Справа № 192/1414/15-ц
Провадження № 2/192/512/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"05" листопада 2015 р.СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого - судді Омелюх В.М.,
за участю секретаря судового засідання - Савчукової В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт.Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що йому на праві приватної власності згідно свідоцтва на право особистої власності від 03 квітня 1989 року належить житловий будинок №58 по вул. Шевченко в селі Камяне Солонянського району Дніпропетровської області, в якому, крім нього, зареєстрована відповідачка ОСОБА_2, яка в 2006 році виїхала з даного житла і протягом більше 9 років до нього не повертається, а будь-які її особисті речі в житловому будинку відсутні.
Оскільки відповідачка не проживає у належному йому на праві власності житловому будинку без поважних причин більше року, просив визнати її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки реєстрація відповідача в будинку перешкоджає йому як власникові користуватися та розпоряджатися належним йому майном, добровільно припинити свою реєстрацію в житловому приміщенні не бажає, у звязку з чим він змушений звернутися до суду з даним позовом.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю і просив визнати відповідачку такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в належному йому на праві власності житловому будинку, пояснивши, що відповідачка є донькою його бувшої дружини ОСОБА_3, з якою він проживав однією сімєю з 2011 по 2008 рік, з якою шлюб було розірвано. Відповідачку ОСОБА_2 було зареєстровано у належному йому на праві власності житловому будинку як члена його сімї, але з 2006 року відповідачка припинила проживати у його будинку, оскільки спочатку вибула на навчання, а потім вийшла заміж і з цього періоду в будинку не має ніяких її речей, вона не намагалась повернутись на проживання в спірне житло. Оскільки відповідач не проживає в житловому будинку більше року без поважних причин, то вважає, що вона втратила право на користування житловим приміщенням в його будинку, а її реєстрація в будинку перешкоджає йому розпоряджатися своєю власністю та створює для нього негативні наслідки, оскільки він змушений оплачувати за відповідача комунальні послуги за кількістю зареєстрованих в житловому будинку осіб.
Відповідачка ОСОБА_2, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи шляхом направлення відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України судової повістки за її місцем проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку, звідки повернулась з відміткою за зазначеною адресою не проживає» (а.с.19,21) в судове засідання не зявилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, не подала як заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують, так і не повідомила про зміну місця проживання, у звязку з суд за згодою позивача ухвалив відповідно до положень ст.224 ЦПК України розглядати справу у її відсутність в порядку заочного провадження по наявним у справі доказах.
Представник третьої особи Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, який повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.19), в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, у звязку з чим суд ухвалив розглядати справу без участі представника третьої особи.
Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 як голові колгоспного двору згідно виданого 3 квітня 1989 року виконкомом Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок (а.с.5), яке зареєстроване товариством з обмеженою відповідальністю «Абріс» в реєстровій книзі за №1-41, та технічного паспорту від 17 квітня 1989 року (а.с.6-9) належить на праві приватної власності житловий будинок №58 по вул. Шевченко в селі Камяне Солонянського району Дніпропетровської області, в якому згідно довідки Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року, крім позивача ОСОБА_1, зареєстрована з 7.12.2007 року і відповідачка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10), що підтверджується і відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області (а.с.15).
Згідно з довідки Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року №872 (а.с.10), складеного 19 серпня 2015 року акту обстеження житлових приміщень в будинку №58 по вул. Шевченко в селі Камяне Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.11) в присутності власника ОСОБА_1 встановлено, що в житловому будинку за даною адресою відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована, але фактично не проживає, особистих речей у будинку не має.
В силу ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що передбачено і ч.1 ст.405 ЦК України. За згодою власника будинку член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік.
Відповідачка ОСОБА_2, яка була зареєстрована в спірному житловому приміщенні зі згоди позивача як член сім'ї власника житлового будинку, без поважних причин понад рік не проживає у належному позивачеві на праві власності житловому будинку, але своєї реєстрації в ньому не припинила, що порушує права позивача як власника на користування і розпорядження належним їй нерухомим майном.
Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що відповідачка відсутня за місцем проживання без поважних причин понад один рік, при цьому не несе ніяких витрат на утримання житлового будинку, в якому не з'являється і не користується ним з 2006 року, тобто з дня реєстрації свого місця проживання в ньому.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Крім цього, в зв'язку з задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, понесені ним при зверненні з позовом до суду.
На підставі викладеного, керуючись ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 Житлового кодексу України, ст.10, 11, 57, 60, 88,
209, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням у належному на праві приватної власності ОСОБА_1 житловому будинку №58 по вул.Шевченко в с.Камяне Солонянського району Дніпропетровської області.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України, а строк на апеляційне оскарження починає відраховувати з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Головуючий: суддя