РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/20892/14-ц

2/643/1280/15

13.01.2015 року Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сиротникова Р.Є.,

при секретарі Новаковій Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третьої особи - Харківська міська рада, про визнання дійсним договір купівлі-продажу майнових прав закінченого будівництвом об'єкту,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Харківська міська рада, в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу майнових прав закінченого будівництвом об'єкту від 01.09.2014 р., укладений між ОСОБА_1, та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю, розташовану у АДРЕСА_1, загальною площею 30,3 кв.м.; нежитлову будівлю, розташовану у АДРЕСА_2 загальною площею 36,8 кв.м., нежитлову будівлю, розташовану у АДРЕСА_2, загальною площею 57,0 кв.м.

В своїй позовній заяві позивач зазначив, що він, ОСОБА_1, на підставі договору позики від 15.03.2013 р. передав у користування громадянина ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 150 000 гривень. На підтвердження факту отримання від позивача грошових коштів ОСОБА_2 було видано написану ним власноруч розписку. Зазначені грошові кошти позичальник планував направити на будівництва гаражів. Відповідно до умов зазначеного договору борг мав був повернений позивачу за його першою вимогою протягом 30 календарних днів з дня отримання ним такої вимоги. ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогою 24.07.2014 р., але борг йому повернутий не був у зв'язку з відсутністю у відповідача грошових коштів. У якості гарантії по поверненню позивачу грошових коштів, між ним та громадянином ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об'єкти завершеного будівництва від 01.09.2014 р. За цим договором ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у власність за ціною 150 000 гривень (за суму, яку був винен за договором позики) майнові права на нежитлову будівлю, розташовану у АДРЕСА_1, загальною площею 30,3 кв.м., нежитлову будівлю, розташовану у АДРЕСА_2 загальною площею 36,8 кв.м., нежитлову будівлю, розташовану у АДРЕСА_2, загальною площею 57,0 кв.м., які ОСОБА_2 самовільно за власні кошти побудував у 2014 р. За усною домовленістю сторін, у випадку якщо ОСОБА_2 не зможе віддати позивачу 150 000 гривень, ОСОБА_1 у власність перейде зазначені нежитлові будівлі. На момент укладення договору-купівлі продажу майнових прав на самовільно побудовані нежитлові будівлі громадянин ОСОБА_2 не мав документів, які належним чином підтверджували би його право власності на зазначені будівлі, але обіцяв, що оформити всі необхідні для цього документи в строк до 01.12.2014 р. Зобов'язання по отриманню усіх необхідних документів, покладене на ОСОБА_2 для оформлення права власності на зазначену нежитлову будівлю, відповідач не виконав. Повернути грошові кошти також не має можливості.

З метою підтвердження можливості подальшої безпечної експлуатації нежитлової будівлі, розташованої у АДРЕСА_1, загальною площею 30,3 кв.м., нежитлової будівлі, розташованої у АДРЕСА_2 загальною площею 36,8 кв.м., нежитлової будівлі, розташованої у АДРЕСА_2, загальною площею 57,0 кв.м., позивачем було замовлено технічний висновок про стан будівельних конструкцій зазначених нежитлових будівель. Відповідно до розділу «Висновки та рекомендації» зазначеного технічного висновку, стан будівельних конструкцій на момент огляду знаходиться у задовільному стані. Дефектів, які унеможливлюють несучу здатність конструкції, не виявлено та подальша експлуатація можлива.

У зв'язку з виготовленням технічних паспортів на зазначені житлові будинки, позивач уточнив свої позовні вимоги і просив суд визнати ним право власності на: нежитлову будівлю літ. «Б-1», розташовану у АДРЕСА_1, загальною площею 30,3 кв.м.; нежитлову будівлю літ. «Б-1», розташовану у АДРЕСА_2 загальною площею 36,8 кв.м., нежитлову будівлю літ. «В-1», розташовану у АДРЕСА_2, загальною площею 57,0 кв.м.

В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглядати справу за його відсутності, та зазначив що позивні вимоги підтримує в повному обсязі та вважає їх такими що підлягають задоволенню з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач, ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання, у якому проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечував і просив суд ухвалити рішення за його відсутності на підставі наявних в позовній заяві доказів.

Представник третьої особи - Харківської міської ради, в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду був сповіщений належним чином.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Суд, ознайомившись із заявами сторін, дослідивши матеріали справи, встановив факти та відповідні їм правовідносини та вважає, що позивні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач, на підставі договору позики від 15.03.2013 р. передав у користування громадянина ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 150 000 гривень. На підтвердження факту отримання від позивача грошових коштів ОСОБА_2 було видано написану ним власноруч розписку. Зазначені грошові кошти позичальник планував направити на будівництва гаражів. Відповідно до умов зазначеного договору борг мав був повернений позивачу за його першою вимогою протягом 30 календарних днів з дня отримання ним такої вимоги. ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогою 24.07.2014 р., але борг йому повернутий не був у зв'язку з відсутністю у відповідача грошових коштів. У якості гарантії по поверненню позивачу грошових коштів, між ним та громадянином ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об'єкти завершеного будівництва від 01.09.2014 р. За цим договором ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у власність за ціною 150 000 гривень (за суму, яку був винен за договором позики) майнові права на нежитлову будівлю, розташовану у АДРЕСА_1, загальною площею 30,3 кв.м., нежитлову будівлю, розташовану у АДРЕСА_2 загальною площею 36,8 кв.м., нежитлову будівлю, розташовану у АДРЕСА_2, загальною площею 57,0 кв.м., які ОСОБА_2 самовільно за власні кошти побудував у 2014 р. За усною домовленістю сторін, у випадку якщо ОСОБА_2 не зможе віддати позивачу 150 000 гривень, ОСОБА_1 у власність перейде зазначені нежитлові будівлі. На момент укладення договору-купівлі продажу майнових прав на самовільно побудовані нежитлові будівлі громадянин ОСОБА_2 не мав документів, які належним чином підтверджували би його право власності на зазначені будівлі, але обіцяв, що оформити всі необхідні для цього документи в строк до 01.12.2014 р. Зобов'язання по отриманню усіх необхідних документів, покладене на ОСОБА_2 для оформлення права власності на зазначену нежитлову будівлю, відповідач не виконав. Повернути грошові кошти також не має можливості.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ч. 1, 2 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно зі ст.ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частини 1,3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Статтею 177 Цивільного кодексу України встановлено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ст. 90 Цивільного кодексу України майном, як особливим об'єктом вважаються в тому числі є майнові права та обов'язки, які в свою чергу є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України чинним правочином є правочин зміст якого не суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Приписами ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, встановлено, що у разі якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 376 Цивільного кодексу України передбачено, що нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо воно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 376 Цивільного кодексу України суд має право визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до ст. 331 Цивільного Кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва - створення майна. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієїречі. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державної реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року №1952-IV передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до пп. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №703 від 22 червня 2011 р документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник або інша заінтересована особа мають право звернутися до суду за забезпеченням права власності, пов'язаних з усуненням перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцеві здійснювати в повній мірі та беззаперечно свої права володіння та розпорядження майном.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 27, 57-60, 209, 215 ЦПК України, ст.ст. 13, 16, 90, 177, 204, 220, 319, 328, 331, 376, 386, 392, 509, 526, 530, 533, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу майнових прав закінченого будівництвом об'єкту від 01.09.2014 р., укладений між громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платників податків з ДРФОПП НОМЕР_2), право власності на:

· нежитлову будівлю літ. «Б-1», розташовану у АДРЕСА_1, загальною площею 30,3 кв.м.;

· нежитлову будівлю літ. «Б-1», розташовану у АДРЕСА_2 загальною площею 36,8 кв.м.,

· нежитлову будівлю літ. «В-1», розташовану у АДРЕСА_2, загальною площею 57,0 кв.м.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції. Особам які брали участь у справі, але не були присутніми під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Р.Є Сиротников