АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8782/15 Справа № 205/1006/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Басова Н. В. Доповідач - Григорченко Е.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Судді-головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі Добролюбовій І.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про виселення,

встановила:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося із позовом до відповідачів, і вточнивши просить виселети ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 2-3, 75-78/.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_8 уклали кредитний договір № DNU0GK08441445, згідно умов якого позивач надав кредит в розмірі 69550,00 дол. США, строком до 02.08.2007 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 03.08.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з чим позивач просить виселити відповідачів з вказаного будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені, виселені ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 з житлового будинку (предмета іпотеки), розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2015 року, де ставлять питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що 02 серпня 2007 року між «Приватбанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № DNU0GK08441445, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 69550,00 доларів США на строк до 02 серпня 2037 року, а відповідач зобов'язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с.5-6).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 03 серпня 2007 року між «Приватбанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_8 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А., за реєстровим № 2699. Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_8 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-10).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, ІПН:НОМЕР_1, уродженки м. Дніпропетровськ, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, за кредитним договором № DNU0GK08441445 від 02 серпня 2007 року у сумі 110 735,20 доларів США, що у еквіваленті за курсом НБУ складає 884 774,28 грн., з якої: 52 904,49 доларів США, що в еквіваленті складає 422 706,84 грн. - заборгованість за кредитом; 21 677,97 доларів США, що в еквіваленті складає 173 206,98 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 576,00 доларів США, що в еквіваленті складає 36 562,24 грн. - заборгованість комісії за користування кредитом; 26 273,84 доларів США, що в еквіваленті складає 209 927,98 грн. - пеня; 31,69 доларів США, що в еквіваленті складає 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 5 271,62 доларів США, що в еквіваленті складає 42 120,24 грн. - штраф (процентна складова), звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на будинок загальною площею 76,80 кв.м., житловою площею 55,10 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ) з укладанням від імені ОСОБА_8 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнуто судовий збір (а.с.11-12).

В житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, що підтверджується довідкою за підписом голови квартального комітету № 18 (а.с.72).

18 грудня 2014 року відповідачам було направлено письмову вимогу добровільно звільнити житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги (а.с.120-126).

За таких обставини суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» законні, обґрунтовані та повністю доведені, тому підлягають задоволенню.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, однак колегія суддів не може погодитися з висновками суду про задоволення позовних вимог щодо виселення відповідачів з квартири з наступних підстав.

Згідно п. 35.3 договору іпотеки, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_8, остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 76,80 кв.м., житловою площею 55,10 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі продажу посвідченого 03.08.2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А., за реєстром № 2699. Предмет іпотеки буде зареєстрований у встановленому законному порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності (а.с.8-10).

Згідно договору купівлі-продажу від 03.08.2007 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, остання купила у ОСОБА_5 зазначений житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 175/.

З матеріалів справи вбачається, що на 25.08.2015 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_5, яка його придбала на підставі договору купівлі-продажу від 31.10 2005 року, та продовжує проживати, володіти та користуватися разом з членами сім'ї вказаним будинком /а.с. 177, 178, 192/.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Однак у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_5, за якою на час ухвалення оскаржуваного рішення зареєстровано право власності на зазначений будинок, який вона придбала, згідно з договором купівлі-продажу від 31.10 2005 року, тобто не за рахунок отриманих у 2007 році кредитних коштів ОСОБА_8, а тому висновок про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла, є помилковим.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З результатів аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення ПАТ КБ "ПриватБанк" до суду із позовом про виселення його права повинні бути порушені відповідачем шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення та отримання письмової вимоги іпотекодержателя є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення з іпотечного житла.

З матеріалів справи вбачається, що позивач направляв відповідачам письмову вимогу про добровільне звільнення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у тридцатиденний строк з дня отримання цієї вимоги, однак поштове повідомлення про отримання зазначеної вимоги відсутні (а.с. 120-126, 144-147).

Відповідачі пояснили, що вони не отримували письмової вимоги від банку про звільнення житлового будинку.

Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені обставини та помилково ухвалив рішення про виселення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2015 року скасувати.

Відмовити Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Е.І. Григорченко

Судді: Н.О. Кочкова

Л.О.Каратаєва