Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
Ухвала

26 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2014 року,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним договору,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до

ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 12 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір

№ ROR0GI, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 123 725 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 березня 2022 року. В забезпечення виконання зобовʼязань за кредитним договором 12 березня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки № ROR0I, згідно умов якого, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1., Рівненська обл. Відповідач належним чином взяті на себе зобовʼязання за кредитним договором не виконав, у зв'язку із чим станом на 24 жовтня 2012 року утворилася заборгованість в розмірі 290 838 грн 61 коп. Тому позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселити відповідача та інших осіб із квартири, яка є предметом іпотеки.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що всі свої зобовʼязання по договору про іпотечний кредит від 12 березня 2008 року № ROR0I, в тому числі в частині сплати за користування кредитом в розмірі 15 % річних, тобто в тому вигляді, який був початково укладений, він повністю виконує. Зазначав, що заборгованість виникла через одностороннє збільшення процентних ставок за користування кредитом. Оскільки це призвело до порушення його прав та інтересів визначених умовами договору та законодавством України, ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір іпотеки та застосувати наслідки недійсності правочину - двосторонню реституцію.

Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від

9 серпня 2013 року закрито провадження в справі за первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від

9 серпня 2013 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійним договір про іпотечний кредит № ROR0GI від 12 березня 2008 року та вчиненим шляхом обману із сторони ПАТ КБ «ПриватБанк» з моменту його укладення. Зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_3 сплачені по договору про іпотечний кредит № ROR0GI від 12 березня 2008 року відсотки та пеню у розмірі 100 767 грн. 55 коп. Зобов'язано ОСОБА_3 повернути ПАТ КБ «Приватбанк» залишок неповернутого тіла кредиту в сумі

120 271 грн. 55 коп.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2013 року рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від

9 серпня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки.

Ухвалою судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2013 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

У грудні 2014 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2014 року з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. п. 3.2, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затвердженої постановою правління Національного банку України від

10 травня 2007 року за № 168).

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, представники заявника наводять:

- ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року у справі за позовом про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, за зустрічним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, якою рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін;

- рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 2 червня 2014 року у справі за позовом про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, за зустрічним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Зі змісту заяви та доданих до неї копій судових рішень не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня

2011 року № 11 «Про судову практику застосування статтей 353-360 Цивільного процесуального кодексу України», із змінами та доповненнями, заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, може бути подана за сукупності таких умов: судом (судами) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів не знаходить підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України, оскільки зі змісту ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року не вбачається тотожності встановлених фактичних обставин справи. А тому із них не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. п. 3.2, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затвердженої постановою правління Національного банку України від

10 травня 2007 року за № 168).

Відповідно до п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня

2011 року № 11 «Про судову практику застосування статей 353-

360 Цивільного процесуального кодексу України», із змінами та доповненнями, роз'яснено, що судовими рішеннями, на які заявник посилається на підтвердження підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК, можуть бути, зокрема, рішення апеляційних судів загальної юрисдикції як судів касаційної інстанції в цивільних справах, яким право на перегляд у касаційному порядку цивільних справ було надано Законом «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій України щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних справ» від 22 лютого 2007 року

№ 697-V. Зазначений перелік таких судових рішень є вичерпним. Обов'язковою є умова, щоб цими рішеннями, які набрали законної сили, вирішено спір по суті, та в них судом (судами) касаційної інстанції неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права.

Оскільки рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 2 червня 2014 року ухвалено апеляційним судом Волинської області не як судом касаційної інстанції, тому на нього не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Отже, наведені заявником доводи не містять ознак, які згідно вимог вищевказаних норм є підставами для перегляду судового рішення, а тому у допуску справи до провадження слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним договору, за заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
судді: Н.А. Горелкіна О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік