Справа № 130/2692/14-ц Провадження № 22-ц/772/315/2015Головуючий в суді першої інстанції Порощук П. П.
Категорія 46 Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Чорного В.І., Медвецького С.К.,

при секретарі: Богацькій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.11.2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.11.2013 року він являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 та розташованої за вказаною адресою земельної ділянки площею 0,0551 га, які він успадкував після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. За життя матері та з її дозволу у вказаному будинку стала проживати і 02.04.2010 року була зареєстрована відповідач у справі ОСОБА_3, а також в будинку була зареєстрована ОСОБА_6, яка понад 10 років за місцем реєстрації не проживає. Набувши право власності на спірний будинок, позивач, із-за створених йому перешкод зі сторони відповідача ОСОБА_3, не має можливості використовувати його за призначенням і чим відповідно було порушено право позивача на використання та розпорядження належним йому на праві власності будинком, а тому просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та усунути створені позивачу перешкоди в користуванні будинком шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку у вказаному будинку і зобов'язати їх не чинити позивачу перешкод в користуванні та розпорядженні даним будинком.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.11.2014 року позов задоволено частково та визнано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку в даному будинку ОСОБА_4.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

При цьому вказується на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи, відповідно до ч.5 ст. 76 ЦПК України, повідомлена належним чином і тому згідно вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак остання за місцем реєстрації відсутня, а тому згідно вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, районний суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 більше десяти років не проживає у спірному будинку і що відповідно є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тоді як відповідач ОСОБА_3 у спірному будинку проживає на законних підставах, що свідчить про необґрунтованість заявлених вимог та відсутність підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Однак повністю погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.4 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовує та ухвалює в цій частині нове рішення з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом та заповітом від 15.11.2013 року ОСОБА_2 являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 та розташованої за вказаною адресою земельної ділянки площею 0,0551 га, які він успадкував після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

З матеріалів справи видно, що у вказаному будинку на даний час зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_3, яка в будинок заселилась з дозволу попереднього його власника, а саме ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а також в будинку зареєстрована, але не проживає понад десять років, відповідач ОСОБА_4.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_2 заявлено вимогу про усунення створених йому відповідачами перешкод в користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності житловим будинком, шляхом визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1, зняття їх з реєстраційного обліку у вказаному будинку і зобов'язання не чинити перешкод в користуванні та розпорядженні даним будинком.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільним Кодексом України та Житловим Кодексом України.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок чи квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту вказаної правової норми свідчить про те, що визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням можливо лише члена сім'ї власника житла, тоді як відповідачі не являються членами сім'ї ОСОБА_2 і відповідно заявлені ним позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, тобто останнім невірно обрано спосіб захисту своїх прав.

Щодо висновку суду першої інстанції про наявність законних підстав для проживання ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні, то даний висновок відповідними правовими нормами не обґрунтований, при цьому поза увагою суду залишилось те, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком, тобто права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, при ухваленні якого було неправильно застосовано норми матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з невірно обраним способом захисту.

Щодо рішення суду в частині часткового задоволення позову, то в цій частині рішення суду сторонами не оскаржується і відповідно підлягає залишенню без змін, оскільки згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.11.2014 року - в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ В.І. Чорний

/підпис/ С.К. Медвецький

З оригіналом вірно: