Провадження № 22-ц/779/2343/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Фединяка В.Д., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю апелянта ОСОБА_2

та його представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсиббанк», ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» про зобов'язання вчинити дії за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 вересня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПАТ «Укрсиббанк» (правонаступника АКІБ «Укрсиббанк») про зобов'язання надати кредитором документ про виконання в повному обсязі зобов'язання по Договору про надання споживчого кредиту №0, а саме довідку про повне погашення заборгованості по кредиту.

В червні 2015 року ОСОБА_2 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив, що первинний позов підтримує в повному обсязі, а також просив визнати договір застави транспортного засобу від 11.09.2006 року припиненим з 30.12.2013 року.

У справу залучено в якості співвідповідача по справі ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що воно є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що заборгованість по кредитному договору була встановлена судовим рішенням від 10.12.2013 року в розмірі 11 675, 69 грн., а отже є обставиною, яка не підлягає більше доказуванню. Ця заборгованість по кредитному договору до вступу рішення від 10.12.2013 року в законну силу була ним повністю сплачена АТ «УкрСиббанк», що підтверджується квитанцією від 30.12.2013 року, яка також була надана ним суду. Таким чином, ці письмові докази безпосередньо свідчили про повне виконання позивачем зобов'язання по погашенню кредиту.

Також зазначив, що, в свою чергу, відповідачами не було надано жодного доказу про наявність майнових претензій до нього. Апелянт вказав, що відповідач всупереч судовому рішенню Калуського міськрайонного суду від 10.12.2013 року продовжує рахувати, що він повинен проплатити йому суми заборгованості, визначені ним у своєму розрахунку, який суд рішенням від 10.12.2013 року визнав сумнівним і не задовольнив вимоги банку.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що його вимоги позбавлені правових підстав, оскільки він звернувся до суду з позовом до АТ«УкрСиббанк» ще в вересні 2014 року, а всі борги по кредиту ним було повернуто АТ «УкрСиббанк» ще 30.12.2013 року. Таким чином, саме станом на 30.12.2013 року йому мали видати документ, який би підтверджував повне виконання ним зобов'язань по договору кредиту, так само ще 30.12.2013 року припинилася застава. Апелянт вказує, що саме порушення судом ряду процесуальних норм щодо часу розгляду справи, постійного затягування справи, призвело до того, що вже під час знаходження справи на розгляді у суді (більше ніж півроку), шляхом махінації відповідач АТ «УкрСиббанк», вже після повного виконання апелянтом зобов'язань (30.12.2013 року), в порушення норм закону, уклав договір факторингу з ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» щодо виконаного зобов'язання.

Просив рішення суду скасувати та увалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вислухавши пояснення позивача та його представників, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» 11 вересня 2006 року укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого позичальнику ОСОБА_2 був наданий кредит у розмірі 14 400,00 доларів США строком з 11 вересня 2006 року по 10 вересня 2010 року (а.с.19-20).

З метою забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором 11.09.2006р. між позивачем та ПАТ «Укрсиббанк» укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до якого на забезпечення договору позики позивач передав у заставу транспортний засіб FAW CA1051K, 2006 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, колір білий, кузов (коляска) № НОМЕР_2, який знаходився у власності заставодавця на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого Калуським МРЕВ ДАІ ГУМВС України в Івано-Франківській області 09 вересня 2006 року (а.с.21-22).

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.12.2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 11675,69 гривень заборгованості по відсотках за користування кредитом та витрати по сплаті судового збору в сумі 116,76 гривень. Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2014 року зазначене рішення залишено без змін, а, отже, набрало законної сили (а.с.7-11, 12-13).

30.12.2013р., 17.03.2014р., 07.07.2014р. та 18.09.2014р. позивач звертався до ПАТ «Укрсиббанк» із заявою про надання йому довідки про повне виконання зобов'язання за договором позики (а.с.14,15,16,17).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з положень ст..ст. 572, 598, 599, 526, 1054, 512, 514 ЦК України, зазначивши, що позивачем не доведено, що ним виконано усі зобов'язання за кредитним договором, а у кредитора відсутні будь-які претензії майнового чи немайнового характеру до позивача. Наявність у відповідача вимоги майнового характеру до позивача суд вважав встановленим з пояснень відповідача.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів.

Так, із рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.12.2013 року та ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2014 року вбачається, що виконано у примусовому порядку судовий наказ від 06.03.2008р., яким стягувалося з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у солідарному порядку на користь АТ «УкрСиббанк» 77 257,12 грн. боргу за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.09.2006р., 386,28 грн. судових витрат і 15 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. У зв»язку з виконанням судового наказу закрито виконавче провадження.

Цей факт не підлягає доказуванню, оскільки, в силу ч.3 ст.61 ЦПК України, є обставиною, встановленою судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили.

У якості доказів виконання рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.12.2013 року позивач надав дві квитанції № 35 від 30.12.2013 року, згідно якої платником ОСОБА_2 отримувачу АТ «УКРСИББАНК» сплачено 11 675, 69 гривень із зазначенням призначення платежу як погашення заборгованості по відсоткам за користування кредитом по кредитному договору № 0 від 11.09.2006р. згідно рішення суду від 10.12.2013р. та № 36 від 30.12.2013 року, згідно якої платником ОСОБА_2 отримувачу АТ «УКРСИББАНК» сплачено 116, 76 гривень із зазначенням призначення платежу як оплати витрат по судовому збору по кредитному договору № 0. Ці платежі здійснені у відділенні № 142 АТ «УкрСиббанк» (а.с.6).

У ст. 572 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про заставу» викладено поняття застави як способу забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ст. 559 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ст. 593 ЦК України право застави припиняється, у тому числі, у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою (п.1 ч.1).

У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.

У разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов'язання заставодержатель, у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов'язаний негайно повернути його заставодавцеві.

Правова норма, яка міститься у ст. 28 Закону України «Про заставу», який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює дані правовідносини, передбачає припинення застави з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанови Верховного Суд України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-18цс11, від 21 травня 2012 р. у справі № 6-20цс11).

Отже, у разі невизнання кредитором права заставодавця на припинення зобов»язання за договором застави, передбаченого п.1 ч.1 ст.593 ЦК України та ст.28 Закону України «Про заставу», таке право підлягає судовому захисту за позовом заставодавця шляхом визнання застави припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України).

Колегія суддів дійшла висновку, що право заставодавця підлягає судовому захисту за позовом заставодавця шляхом визнання застави такою, що припинена, а не шляхом припинення договору застави відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК, оскільки це суперечило б положенням ч. 1 ст. 593 ЦК України та ст.. 28 Закону України «Про заставу»

З огляду на ті обставини, що строк договору про надання споживчого кредиту № 0 позивачу ОСОБА_2 закінчився 10 вересня 2010 року, після закінчення цього строку ухвалювалося судом рішення від 30.12.2013 року, яким визначалася остаточна сума заборгованості за кредитним договором, розмір цієї заборгованості стягнутий з позивача та поручителя і сплачений банку 30.12.2013 року. Відповідачами не заперечується факт отримання банком сплачених сум відповідно до рішення суду від 30.12.2013р. Крім того, позивачем виконаний і судовий наказ від 06.03.2008р. про стягнення заборгованості за кредитом. Будь-яких зустрічних вимог у справі відповідачами до позивача не заявлено, не надано також інших доказів про наявність у відповідачів майнових претензій до заставодавця, тому колегія суддів дійшла висновку про те, що зобов'язання по кредитному договору, забезпечене заставою, припинено у зв'язку з його виконанням, проведеним належним чином.

Суд першої інстанції, зазначивши у своєму рішенні, що позивачем не надано доказів того, що відповідачі не мають до нього майнових претензій не врахував того, що у ст. 11 ЦПК України закладено принцип диспозитивності, а оскільки жодних позовних вимог до позивача відповідачами у судовому порядку не заявлено, тому висновки суду в цій частині також не відповідають вимогам закону.

Оскільки кредитором не визнається право заставодавця на припинення зобов'язання за договором застави, то його право підлягає захисту в судовому порядку шляхом ухвалення рішення про визнання застави припиненою з моменту виконання зобов'язання, тобто з 30.12.2013р.

Позовна вимога щодо зобов'язання банку видати довідку про повне погашення заборгованості по кредиту не підлягає задоволенню, оскільки не є належним способом захисту в розумінні ст.16 ЦК України. Порушене право позивача відновлюється шляхом ухвалення рішення про визнання застави припиненою, на підставі якого відповідно до ч.5 ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру шляхом внесення запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом неповно з'ясовані обставини справи, порушено норми процесуального права, невірно застосовані норми матеріального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 21 вересня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати заставу транспортного засобу марки FAW CA1051K, 2006 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, колір білий, кузов (коляска) № НОМЕР_2, 2006 року випуску, підставою якої є договір застави транспортного засобу від 11.09.2006р., укладений між ОСОБА_2 та та ПАТ «Укрсиббанк», припиненою з 30.12.2013р.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

В.Д.Фединяк

Р.Й. Матківський