ОСОБА_3 отримала у борг від ОСОБА_2 15700 дол. США та зобов'язалась повернути їх у строк до 20 вересня 2009 року (а.с. 3, 33).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2012 року, у зв'язку із невиконанням ухвали про залишення позову без руху, позовну заяву ОСОБА_2 від 25 вересня 2012 року було повернуто позивачеві. Дана ухвала позивачем не оскаржувалась та набрала законної сили 29.10.2012 року (а.с. 30).

У подальшому, 06 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду із дійсним позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

В ч. 1 ст. 1050 ЦК України вказано, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, а саме: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся вчасно з позовною заявою та не пропустив строк позовної давності, колегія суддів не може взяти до уваги, як необґрунтовані.

Як вбачається з договору позики, строк виконання зобов'язання настав 20 вересня 2009 року, тобто, з наступного дня почався перебіг відрахування встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, який закінчився 20 вересня 2012 року, тоді як позивач звернувся до суду з позовом 25.09.2012 року (а.с.30).

Посилання апелянта на поважність причин пропуску строку у зв'язку з постановленням 29 жовтня 2012 року ухвали про повернення позову є безпідставними, оскільки, апелянтом отримано зазначену ухвалу, проте, вона не була оскаржена у апеляційному порядку, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст. 293 ЦПК України, якою встановлено, що ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві підлягають оскарженню у апеляційному порядку.

Як роз'яснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки частиною 4 ст. 267 ЦК України, передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, приймаючи до уваги вищевикладене, а також норми діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та 3 % річних необхідно відмовити у повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, встановлено, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не вбачає, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез