Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства банку «Контракт» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство банк «Контракт» (далі - ПАТ банк «Контракт») звернулося до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 28 березня 2011 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір про відкриття кредитної лінії із внесеними додатковими угодами змінами, за умовами якого позичальнику відкрито максимальний ліміт кредитної лінії 15 000 000 грн зі сплатою 14 % річних на строк до 09 жовтня 2014 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитом ОСОБА_4 передала в іпотеку банку за договорами від 11 липня 2012 року та від 07 вересня 2012 року житловий будинок з прибудованим гаражем та земельну ділянку площею 0, 0371 га по АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 25 листопада 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 18 224 440, 05 грн, із яких: 14 794 772, 03 грн - тіло кредиту, 2 621 171, 22 грн - проценти, 498 912, 59 грн - пеня за несвоєчасність повернення кредиту, 309 584, 21 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів, позивач просив у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за банком.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2015 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про задоволення позову. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2011 року у розмірі 18 224 440, 05 грн звернуто стягнення на житловий будинок з прибудованим гаражем вартістю 760 000 грн та земельну ділянку площею 0, 0371 га АДРЕСА_1 вартістю 26 000 грн. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 березня 2011 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір про відкриття кредитної лінії із внесеними додатковими угодами № № 1-12 від 27 квітня 2011 року, 30 червня 2011 року, 04 серпня 2011 року, 14 жовтня 2011 року, 04 січня 2012 року, 06 лютого 2012 року, 02 липня 2012 року, 26 липня 2012 року, 13 вересня 2012 року, 30 липня 2013 року, 19 вересня 2013 року, 10 жовтня 2013 року змінами, за умовами якого позичальнику відкрито максимальний ліміт кредитної лінії 15 000 000 грн зі сплатою 14 % річних на строк до 09 жовтня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитом ОСОБА_4 передала в іпотеку банку за договорами від 11 липня 2012 року та від 07 вересня 2012 року житловий будинок з прибудованим гаражем та земельну ділянку площею 0, 0371 га по АДРЕСА_1.

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 25 листопада 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 18 224 440, 05 грн, із яких: 14 794 772, 03 грн - тіло кредиту, 2 621 171, 22 грн - проценти, 498 912, 59 грн - пеня за несвоєчасність повернення кредиту, 309 584, 21 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів, у рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за банком.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що такий позов є передчасним, та виходив із того, що банк згідно з умовами договору не надіслав відповідачу письмової вимоги про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, а, крім того, у провадженні суду знаходиться справа за позовом банку до відповідача та поручителя про стягнення кредитної заборгованості у тій же сумі, що може призвести до подвійного стягнення.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду та задовольняючи позов, виходив із того, що відповідач порушила умови кредитного договору, допустила заборгованість, а її доводи про те, що вона не підписувала додаткові угоди до кредитного договору, нею не доведені. Хоча районний суд безпідставно відмовив у призначенні за її клопотанням судово-почеркознавчої експертизи, проте вона рішення суду не оскаржила і таке клопотання на стадії апеляційного провадження є безпідставним. При цьому суд зазначив, що наявність у провадженні суду іншої справи за позовом банку про стягнення такої же суми кредитної заборгованості, яка не розглянута, не позбавляє банк права на пред'явлення і задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки на погашення тієї же суми кредиту.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Зазначена умова та вказаний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя передбачені в п. 5 іпотечних договорів.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За загальними вимогами процесуального права, передбаченими ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення справи обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосується, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, суду слід відповідно до вимог закону та умов кредитного договору чітко визначити розмір кредитної заборгованості.

Натомість, визначаючи розмір кредитної заборгованості, апеляційний суд у порушення наведених вище норм права зазначив лише про те, що у справі є розрахунок заборгованості, наданий банком, без надання йому належної правової оцінки, як зазначено вище, не вказавши навіть про те, за який період ця заборгованість обрахована. Зазначене має важливе значення для правильного вирішення справи.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначала, що вона не підписувала додаткові угоди до кредитного договору, в суді першої інстанції заявляла клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, яке судом першої інстанції було відхилено, що є порушенням вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України та пп. 2 і 4 ст. 129 Конституції України щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та забезпечення змагальності сторін і надання їм доказів й доведення перед судом їх переконливості.

Апеляційний суд вказав про зазначене порушення судом першої інстанції, проте відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про призначення та проведення судово-почеркознавчої експертизи, заявлене на стадії апеляційного провадження. При цьому суд послався на те, що відповідач рішення суду не оскаржила, а отже погодилась з ним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком апеляційного суду. ОСОБА_3 рішення суду не оскаржила, оскільки банку у задоволенні позову до неї було відмовлено. Зазначене не перешкоджає відповідачу заперечувати проти позову на стадії апеляційного провадження. При цьому згідно з ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідження яких було неправомірно відмовлено.

З урахуванням наведеного, відмова судом ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про призначення експертизи, заявленого для з'ясування обставин справи та забезпечення змагальності сторін й доведення нею перед судом переконливості заперечень, що може довести судово-почеркознавча експертиза, є передчасною.

Не можна погодитись з висновком судів про те, що наявність у суді справи за позовом ПАТ Банк «Контракт» до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення тієї же суми кредитної заборгованості за тим же кредитним договором не є перешкодою для вирішення позову банку про звернення стягнення на предмети застави.

Апеляційний суд послався на пункти 9, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Однак не звернув уваги, що у них йдеться про можливість одночасного заявлення вимог про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, проте вказується про майнового поручителя, який є відмінним від особи позичальника. Разом із тим, ПАТ Банк «Контракт» пред'явив окремі, а не одночасно в одній справі, позовні вимоги за різними справами, при цьому до ОСОБА_3, яка є й позичальником і майновим поручителем.

Отже, одночасне у різних справах, стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу може призвести до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя, які є в одній особі, за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 335 ЦПК України підлягає скасуванню і рішення суду першої інстанції, оскільки суд не врахував вищенаведеного, порушив норми як матеріального, так і процесуального права. Крім того, в силу ст. ст. 126, 130 ЦПК України суду у порядку, передбаченому процесуальним законом, не вирішувалося питання про об'єднання позовів.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 21 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук