Справа № 462/7666/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді: Бориславського Ю.Л.,

при секретарі: Каралюс Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житлом та усунення перешкод, суд, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача із зазначеної квартири без надання іншого житла. Свої позовні вимоги вона мотивує тим, що зазначена квартира належить йому на праві власності, в цьому житлі окрім нього зареєстрований відповідач - член сім'ї попереднього власника житла, який не проживає в даній квартирі, обов'язків по утриманні такої та оплаті комунальних послуг не несе. Зазначив, що реєстрація відповідача в даній квартирі порушує його права, як власника, володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою, на підставі чого просить визнати відповідача такою, що втратила право користування вказаною квартирою.

Суд, ухвалив справу розглядати без участі представника позивача ОСОБА_3, яка представила заяву, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить слухати справу у її відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує, що відповідає вимогам ст.158 ЦПК України.

Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, що стверджується оголошенням, опублікованим в газеті «Високий замок», яке знаходиться в матеріалах справи, в судове засідання повторно не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, причин неявки суду не повідомив.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України).

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла.

Судом встановлено, що квартира по АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2014 року /а.с.4-5/, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 26748061 від 12.09.2014 року /а.с.6/.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку №483 від 20.10.2014 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 /а.с.7/.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з часу купівлі квартири і по даний час у вказаній квартирі не проживає, жодних його речей у квартирі немає. Наведене стверджується письмовими поясненнями позивача та договором купівлі-продажу квартири від 12.09.2014 року в п.13 якого зазначено, що до 19.09.2014 року він зобов'язався зняти членів своєї сім'ї з реєстраційного обліку /а.с.4/.

Судом також безспірно встановлений той факт, що відповідачу ніхто і ніколи не чинив перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням, однак, він не користується ним та не приймає участі в утриманні такого протягом вказаного періоду часу.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації по АДРЕСА_1.

Разом з тим, в задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача із зазначеної квартири без надання іншого житла необхідно відмовити з огляду на наступне.

Як вбачається із роз'яснень, даних в п.3 інформаційного листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року найпоширенішою помилкою у даній категорії справ є безпідставне застосування ст. 391 ЦК України за відсутності підстав для виселення, передбачених ст. 116 ч. 1 ЖК УРСР, при вирішенні спорів про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення членів сім'ї власника. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла і членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. Так, у першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право на користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 224, 225 ЦПК України, ст.156 Житлового кодексу України, ст.ст. 401, 405 Цивільного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя:

Оригінал рішення.