ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зобов'язання зняти з реєстрації, за касаційною скаргою Кендиша Віталія Федоровича, який діє від імені публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду з указаним позовом. Зазначало, що 18 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1272 pv 8-06, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 16 000 дол. США зі сплатою 15 % річних з кінцевим терміном повернення до 18 вересня 2014 року. З метою забезпечення кредитних зобов'язань 18 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передана квартира АДРЕСА_1. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2009 року з ОСОБА_3 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 185 251 грн. Оскільки рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконано, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2014 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі Кендиш В.Ф., який діє від імені ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», просить оскаржувані рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що на правовідносини між сторонами поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті»; позивачем не надано суду доказів того, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором на час розгляду справи не виконано; банком не дотримано обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця.

Проте погодитись із такими висновками не можна.

Судами встановлено, що 18 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1272 pv 8-06, за умовами якого ОСОБА_3 надано кредит у розмірі 16 000 дол. США зі сплатою 15 % річних, строком до 18 вересня 2014 року.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань 18 вересня 2006 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку передана квартира АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2009 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 185 251 грн 55 коп.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, вказував на те, що позивачем не надано доказів, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором на даний час не виконано.

Однак за загальними вимогами процесуального права, закріпленими ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Згідно зі ст. 526 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_5/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року.

Відповідно до цього Закону протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

З огляду на ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Проте суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, на зазначені положення закону уваги не звернули, не врахували, що ухваленням судового рішення відчуження майна не відбувається, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на дані правовідносини на стадії виконавчого провадження, дійшли передчасного висновку про відмову в позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Зі змісту ч. 3 ст. 109 ЖК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1> Української РСР та ст. 40 Закону «Про іпотеку <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>» вбачається, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя (кредитора) або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, ч.3 ст. 33, ч. ч. 1, 2 ст. 39, ч. 1,2 ст. 40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На зазначене суди попередніх інстанцій уваги не звернули та дійшли передчасного висновку про те, що позивач в обов'язковому порядку перед зверненням до суду з позовом мав направити боржникам письмову вимогу про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця з дати їх повідомлення.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 60 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 179 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1951/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому оскаржувані судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, у зв'язку із чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Кендиша Віталія Федоровича, який діє від імені публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючи В.П. Гончар
Судді В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О. Карпенко Д.О. Остапчук