ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/523/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивача, відповідача за зустрічним позовом

ОСОБА_1;

представника відповідача, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни про визнання договору позики удаваним правочином, визнання укладеним між сторонами договору позики та застосування щодо нього відповідних наслідків, а також визнання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя припиненими

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3.) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_4.) про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала у позику 300 658 грн. та зобов'язалася їх повернути не пізніше 20 жовтня 2012 року відповідно до визначеного договором графіку.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором 20 квітня 2012 року між сторонами було укладено договір іпотеки №76053, за умовами якого ОСОБА_4 (іпотекодавець) передала ОСОБА_3 (іпотекодержатель) в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Також цього дня між сторонами з відкладною умовою укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким з моменту виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач передає позивачу, а останній зобов'язується прийняти у власність зазначене вище нерухоме майно.

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору позики, позивач скористалася наданим їй умовами договору про задоволення вимог іпотекодержателя правом звернення стягнення на нерухоме майно та зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 Житлового кодексу Української РСР (далі по тексту - ЖК УРСР) позивачем направлялась відповідачу вимога про її виселення з вказаної квартири, яка залишилась без виконання останньою, а відтак позивач просить суду захистити її порушене право та усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні.

До початку судового розгляду справи по суті, ОСОБА_4 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3, ОСОБА_5 (далі по тексту - ОСОБА_5.), ОСОБА_6 та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни про визнання договору позики удаваним правочином, визнання укладеним договору позики між іншими особами та застосування щодо нього відповідних наслідків, а також визнання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя припиненими.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані удаваністю укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору позики, оскільки фактично грошові кошти за спірним договором отримала ОСОБА_5, що вказує на укладення цієї угоди іншими особами, а сам договір укладений позивачем за зустрічним позовом під тиском та оманою з боку зазначених осіб.

Ухвалою суду зустрічна позовна заява прийнята до розгляду та її об'єднано в одне провадження разом з первісним позовом.

У відбувшихся судових засіданнях представником позивача за первісним позовом уточнено позовні вимоги в частині виселення відповідача з належного позивачу на праві власності нерухомого майна без надання їй іншого постійного житлового приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Дослідивши заявлені представником позивача за первісним позовом уточнення позовних вимог, враховуючи, що вони заявлені ним у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд приймає їх до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням викладених представником позивача уточнень.

У судовому засіданні представник позивача за первісним та відповідача ОСОБА_3 за зустрічним позовом уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно зустрічних позовних вимог надав заперечення у яких просив суд відмовити у їх задоволенні у зв'язку з недоведеністю.

Представник відповідача за первісним та позивача за зустрічним позовом заперечив проти заявлених вимог за первісним позовом, просив відмовити у їх задоволенні, пославшись на удаваність укладеного між сторонами договору позики, у зв'язку з чим просив задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Відповідачі за зустрічним позовом - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Есталіна Анатоліївна у судові засідання не з'являлись, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте від приватного нотаріуса надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом, а також за зустрічним, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, який посвідчено Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та за умовами п. 1 якого позивач за первісним позовом передає, а відповідач приймає у позику 300 658 грн., що за курсом ПАТ КБ «Правекс-Банк» становить 37 400 доларів США.

Підпунктом 1.1 цього договору встановлено, що грошові кошти у визначеному розмірі ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 під час його підписання. У відповідності до пп. 2 та 2.1 договору позики остання зобов'язалася повернути грошові кошти позивачу у сумі яка буде відповідати гривневому еквіваленту 37 400 доларів США за курсом їх продажу ПАТ КБ «Правекс-Банк» на дату здійснення платежу та не пізніше 20 жовтня 2012 року відповідно до визначеного договором графіку.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З метою забезпечення належного виконання грошових зобов'язань за вказаним договором позики, 20 квітня 2012 року між сторонами за первісним позовом було укладено договір іпотеки №76053, який посвідчено Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та за умовами п. 1.1 якого ОСОБА_4 (іпотекодавець) передала ОСОБА_3 (іпотекодержатель) в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, 20 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А. За умовами п. 1.1 цього договору відповідач зобов'язується передати, а позивач за первісним позовом прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим Договором, належне ОСОБА_4 на праві приватної власності нерухоме майно, яке є предметом укладеного між ними договору іпотеки №76053.

Окрім того, сторони цього договору у його п. 6.2 обумовили, що права і зобов'язання за цим договором виникають з моменту виникнення у іпотекодержателя (ОСОБА_3) права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 умов договору позики, ОСОБА_3 скористалася наданим їй умовами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема його пп. 1.1 та 6.2, правом звернення стягнення на нерухоме майно та зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису 5497059.

Водночас, частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судом установлено, що ОСОБА_4 була обізнана про наявність такої вимоги з 05 липня 2014 року, а 18 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з відповідною вимогою.

Однак, згідно з частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців підлягають застосуванню як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

При цьому, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначене збігається з позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 липня 2015 року за №6-875цс15.

Отже, встановивши у справі, що в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчим органом Київської міської ради 22 квітня 2003 року на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 15 квітня 2003 року за №613-С/КІ, що слідує із п. 1.2 договору іпотеки, а не за рахунок отриманих у позику коштів оскільки договір іпотеки був укладений у квітні 2012 року, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача за первісним позовом із зазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла, а відтак позовні вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають.

Стосовно заявлених ОСОБА_4 зустрічних позовних вимог про визнання договору позики удаваним правочином, визнання укладеним договору позики між іншими особами та застосування щодо нього відповідних наслідків, а також визнання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя припиненими, судом встановлено наступне.

Посилаючись на удаваність укладеного 20 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору позики, остання вказує на те, що фактично грошові кошти за цим договором отримала інша особа, зокрема ОСОБА_5, а договір позивачем за зустрічним позовом підписувався під тиском та оманою стосовно виду і суб'єкту правочину, а отже всі боргові зобов'язання повинна нести саме ОСОБА_5

Водночас, згідно зі ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правомірну, який сторони насправді вчинили.

Пленуму Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за №9, у її пункті 25, роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). При цьому позивач повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Разом з тим, для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі та їх дії направлені на досягнення саме між ними інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників цієї угоди, оскільки диспозиція ст. 235 ЦК України передбачає вчинення як удаваного правочину, так і правочину, який насправді вчинено між тими самими сторонами.

Оскільки позивач не заперечувала вчинення нею саме договору позики та отримання за цією угодою грошових коштів, а стверджувала, що спірний правочин вчинено на користь ОСОБА_5 (грошові кошти отримувались саме для неї), яка не була стороною цього договору, тобто правочин вчинено іншими сторонами ніж у ньому зазначено, то у суду відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 235 ЦК України.

Також не можна вважати наслідком удаваного правочину визнання його укладеним між іншими суб'єктами, оскільки у ст. 235 ЦК України не передбачено можливості застосування інших правових наслідків, окрім поширення на правовідносини сторін цього правочину норм, що регулюють прихований правочин.

Окрім того, позивачем за зустрічним позовом не доведено факту припинення основного зобов'язання за договором позики, належні та допустимі докази цього у матеріалах справи відсутні, відтак посилання на припинення зобов'язань за договором іпотеки та договором про задоволення вимог іпотекодержателя є необґрунтованими та безпідставними.

А відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За аналізом наведених правих норм, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів, в розумінні стст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження заявлених позивачем за зустрічним позовом вимог нею не надано, а відтак заявлені вимоги за цим позовом задоволенню не підлягають.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачам у стягненні з відповідача на їх користь понесених ними і документально підтверджених судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.