УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: реєстраційна служба Пустомитівського району Львівської області, Щирецька селищна рада Пустомитівського району Львівської області, публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк», про визнання права власності та встановлення безоплатного земельного сервітуту на земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що йому на підставі договору дарування від 16 вересня 1997 року належить на праві власності будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Також він з 2001 року є власником земельної ділянки площею 0,5578 га, призначеної для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться за цією ж адресою. Вказував, що з метою поліпшення житлових умов ним було розпочато будівництво житлового будинку на місці старого шляхом його реконструкції. Будівництво проводилось за власні кошти та за підсобною допомогою ОСОБА_7, який є його пасинком. 12 вересня 2003 року між ними було укладено договір дарування 1/2 частини вищевказаної земельної ділянки, на якій проводилось будівництво. Зазначав, що вказаний договір дарування був укладений сторонами для забезпечення закінчення будівництва, так як сам він за станом здоров'я був не в змозі здійснювати будівництво. Згодом йому стало відомо, що ОСОБА_7 виготовив усю проектну документацію на новозбудований житловий будинок та 15 травня 2007 року отримав витяг з реєстру права власності на нерухоме майно про реєстрацію за ним об'єкта незавершеного будівництва, готовністю 91%, який знаходиться за вищевказаною адресою. Посилаючись на те, що будівництво будинку проводилось на належній йому земельній ділянці, цільове призначення якої не суперечить цій меті, за його власні кошти, вважає безпідставним визнання за ОСОБА_7 права власності на об'єкт незавершеного будівництва, що розташований на цій земельній ділянці.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 8 липня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15 травня 2007 року на незавершене будівництво, яке розташоване на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на незавершене будівництво готовністю 56,42%, яке розташоване на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Встановлено ОСОБА_4 постійний безоплатний земельний сервітут на земельну ділянку загальною площею 0,1500 га, що належить ОСОБА_5 на підставі акту про право власності на земельну ділянку від 8 травня 2007 року, та розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначене рішення апеляційної інстанції, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення апеляційної інстанції в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що реєстрація права власності на об'єкт незавершеного будівництва за відповідачем була проведена з дотриманням положень закону на підставі документів, що підтверджують його право власності на земельну ділянку для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації на його ім'я, документів, що давали право на виконання будівельних робіт, тощо.

Апеляційний суд, відмовляючи в позові, на підставі доказів, наданих сторонами й належним чином оцінених судом (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що чинне законодавство не містить таких підстав для набуття права власності на об'єкт незавершеного будівництва як участь у придбанні будівельних матеріалів для такого будівництва. У такому випадку позивач може ставити питання перед власником про компенсацію понесених ним матеріальних витрат, такий позов до суду не пред'явлено у відповідності із ч. 1 ст. 11 ЦПК України. Оскільки відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на об'єкт незавершеного будівництва, який знаходиться на земельній ділянці відповідача, який ОСОБА_4 вважає своєю власністю з підстав понесення матеріальних витрат на придбання будівельних матеріалів та будівництво будинку, то й відсутні підстави на встановлення земельного сервітуту біля цього будинку.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року у залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

А.О. Лесько

В.А. Черненко