Справа № 2-615/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2012 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Реви О.І.,

при секретарі Хоменко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Переяслав-Хмельницький справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», приватного нотаріуса ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними та зняття заборони відчуження майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», приватного нотаріуса ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними та заборони відчуження майна. Відповідною ухвалою суду до участі у справі було залучено в якості співвідповідача ОСОБА_3.

За позовними вимогами позивач просить: визнати недійсним кредитний договір № 9И від 12 березня 2008 року, що укладений між нею та відкритим акціонерним банком «ВТБ Банк»; визнати недійсним договір поруки № 9И від 12 березня 2008 року, що укладений між відкритим акціонерним банком «ВТБ Банк» та ОСОБА_3; визнати недійсним іпотечний договір № 9И від 12 березня 2008 року, що укладений між нею та відкритим акціонерним банком «ВТБ Банк», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, реєстр № 747; зобовязати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 зняти заборону відчуження нерухомого майна, яка була накладена нею 12 березня 2008 року за реєстровим номером 749 щодо земельної ділянки (кадастровий номер :01:002:005) за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Остапа Вишні, 32-А; стягнути із публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на свою користь судові витрати.

Підставою для задоволення позовних вимог позивач обрала те, що в порушення вимог ст. 99 Конституції України, ст. ст. 6, 192, 203, 215, 509, 524, 533, 546, 548, 627 ЦК України, ст. ст. 35, 55 Закону України «Про Національний банк», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним кредитом та іпотечні сертифікати», ст. ст. 3,5, 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»; ст. ст. 6,7 постанови Національного Банку України №20 від 30.05.07 р. «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України» були укладені оспорювані договори та вчинено заборону на відчуження майна.

В судовому засіданні представник позивача викладені у позовній заяві вимоги, їх нормативно-правове обґрунтування підтримав у повному обсязі та просить позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на відсутність правових підстав для їх задоволення, правомірність дій банку та свободу договорів, що був укладений між сторонами.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, у своїй заяві вказує на те, що заявлені до неї позовні вимоги є безпідставними, оскільки вона, як нотаріус, не може бути відповідачем у даній справі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, у своїй заяві до суду зазначив про визнання позову у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх наявними у справі доказами та провівши системний аналіз норм чинного законодавства України, що регулюють відносини між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

12 березня 2008 року між відкритим акціонерним банком «ВТБ Банк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»), далі - Банк, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 9И.

За умовами цього договору (п. 1.1) Банк надав позивачу кредит в розмірі 113 000 доларів США терміном на 20 років під 12,5% річних. Кредитні кошти мали цільове призначення: для придбання нерухомості в м. Переяслав-Хмельницький.

Відповідно до п. 2.1 цього договору Банк видав кредит позивачу у готівковій формі в сумі 113 000 доларів США. Дана обставина підтверджена відповідними фінансово-розрахунковими документами, що містяться у матеріалах справи та визнана представниками Банку та позивача.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. За нормами ст. 8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу і її норми Конституції є нормами прямої дії, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на її основі і повинні відповідати їй.

Статтею 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є гривня, а іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року (в редакції Закону станом на 12.03.08 р.) гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

Відповідно до п 3.3. ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року (в редакції Закону станом на 12.03.08 р.) гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.

Норми щодо визначення гривні як єдиного законного платіжного засобу також відображені у ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ст. 6 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, що затверджені постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 р. № 200 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923. Лише у передбачених цими нормативно-правовими актами випадках фізичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу.

Враховуючи той факт, що між Банком та позивачем було укладено кредитний договір, який за своєю юридичною природою є правочином, суду необхідно зясувати питання дотримання вимог закону при його укладенні.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальною засадою цивільного законодавства є свобода договору. Натомість, абзацом 2 частини 3 статті 6 цього Кодексу встановлено обмеження свободи договору за яким сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає із змісту або із суті відносин між сторонами.

За змістом і суттю кредитного договору (ст. 1054 ЦК України) Банк мав надати позивачу грошові кошти, а позивач мав повернути їх та сплатити проценти. Укладений кредитний договір за своєю суттю є споживчим, іпотечним кредитом. Це прямо зазначено в умовах договору, а отже, позивач отримувала кредит для сплати певної суми за іншим цивільно-правовим договором. Видача грошей за цим кредитом мала відбутися у гривні, як єдиному законному платіжному засобі в Україні, а не в іноземній валюті, оскільки в порушення вищезазначених норм позивач не мала права використовувати валюту як засіб платежу, як це визначено ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ст. 6 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України.

Дійсно, за укладеним договором у кожної із сторін виникає зобовязання. Оскільки між сторонами виникали грошові зобовязання, то відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України вони могли визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Проте, у спірному договорі зобовязання було визначено саме в іноземній валюті без будь-яких застережень щодо еквівалентності. Він виконувався як Банком так частково і позивачем також в іноземній валюті, що також є порушенням вищевказаних норм.

В судовому засіданні не встановлено, яким саме чином позивач могла погашати кредит в центах США, які в обігу в Україні не перебувають, і чи мала вона відповідний дозвіл на платежі в іноземній валюті. На думку суду, Банк при укладенні спірного договору та при його виконанні діяв не добросовісно. Представники Банку не могли не знати про вищезазначені судом існуючі обмеження; не могли приймати від позивача іноземну валюту як засіб платежу в порушення вимог валютного законодавства та законодавства, що регулює банківські послуги та розрахунково-касове обслуговування.

Визначення зобовязання тільки в іноземній валюті, а не грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті безперечно породжує певні негативні наслідки для споживача такої послуги. Така позиція суду випливає із змісту рішення Конституційного Суду України від 10.11.11 р. (справа №1-26/2011).

Окрім того, суд не ставить під сумнів право Банку на здійснення валютних операцій. Однак, за змістом ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» резидентам (позивачу) НБУ мав би видати індивідуальну ліцензію на використання іноземної валюти як засобу платежу.

Як вбачається із правових позицій Верховного Суду України (рішення від 25.05.11 р.) за відсутності нормативних умов для індивідуального ліцензування єдиною правовою підставою для кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій був визначений Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затв. постановою правління НБУ від 17.07.01 р. №275 (постанова втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України від 8 вересня 2011 року № 306). Пунктом 5.3 цього Положення було визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Відповідно до нормативного визначення «валютної операції», що визначена у ст. 1 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» такою операцією є: операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

За цим же Декретом (ст. 1) іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Аналізуючи ці норми щодо суті даного спору, суд виходить з того, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а не на території України. Валютна операція у формі переходу права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України у розрізі ст. 1054 ЦК України є кредитом.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Проте, кредитування здійснюється споживачам банківських послуг, якими є як юридичні, так і фізичні особи та фізичні особи - приватні підприємці.

Виходячи із норм ст. 2 вищезгаданого Декрету позивач (як резидент) має право бути власником валютних цінностей, що знаходяться на території України та здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Статтею 5 цього Декрету визначено індивідуальне ліцензування разової валютної операції резидентом. Види таких операцій чітко визначені цією нормою. Як встановлено судом позивачу було запропоновано такий вид банківського продукту як кредит в іноземній валюті. Даний кредит був виданий в доларах США і часткове його погашення також відбувалося в цій іноземній валюті, що не відповідає вимогам ст. 6 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, що затверджені постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 р. № 200 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923.

При укладенні спірного договору Банк мав знати про обмеження права позивача використовувати іноземну валюту на території України як законний спосіб платежу; про перелік фінансовий операцій, які має право вчиняти позивач на території України з використанням іноземної валюти; про можливість визначення грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті, а не встановлення зобовязання в іноземній валюті тощо.

Виходячи з цього, позивача було позбавлено можливості отримати достовірну інформацію про таку банківську послугу як кредитування фізичної особи (резидента), що не здійснює підприємницької зовнішньоекономічної діяльності з використанням безготівкової форми оплати в іноземній валюті та платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити.

За нормою ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції на час укладення спірного договору) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. На думку суду, з врахуванням вищевикладених обґрунтувань Банк запропонував позивачу такі умови договору, що суперечать вимогам законодавства. Зокрема, ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 524 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», п 3.3. ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. ст. 1-3, 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ст. 6 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, якими не передбачено право резидента використовувати як законний засіб платежу іноземну валюту на території України при виконанні зобовязання.

Відповідно до ч 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. За нормою ч. 3 цієї статті використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, що регулює ці відносини, є Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», норми якого не містять положень про випадки, порядок та умови можливості позивача виконати у відповідності до досягнутої домовленості (умов договору) взяте на себе зобовязання по погашенню (сплаті) кредиту в іноземній валюті на території України резиденту.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що умови оспорюваного кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України слід визнати недійсними.

Позивачем не ставилася вимога про застосування судом наслідків недійсності правочину, а тому виходячи з вимог ст. 11 ЦПК України та наявного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.01.11 р. у справі за позовом ВАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд не застосовує реституцію.

Вирішуючи питання в частині позовних вимог до приватного нотаріуса ОСОБА_2, суд виходить з того, що нотаріуси, що посвідчували правочини, можуть бути залучені до справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Позивач взагалі не обґрунтовує вимоги до нотаріуса, не зазначає про його неправомірні дії. За таких підстав у позові до приватного нотаріуса ОСОБА_2 слід відмовити.

Відносно похідних від основного (кредитного) договору договорів поруки та іпотечного договору, суд виходить із наступного.

Оскільки як порука так і іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання боржником перед кредитором, то умови цих договорів слід також визнати недійсними, оскільки вони забезпечували недійсне зобовязання. Встановлені цими договорами певні обтяження підлягають зняттю, оскільки втрачають силу з моменту визнання їх недійсними.

Судові витрати відшкодовуються в порядку ст. 88 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 8, 99 Конституції України, ст. ст. 192, 203, 215, 524, 1054 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», п 3.3. ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. ст. 1-3, 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ст. 6 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, згідно ст. ст. 10,60,88,212,215,217 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса ОСОБА_2 відмовити.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними та заборони відчуження майна, задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № 9И від 12 березня 2008 року, що укладений між відкритим акціонерним банком «ВТБ Банк» та ОСОБА_1.

Визнати недійсним договір поруки № 9И від 12 березня 2008 року, що укладений між відкритим акціонерним банком «ВТБ Банк» та ОСОБА_3.

Визнати недійсним іпотечний договір № 9И від 12 березня 2008 року, що укладений між відкритим акціонерним банком «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, реєстр № 747.

Зобовязати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 зняти заборону відчуження нерухомого майна, яка була накладена нею 12 березня 2008 року за реєстровим номером 749 щодо земельної ділянки (кадастровий номер :01:002:005) за адресою: Київська область. м. Переяслав-Хмельницький, вул. Остапа Вишні, 32-А.

Стягнути із публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_1 45 грн. 50 коп. судових витрат.

Стягнути із публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» судовий збір в розмірі 98 грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя