Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф., Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на частку спадкового майна, визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсним та у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління юстиції у м. Києві, гаражно-будівельного кооперативу «Надія», треті особи: Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності, визнання права на вступ у члени кооперативу, зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою її представником ОСОБА_3, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його діда ОСОБА_4, видані Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 19 та

27 січня 2012 року ОСОБА_2, визнати за ним право власності на частку спадкового майна від померлого ОСОБА_4 в порядку спадкування за правом представлення, визнати за ним переважне право користування та право власності на гаражний бокс № НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі «Надія» (далі - ГБК «Надія») та включити його до спадкового майна після смерті його батька - ОСОБА_5

Свої вимоги позивач мотивував тим, що на час відкриття спадщини він був неповнолітнім та не відмовлявся від прийняття спадщини. На його думку, він має право за правом представлення на частку спадкового майна, що залишилася після смерті його діда - ОСОБА_4 та право на спадщину після смерті свого батька.

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 2104, 1/2 грошових вкладів, гаражний бокс

№ НОМЕР_3, зобов'язати Чотирнадцяту Київську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 19 та 27 січня 2012 року, видати їй нові свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_4 з урахуванням перерозподілу спадщини.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що нотаріус при оформленні свідоцтв про право на спадщину не врахував те, що частина майна, що входить до складу спадкової маси належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Подільського районного суду від 22 листопада 2013 року було об'єднано зазначені цивільні справи в одне провадження.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 січня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

19 лютого 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 лютого 2009 року, видані Третьою Київською державною нотаріальною конторою матері померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_2, в частині спадкування ОСОБА_2: 1/4 частину квартири № АДРЕСА_1; у частині спадкуванні грошових вкладів з належними відсотками з компенсаційною сумою, загальним розміром 2 024 грн 70 коп., що знаходяться на зберіганні в Філії Подільського відділення № 5393 Ощадбанку України м. Києва.

Визнано право власності за спадкоємцем за законом першої черги ОСОБА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на спадкове майно від померлого: на 1/12 частину квартири № АДРЕСА_1; на 1/3 частину грошових вкладів з належними відсотками з компенсаційною сумою, загальним розміром

2 024 грн 70 коп., що знаходяться на зберіганні в Філії Подільського відділення № 5393 Ощадбанку України м. Києва; на гаражний бокс

№ НОМЕР_2, який розташований в гаражно-будівельному кооперативі «Надія» (Подільський район), за адресою: м. Київ, вул. Світлицького, 10.

Визнано свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 січня

2012 року, видані Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою дружині померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_2 номера у спадковому реєстрі: 52318511, 52318538, 52318548, недійсними в частині спадкування ОСОБА_2: 1/4 частину квартири № АДРЕСА_1; в частині спадкування грошових вкладів з належними відсотками з компенсаційною сумою, загальним розміром

20 005 грн 15 коп., що знаходяться на зберіганні у філії Подільського відділення № 5393 Ощадбанку України м. Києва; та у частині спадкування гаражного боксу № НОМЕР_3, який розташований в гаражно-будівельному кооперативі «Надія» (Подільський район), за адресою: м. Київ, вул. Світлицького,10; та у частині спадкування автомобіля ВАЗ 2104, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію від 15 вересня

1993 року.

Визнано право власності в порядку спадкування за правом представлення за ОСОБА_1 після смерті 9 січня 2012 року

ОСОБА_4 на спадкове майно від померлого: на 1/12 квартири № АДРЕСА_1; на 1/6 частину грошових вкладів з належними відсотками з компенсаційною сумою, загальним розміром 20 005 грн 15 коп., що знаходяться на зберіганні у філії Подільського відділення № 5393 Ощадбанку України м. Києва; на

1/6 частину гаражного боксу № НОМЕР_3, який розташований в гаражно-будівельному кооперативі «Надія» (Подільський район), за адресою: м. Київ,

вул. Світлицького, 10; на 1/6 частину автомобіля ВАЗ 2104, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію від 15 вересня 1993 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 січня

2012 року, видані Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою дружині померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_2 недійсними в частині спадкування ОСОБА_2: грошових вкладів з належними відсотками з компенсаційною сумою, загальним розміром 20 005 грн 15 коп., що знаходяться на зберіганні у філії Подільського відділення № 5393 Ощадбанку України м. Києва; та у частині спадкування автомобіля ВАЗ 2104, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію від 15 вересня 1993 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 2104, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію від 15 вересня 1993 року

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину грошових вкладів (загальний розмір яких складає 20 005 грн 15 коп.), які знаходяться зберіганні у філії Подільського відділення № 5393 Ощадбанку України

м. Києва, які належали померлому згідно довідки ПАТ «Державний Ощадний банк України» Головного управління по м. Києву та Київської області, виданої 6 грудня 2011 року.

У задоволенні решти позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_1 має право на спадщину за законом на праві представлення після смерті ОСОБА_4 та свого батька ОСОБА_5, оскільки спадщина не була прийнята ним з об'єктивних незалежних від нього обставин, які в силу їх доведеності є поважними.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки спадкодавця.

Спадкування за правом представлення має місце у випадках, встановлених ст. 1266 ЦК України, за умови якщо спадкоємець першої - третьої черг спадкування за законом помер до відкриття спадщини. Норми ст. 1266 ЦК застосовуються лише щодо відносин при спадкуванні за законом (глава 86 ЦК).

У відповідності до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, яка регулює питання про прийняття спадщини, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу, тобто випадків, коли батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини.

Зі змісту ч. з ст. 1269 ЦК України вбачається, що особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними здійснення якого не суперечить нормі частині четвертої статті 1268 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, власник 1/4 частини квартири № АДРЕСА_1.

Згідно до довідки № 938-БТ Філії Подільського відділення № 5393 Ощадбанку України м. Києва на ім'я померлого ОСОБА_5, виявлено рахунки без заповіту загальним розміром 2 024 грн 70 коп.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулась до Третьої Київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. У зв'язку з чим, нотаріусом було заведено спадкову справу № 1275/2008 щодо майна померлого ОСОБА_5

Згідно заяви, ОСОБА_4 відмовився від спадкового майна на користь матері померлого - ОСОБА_2, яка прийняла усю спадщину після смерті сина, а саме: 1/4 частину квартири № АДРЕСА_1, та грошові вклади з належними відсотками з компенсаційною сумою, загальним розміром 2 024 грн 70 коп., що знаходяться на зберіганні в Філії Подільського відділення № 5393 Ощадбанку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, спадкоємцями якого є дружина - відповідач ОСОБА_2, сини - ОСОБА_6 та ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України онуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

У 2012 році ОСОБА_1, як син ОСОБА_5, звернувся до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на його частку спадщини після смерті батька, оскільки раніше він був неповнолітнім і не міг цього зробити.

18 жовтня 2012 року нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1.у видачі свідоцтва у зв'язку отриманням матір'ю померлого - ОСОБА_2 свідоцтв на спадкове майно та роз'яснено право на звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 не відмовлявся від прийняття спадщини, а тому, як зазначено у. ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Оскільки ОСОБА_1 на день смерті батька був неповнолітнім спадкоємцем майна, то він згідно чинного законодавства фактично прийняв спадщину, тому звернення протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини до нотаріуса було не обов'язковим. ОСОБА_1 має право на спадщину за законом на праві представлення після смерті ОСОБА_4 та свого батька ОСОБА_5, оскільки спадщина не була прийнята ним з об'єктивних незалежних від нього обставин, які в силу їх доведеності є поважними.

Однак, висновок судів про визнання за ОСОБА_1 права власності на гаражні бокси є передчасним.

Так, судами встановлено, що до спадкового майна після смерті ОСОБА_4 серед іншого, входив: гаражний бокс № НОМЕР_3, що розташований у ГБК «Надія», за адресою: м. Київ,

вул. Світлицького, 10.

Крім того, з довідки ГБК «Надія» від 29 січня 2013 року № 7 убачається, що ОСОБА_4 був членом ГБК «Надія» і власником гаражного боксу № НОМЕР_2, ряд 7, площею 28,0 кв.м, який побудований господарчим способом та введений в експлуатацію 7 лютого 2001 року, пайовий внесок за гаражний бокс ним сплачений в повному обсязі.

Також з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_6 є членом кооперативу та власником гаражного боксу № НОМЕР_2, який розташований у ГБК «Надія», що підтверджується довідкою ГБК «Надія» від 17 серпня 2010 року.

Суди, ухвалюючи рішення про визнання права власності на гаражний бокс № НОМЕР_2, вищевказаного не врахували, належної оцінки довідкам ГБК «Надія» не надали, не з'ясували всі обставини, на які посилались сторони, та не дослідили надані ними докази, включивши до складу спадкового майна гаражний бокс № НОМЕР_2.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Як роз'яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (а аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу у своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, дійсно саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Проте суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір про визнання за ОСОБА_1 права власності на гаражні бокси № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Світлицького, 10, у порушення вимог ч. 6 ст. 130, ст.ст. 214, 215 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернув, не вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі, оскільки ГБК «Надія» та ОСОБА_6 до участі у справі судами притягнуті не були, хоча ухвалені у справі судові рішення можуть вплинути на їх права та обов'язки.

Апеляційний суд, переглядаючи справу, вищевказані порушення судом першої інстанції норм процесуального права залишив поза увагою.

У зв'язку із порушенням судом першої інстанції норм процесуального права не повністю з'ясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення судів попередніх інстанцій в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на гаражні бокси № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Світлицького, 10, підлягають скасуванню з підстав, встановлених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2014 року в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на гаражні бокси № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Світлицького, 10, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко