Справа № 463/1046/14 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/705/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Мельничук О.Я., Монастирецького Д.І.,

секретар - Матяш С.І.,

з участю представника апелянта - Приступи Л.Л.,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Моторно (транспортного) Страхового Бюро України на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2014 року у справі за позовом Моторно (транспортного) Страхового Бюро України до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про відшкодування шкоди в порядку регресу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову МТСБ України до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про відшкодування шкоди в порядку регресу відмовлено.

Рішення суду оскаржило МТСБ України.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що 04 грудня 2010 року в м. Львові по вул. Стрийській сталося зіткнення автомобілів марки «БМВ» з державними номерними знаками НОМЕР_1, яким керувала ОСОБА_4 та марки «Хонда» з номерними знаками НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 Обставини ДТП, зокрема вина відповідача у ДТП підтверджується постановою Личаківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2010 року. У зв»язку з тим, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_7 перед іншими учасниками руху не була застрахована, потерпілий з метою отримання відшкодування звернувся до позивача з відповідною заявою, до якої було долучено всі визначені законодавством документи.

У зв»язку з настанням події, позивач виплатив страхове відшкодування потерпілій особі в сумі 25 287, 38 грн. та скористався своїм правом, подавши регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП та не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо строку позовної давності, оскільки за приписами ч.6 ст.261 ЦК України за регресними зобов»язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов»язання. Позовна заява МТСБУ до ОСОБА_4 була подана 28.02.2014 року, тобто в межах строків позовної давності. Не погоджується також і з покликанням суду першої інстанції в своєму рішенні на правову позицію Верховного Суду України в цивільній справі № 6-112цс 13, так як такий висновок був зроблений ВСУ щодо відносин, котрі виникають за договорами добровільного страхування наземного транспортного засобу, а даний позов відноситься до відносин обов»язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. І за таких обставин перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту проведення регламентованої виплати МТСБУ. Така позиція апелянта підтверджується п. 27 Постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта Приступи Л.Л. в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі та заперечення представника апелянта ОСОБА_3, проти мотивів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За приписами ч.1 ст. 303 ЦПК України, Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що 04.12.2010 року о 18:40 год. на вул. Стрийській, 36 у м. Львові мала місце ДТП за участю транспортного засобу «БМВ» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 та транспортного засобу «Хонда» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5, внаслідок чого автомобілі отримали технічні пошкодження. Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 24.12.2010 року (а.с.2) ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.33), власником автомобіля «Хонда» д.н.з. НОМЕР_2 є ОСОБА_9 Цивільно-правова відповідальність останнього у період з 09.01.2010 р. по 08.01.2011р. застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант», відповідно до договору № 06-R/03-141-01366 від 06.01.2010 р. (а.с.30), проте, як вбачається з листа цієї страхової компанії від 14.12.2010 р. (а.с.36), власник автомобіля за виплатою по ДТП, що мала місце 04.12.2010 р. з участю його транспортного засобу до страхової компанії не звертався. Згідно Полісу №ВЕ/8390520 від 03.12.2010 р. (а.с.4) відповідальність водія автомобіля «Хонда» д.н.з. НОМЕР_2 - ОСОБА_5 застрахована у ТДВ СК «Гарантія».

Як вбачається зі змісту заяви потерпілого ОСОБА_5 (а.с.3), 01.02.2011 року позивача було повідомлено про необхідність здійснення страхового відшкодування внаслідок ДТП, що мало місце 04.12.2010 р. з вини водія ОСОБА_4, яка не мала договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на момент ДТП. Виходячи з мотивів позову, які не зміг спростувати представник відповідача належними доказами, цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП не була застрахованою.

Відповідно до пп.«а» п.41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції, яка діяла на момент вчинення ДТП, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Із звіту № 63/11 від 27.01.2011 року, проведеного суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_10 (а.с.37-54), вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Хонда» д.н.з. НОМЕР_2 становить 30 344,86 грн., а вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Хонда», д.н.з. НОМЕР_2, що належить ОСОБА_9 становить 36 139,65 грн.

Листом позивача від 15.02.2011 року (а.с.75), який скеровувався на адресу відповідача і отриманий нею 19.02.2011 року, що підтверджується копією повідомлення про вручення (а.с.76), останню було повідомлено про необхідність добровільно відшкодувати потерпілому завдану шкоду до 28.02.2011 року. Проте, як слідує з матеріалів справи, що підтвердив представник відповідача, така шкода в добровільному порядку відшкодована не була.

Згідно копії платіжного доручення (а.с.7), 24.02.2011 року позивачем сплачено витрати, пов'язані із встановленням розміру збитків в сумі 875 грн., а 02.03.2011 р. потерпілому ОСОБА_5 виплачено страхове відшкодування в розмірі 25 287,38 грн.

За правилами ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічне право страховика також закріплено в п п. 38. 2. 1 п. 38. 2 ст. 38 згаданого вище Закону, де зазначено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених в п.13.1 ст.13 цього Закону.

В судовому засіданні апеляційної інстанції, як і в суді першої інстанції, встановлено факт, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП не була застрахованою, і остання не є особою, наведеною в переліку п.13.1 ст.13 Закону, позов про відшкодування останньою розміру збитків, понесених позивачем у зв'язку з виплатою страхового відшкодування є обґрунтованим, і тому, мотиви заперечення представника відповідача про те, що розмір таких збитків не доведений, а позивач не є страховиком, який вправі пред'явити позов судом першої інстанції вірно не взяті до ваги.

Пунктом 34.1 ст. 34 Закону, в редакції, яка діяла на момент вчинення ДТП, встановлено, що для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховик може залучати аварійного комісара або експерта.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що звіт про оцінку автомобіля є належним доказом, оскільки такий проведено суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_10, який має вищу юридичну та технічну освіту, і в тому числі, кваліфікацію аварійного комісара та кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, про що зазначено у вступній частині звіту.

Крім того, відповідно до п. 39.1 ст. 39 Закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Одним із основних завдань МТСБУ, відповідно до п п. 39.2.1 п. 39.2 є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсації та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

МТСБУ здійснює відшкодування потерпілому вартості матеріального збитку у випадку, коли власник транспортного засобу, який спричинив ДТП не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

З огляду на те, що законодавець, у визначених законом випадках, з метою захисту майнових інтересів потерпілого покладає обов'язок на МТСБУ здійснити відшкодування розміру спричинених збитків, слід вважати встановленим, що в таких випадках, останній здійснюючи свою діяльність по виплаті страхового відшкодування виступає як страховик. За приписами закону, які до того ж врегульовані окремими нормами, він має право пред'явити позов до особи, винної в спричиненні шкоди.

Такі висновки суду першої інстанції є вірними та відповідають положенням норм матеріального права.

Разом з тим, відповідно до вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За приписами ст.262 ЦК України, зміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Стаття 360-7 ЦПК України передбачає, що Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов»язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно керувався правовим висновком Верховного Суду України у цивільній справі №6-112цс13 від 25.12.2013р., згідно з яким, у разі настання страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу у потерпілої особи виникає право або вимагати відшкодування шкоди від особи, винуватої в її заподіянні, або вимагати виплати страхового відшкодування від страхової компанії, з якою нею укладено договір добровільного страхування автомобіля. У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, винуватої у заподіянні шкоди (ст. 993 ЦК України). При цьому перебіг позовної давності не змінюється і він обчислюється від дня настання страхового випадку (ч.1 ст.261, ст.262 ЦК України).

Також, під час розгляду цієї справи, ВСУ зазначив, що за приписами ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

У спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Оскільки, обставини справи свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права, висновки суду першої інстанції про те, що правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин статей 257, 262, 512, 993 ЦК України, а не частини шостої статті 261 та статті 1191 ЦК України, так як стаття 1191 ЦК України застосовується до деліктних правовідносин, а стаття 993 ЦК України - до договірних, що мають місце у даній справі, є правильними.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в даному випадку має місце суброгація, тобто заміна сторін у зобов'язанні - перехід до страховика права вимоги, яке страхувальник мав до особи, винної в спричиненні шкоди, і строк позовної давності слід обчислювати не з моменту проведення виплати, а з моменту вчинення ДТП.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.11), позов до суду подано засобами поштового зв'язку 26.02.2014 року, в той час ДТП мала місце 04.12.2010 р., що поза межами встановленого законом трьохрічного строку позовної давності.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що позов до суду подано поза межами строку позовної давності, а представник позивача не клопотав про його поновлення, помилково вважаючи його не пропущеним, не ставлячи під сумнів обґрунтованість позовних вимог про регресне відшкодування, суд першої інстанції вірно відмовив в їх задоволенні у зв'язку із спливом загального строку позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином, кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у їх сукупності, встановлених судом обставин справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2014 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Моторно (транспортного) Страхового Бюро України - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Монастирецький Д.І.