"05" листопада 2015 р. Справа № 363/2306/15-ц
УХВАЛА

5 листопада 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1,
при секретарі ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

учасники судового розгляду зробили спільну заяву і надали суду укладену та підписану мирову угоду з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок, клопочучи про її визнання судом.

Заслухавши сторони, які наполягали на затверджені мирової угоди в редакції від 17.09.2015 року, дослідивши справу суд дійшов наступного.

Так, цивільне судочинство здійснюється на основі змагальності сторін та диспозитивності.

Згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Однак таке розпорядження процесуальними правами повинно здійснюватися не будь-яким способом, а виключно передбаченим процесуальним Законом.

Суд зазначає, що будь-яке судове рішення повинно бути не тільки обґрунтованим, а й законним.

Відповідно до вимог ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмета позову.

Предмет позову в цій справі це виключно ті вимоги матеріально правового характеру, які згідно ст. 119 ЦПК України визначені позивачкою в її позові від 10 червня 2015 року.

Отже предметом позову в цій справі є : автомобіль НОМЕР_1, Матрас Daily 2в1, холодильник Whirlpool, плита кухонна газова Gorenje, шафа та кухня з усіма складовими.

У спосіб передбачений процесуальним Законом позивачка від своїх вимог не відмовлялася, а тому її доводи про те, що все інше майно крім автомобіля не є спірним, суд до уваги прийняти не вправі.

Виходячи з викладених вимог Закону, саме стосовно вказаного предмету позову й може бути укладена мирова угода між сторонами.

Однією з умов мирової угоди є п. 4, в якому зазначено, що сторони домовились, що будь-яке інше майно, набуте під час шлюбу, розподілено згідно їхній внутрішній волі та знаходиться в того з подружжя, кому воно має належати в подальшому. Сторони відмовляються від будь-яких претензій в майбутньому, що стосуються розподілу спільного сумісного майна, яке не описано даною угодою.

Така умова мирової угоди стосується невизначеного кола майна, яке не є конкретним, не має визначеного правового статусу, виходить за межі укладеного між ними правочину, а тому не відповідає вимогам як матеріального так і процесуального права.

Крім того з цієї умови не можна дійти висновку, кому зі сторін та яке майно розподіляється і буде належати з часу набрання судовим рішенням законної сили.

В такий редакції п. 4 мирової угоди вимогам ст. 71 СК України не відповідає, виходить за межі судового розгляду, стосується майна, яке є невизначеним і не є предметом позову.

Тобто в мировій угоді сторони мають зазначити, яке конкретно майно, що є предметом позову, вони визнають спільним сумісним та в якій спосіб і порядок відбувається його поділ за домовленістю між ними з дотриманням вимог ст. 71 СК України, яка регламентує спосіб і порядок поділу спільного майна подружжя, та інших вимог чинного законодавства України.

В будь-якому випадку це майно повинно бути предметом позову, бути чітко визначеним, що унеможливлює розширене тлумачення цих обставин.

Ухвалюючи рішення про визнання мирової угоди, суд не вправі корегувати її зміст, визнавати її частково або на власний розсуд змінювати сформульовані домовленості сторін, що не відповідатиме принципам змагальності і диспозитивності судового процесу.

Також слід звернути увагу і на те, що не суд має обовязок затвердити угоду в межах судового розгляду, а сама мирова угода сторін може стосуватися лише предмета позову, як це визначено вимогами ст. 175 ЦПК України.

Підсумовуючи викладене, слід дійти висновку, що укладена між сторонами мирова угода в представленій суду редакції вказаним вимогам Закону не відповідає і затверджена бути не може.

У той же час суд зазначає, що сторони не позбавлені права укласти мирову угоду, зміст якої відповідатиме згаданим вище вимогам Закону.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 175 і 210 ЦПК України,

ухвалив:

у визнанні мирової угоди укладеної між сторонами 17 вересня 2015 року відмовити та продовжити судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: