АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Сухомлінов С.М.
№ 22-ц/796/2467/2015 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговими розписками,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговими розписками.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість в сумі 1 329 644,20 грн. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні його позову, оскільки строк позовної давності був пропущений ним з поважних причин. Зазначає, що в 2009-2010 роках ОСОБА_2 повернув йому частину боргу в сумі 35 676 доларів США, решту обіцяв повернути від продажу належного йому на праві власності будинку, розташованого по АДРЕСА_1. При цьому, він перебував з відповідачем у дружніх стосунках та довіряв йому, а тому, не звертався до суду. Пізніше у 2011 році у ОСОБА_2 помер молодший син. Зважаючи на вказані обставини, з поверненням боргу він вирішив почекати. У 2012 році він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу. 28 лютого 2013 року ОСОБА_2 повернув йому 19 900 доларів США, які, за їх домовленістю він сплатив в рахунок погашення заборгованості останнього за кредитним договором ПАТ «УкрСиббанк». Враховуючи, що відповідач ухилявся від виконання зобов'язань, у листопаді 2013 року він звернувся до правоохоронних органів. Під час проведення досудового розслідування ОСОБА_2 визнав наявність у нього боргу за борговими розписками в розмірі 84 424 доларів США.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що за період з 01 березня 2005 року по 26 липня 2007 року ОСОБА_2 запозичив у ОСОБА_1 140 000 доларів США та зобов'язався повернути їх до 01 вересня 2007 року, що підтверджується копіями розписок від 01 вересня 2005 року, від 26 січня 2006 року, від 27 квітня 2006 року, від 20 травня 2006 року, від 23 травня 2006 року, від 21 серпня 2006 року, від 14 вересня 2006 року, від 17 травня 2007 року, від 21 травня 2007 року, від 23 червня 2007 року, від 04 липня 2007 року, від 15 липня 2007 року, від 26 липня 2007 року (а. с. 7-19).

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 належним чином взяті на себе зобов'язання не виконав та повернув йому лише 55 576 доларів США, 18 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 порушив умови договору позики і повинен повернути заборгованість в розмірі 84424 долари США, що за курсом НБУ складає 1329633,20 грн. Разом з тим, у задоволенні позову ОСОБА_1 суд відмовив у зв'язку зі спливом позовної давності відповідно до поданої відповідачем ОСОБА_2 заявою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За умовами укладених сторонами договорів позики ОСОБА_2 зобов'язався повернути позивачу борг строком до 01 вересня 2007 року. Відтак, перебіг строку позовної давності за вимогами ОСОБА_1 про повернення боргу почався 02 вересня 2007 року та відповідно закінчився 02 вересня 2010 року.

З позовом до суду про стягнення боргу ОСОБА_1 звернувся лише 18 липня 2014 року, тобто з пропуском строку, визначеного ст. 257 ЦК України.

При цьому, ОСОБА_1 не було наведено суду обставин, які свідчили б про поважність причин пропущення ним позовної давності.

Перебування сторін у дружніх стосунках, а також те, що ОСОБА_1 покладався обіцянки відповідача повернути грошові кошти після продажу будинку, не може бути визнано поважною причиною пропущення позивачем позовної давності.

Як було зазначено, перебіг позовної давності закінчився 02 вересня 2010 року, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання ОСОБА_1 на обставини, які мали місце після зазначеної дати, в тому числі і на визнання відповідачем свого боргу під час проведення досудового розслідування.

Крім того, судом встановлено,що 29 лютого 2013 року ОСОБА_2 здійснив погашення наявної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором перед ПАТ «УкрСиббанк». Оскільки ОСОБА_2 є поручителем перед ПАТ «УкрСиббанк» по зобов'язаннях ОСОБА_1 за кредитним договором, не можна вважати внесення коштів на рахунок банку виконанням зобов'язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики.

Таким чином, враховуючи положення ч. 4 ст. 267 ЦК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді