№ 336/225/15-ц
пр. № 2/336/2030/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

30 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1О звернулась з позовом до ОСОБА_2, збільшеним в ході розгляду справи, вказавши, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2014 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7990 гривень та судовий збір. Оскільки боржник ОСОБА_2 не виконує рішення суду та добровільно не повернув кошти, позивач. Посилаючись на ст. 525, 536, 625 ЦК України просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 6050,25 гривень та 3% річних від простроченої суми у розмірі 309,38 гривень.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що рішенням суду на користь позивача з ОСОБА_2 стягнуто безпідставно набуті кошти в сумі 7990 гривень, що еквівалентно 1000 доларам США, але боржник добровільно рішення суду не виконує, тому просить стягнути відсотки та інфляційні втрати. Представник позивача відмовився зазначити чи є правовою підставою для стягнення коштів, в межах якої заявлено позов, стаття 625 ЦК України, або ст. 536 ЦК України. Представник позивача також заперечував проти заочного розгляду справи. В подальшому представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності на підставі наданих доказів.

Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечуючи проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся в установленому порядку, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності не направляв. Керуючись ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд розглянув справу заочно.

При дослідженні матеріалів справи встановлено таке.

18.09.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений попередній договір, за умовами якого сторони зобовязуються укласти нотаріальний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не пізніше 18.11.2012 року з можливістю продовження цього строку.

Відповідно до п. 7 попереднього договору з метою забезпечення виконання основного договору покупець ОСОБА_1 передала продавцю ОСОБА_2 гроші в сумі 1000 доларів США в рахунок вартості цього обєкту нерухомості, а залишок вартості нерухомого майна покупець зобовязався виплатити у день угоди перед підписанням основного договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2014 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та відповідно до ст. 1212 ЦК України стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 7990 гривень, що еквівалентно 1000 доларів США, та судовий збір.

Доказів звернення вказаного рішення до виконання, відкриття виконавчого провадження та інформації щодо стану виконання рішення суду позивачем ОСОБА_1 не надано.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вказує ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач просив стягнути кошти, посилаючись одночасно на вимоги ст. 625 та 536 ЦК України.

Стаття 1212 ч. 1 ЦК України вказує, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до розяснень Верховного Суду України, викладених в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК, виключає застосування ст. 625 ЦК у тому випадку, коли ст. 536 ЦК застосовується за прямою вказівкою законодавця як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Така вказівка, зокрема, міститься у ч. 3 ст. 693 (нарахування процентів на суму попередньої оплати товару у разі прострочення продавцем передачі товару), ч. 4 ст. 694 (у разі прострочення покупцем оплати товару), ч. 2 ст. 1214 (у разі безпідставно одержання чи збереження грошей) ЦК.

Таким чином посилання позивача в якості підстави для стягнення коштів з відповідача на ст. 625 ЦК України не ґрунтується на нормах чинного законодавства, тож законних підстав для стягнення коштів з відповідача у відповідності до ст. 625 ЦК України суд не вбачає.

Щодо можливості стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами суд виходить з такого.

Як вказує ст. 1214 ч. 2 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Однак, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у разі їх стягнення як набутих без достатньої правової підстави не встановлено попереднім договором від 18.09.2012 року, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають з зобовязань у разі невиконання яких може бути застосована ст. 625 ЦК України, та правовідносин, які склалися між сторонами внаслідок отримання та безпідставного збереження грошових коштів, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України.

Таким чином, законних підстав для стягнення відсотків в розмірі 3% річних у відповідності до ст. 536 ЦК України судом також не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк