Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 233/5840/14 Головуючий у 1-й інстанції Леміщенко О.О.
№22-ц/778/3611/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора прокуратури Донецької області Бойко Н. на рішення Костянтинівський міськрайонний суду Донецької області від 26 березня 2015 року у справі за позовом Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області в інтересах Костянтинівської міської ради Донецької області до виконавчого комітету Костянтинівської міської ради Донецької області, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення, державного акту на право постійного користування землею та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

Костянтинівська міжрайонна прокуратура в особі в.о. Костянтинівського міжрайонного прокурора Шихтанова І.О. звернулась до суду в інтересах Костянтинівської міської ради Донецької області із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним п. 5 рішення виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 16.06.1999 року № 357 "Про вилучення і надання земельних ділянок"; визнати недійсним державний акт на право постійного користування землею серії ІІІ-ДН № 029805, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №178, виданий ОСОБА_3; зобов'язати ОСОБА_3 повернути земельну ділянку, площею 0,2939га, розташовану в м. Костянтинівка по АДРЕСА_1, грошовою вартістю 1 345 562,37 грн. територіальній громаді.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилався на те, що перевіркою прокуратури встановлено, що 16.06.1999 року виконавчим комітетом Костянтинівської міської ради прийнято рішення № 357, яким передано в постійне користування ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування автостоянки і кіосків земельну ділянку площею 0,2939 га і 03.08.1999 року видано державний акт на право постійного користування землею. Вважає, що таке рішення та державний акт є незаконними, оскільки відповідно до ст. 19 ЗК України від 18.12.1990 року лише міські ради мали повноваження по передачі земель громадянам, а також оскільки відповідно до ст. 7 цього Кодексу у постійне користування могли бути надані землі лише для ведення селянського (фермерського) господарства, то ОСОБА_3 не міг отримати спірну ділянку у постійне користування. Крім того, зазначає, що дозвіл на складання проекту відведення надано без прийняття відповідного рішення, а на момент надання земельної ділянки в користування межі не були визначені в натурі, а лише згодом 22.06.1999 року.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області в інтересах Костянтинівської міської ради Донецької області до виконавчого комітету Костянтинівської міської ради Донецької області, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення, державного акту на право постійного користування землею та зобов'язання вчинити певні дії відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, заступник прокурора прокуратури Донецької області Бойко Н. у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Костянтинівського міжрайонного прокурора в інтересах Костянтинівської міської ради у цій справі задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання 01.10.2015 року належним чином, з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України, повідомлені апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (а.с. 142, 153-155) інші представники позивача -Костянтинівської міської ради Донецької області, окрім прокурора, представник відповідача - виконавчого комітету Костянтинівської міської ради Донецької області, а також відповідач ОСОБА_3 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки інших представників позивача -Костянтинівської міської ради Донецької області, представника відповідача - виконавчого комітету Костянтинівської міської ради Донецької області, а також відповідача ОСОБА_3 та ухвалила розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача - Костянтинівської міської ради Донецької області - прокурора та представника відповідача ОСОБА_3 за довіреністю (а.с.139) ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга заступника прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що відмовляючи у задоволенні позову прокурора в інтересах Костянтинівської міської ради Донецької області у повному обсязі у цій справі, суд першої інстанції керувався ст. ст. 8, 10-11, 15, 60, 82, 209, 212, 214, 215 ЦПК України та виходив із того, що доводи прокурора щодо незаконності виділення спірної земельної ділянки ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи, виконавчий комітет Костянтинівської міської ради Донецької області при прийнятті рішення 16.06.1999 року № 357 та державного акту від 03.08.1999 року діяв в межах та на підставі повноважень наданих йому законом та рішенням Костянтинівської міської ради Донецької області від 20.05.1998 року № ХХХІІІ/4-6; ОСОБА_3 правомірно отримав та користується спірною земельною ділянкою, а тому його право визнається законом та може бути припинено лише з підстав, визначених законом, які судом першої інстанції не встановлені.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись можна лише частково.

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у рішенні суду першої інстанції можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

Так, в силу вимог ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної, резолютивної частин.

У мотивувальній частині рішення зазначаються встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, яким суд керувався.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням виконавчого комітету Костянтинівської міської ради № 540 від 17.09.1998 року "Про попереднє погодження місць розташування об'єктів" (а.с.16) у п. 1.6. вирішено попередньо погодити місце розташування автостоянки на АДРЕСА_1 в м. Костянтинівка Донецької області гр. ОСОБА_3

Рішенням виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 16.06.1999 року № 357 "Про вилучення та надання земельних ділянок" в п. 5 вирішено передати в постійне користування земельну ділянку площею 0,2939 га. на АДРЕСА_1 в м. Костянтинівка Донецької області гр. ОСОБА_3 для розміщення автостоянки з комплексом споруд по обслуговуванню населення із забудованих земель загального користування (вулиця) Костянтинівської міської ради, згідно проекту відведення даної земельної ділянки. Дана обставина вбачається із архівної виписки виданої виконавчим комітетом Костянтинівської міської ради від 16.10.2014 року №33/144 (а.с.8).

На підставі рішення виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 16.06.1999 року № 357, відповідачу - гр. ОСОБА_3 виконавчим комітетом Костянтинівської міської ради за підписом заступника голови Костянтинівської міської ради Донецької області Сичова М.Г. 03.08.1999 року було видано державний акт на право постійного користування землею, а саме: на земельну ділянку площею 0,2939 га. на АДРЕСА_1 в м. Костянтинівка для будівництва та обслуговування автостоянки і кіосків (а.с.9).

Звертаючись до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом, прокурор, як на підставу свого позову посилався на те, що виконавчий комітет не мав права виділяти спірну земельну ділянку, оскільки таким правом була наділена виключно міська рада.

Суд першої інстанції безпідставно не звернув належної уваги на ці підстави позову прокурора.

Так, ст. 13 Конституції України визначено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У ч. 2 ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно із ст. 19 ЗК України від 18.12.1990 року лише міські ради мали повноваження по передачі земель громадянам.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що дійсно станом на час прийняття виконавчим комітетом Костянтинівської міської ради Донецької області рішення від 16.06.1999 року № 357 "Про вилучення і надання земельних ділянок", у тому числі п. 5, та видачі ОСОБА_3 державного акту серії ІІІ-ДН № 029805 на право постійного користування землею площею 0,2939га, розташованою в м. Костянтинівка по АДРЕСА_1 Донецької області 03.08.1999 року, були чинними ст. 3 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року та ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» від 21.05.1997 року.

Так, за змістом ст. 3 ч. 3 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів могли передавати виконавчим органам місцевого самоврядування.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що виконавчим органом Костянтинівської міської ради Донецької області є її виконавчий комітет (один із відповідачів у цій справі).

20.05.1998 року Костянтинівська міська рада Донецької області, керуючись, зокрема, ст. 3 Земельного кодексу України прийняла рішення №ХХХІІІ/4-6, яким вирішила передати виконавчому комітету міської ради повноваження зокрема щодо продажу, передачі в приватну власність, вилученні, надання для всіх потреб у строкове (в тому числі в оренду), постійне користування земельних ділянок, які перебувають у власності територіальної громади, оформлення необхідних при цьому правовстановлюючих документів (а.с.8).

Проте, ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» на час прийняття рішення виконавчим комітетом Костянтинівської міської ради Донецької області не передбачала у переліку делегованих радами повноважень виконавчих комітетів повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок.

Норми ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» щодо повноважень виконавчих комітетів мають пріоритет над нормами ст. 3 ч. 3 Земельного кодексу України, оскільки останні є спеціальними щодо делегованих повноважень виконавчих комітетів у земельних відносинах та прийняті пізніше, ніж ст. 3 ч. 3 Земельного кодексу України.

В силу вимог ст. 3 ч. 2 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року розпоряджаються землею ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

При вищевикладених обставинах, виключно Костянтинівська міська рада Донецької області мала право в силу вимог ст. 3 ч. 2 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року приймати рішення "Про вилучення і надання земельних ділянок" та видавати ОСОБА_3 державний акт на право постійного користування землею площею 0,2939га, розташованою в м. Костянтинівка по АДРЕСА_1 Донецької області.

Сама по собі наявність нескасованого рішення Костянтинівської міської ради Донецької області № ХХХІІІ/4-6 від 20.05.1998 року про передачу виконавчому комітету Костянтинівської міської ради Донецької області повноважень щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок при вищевикладених обставинах, яке не відповідає вимогам чинного на той час законодавства, не робить законним рішення виконавчого комітету від 16.06.1999 року № 357 про передачу у постійне користування вищезазначеної земельної ділянки ОСОБА_3 та видачу останньому державного акту.

За змістом ст. 3 ЦПК України судовому захисту підлягає порушене право.

Правове обґрунтування рішення суду першої інстанції відмови у задоволенні позову прокурора у цій справі підлягає зміні.

Оскільки, при вищевикладених обставинах, встановлено, що виключні права територіальної громади в особі Костянтинівської міської ради Донецької області щодо розпорядження вищезазначеною земельною ділянкою площею 0,2939га, розташованою в м. Костянтинівка по АДРЕСА_1 Донецької області були порушені виконавчим комітетом цієї ж ради при прийняті оскаржуємого рішення щодо передачі останньої у користування ОСОБА_3, видачі останньому державного акту на неї, а тому остання підлягала б поверненню територіальній громаді.

Проте, загальний строк позовної давності щодо заявлення позовних вимог прокурором щодо визнання недійсним державного акту ОСОБА_3 (правовставлюючого документу , а не акту органу місцевого самоврядування) від 03.08.1999 року та повернення земельної ділянки становить 3 (три) роки та на час подачі вищезазначеного позову прокурора до суду першої інстанції у жовтні 2014 року давно сплив.

Відповідач ОСОБА_3 через свого представника за довіреністю (а.с.139) ОСОБА_4 зробив в усній формі заяву про застосування строків позовної давності судом першої інстанції у цій справі до ухвалення рішення (під час судового засідання 02.02.2015 року у період з 09 години 26 хвилини під час надання усних заперечень проти позову прокурора (п. № 22 журналу судового засідання а.с.61, що підтверджується звукозаписом судового засідання (диск а.с.108), який був прослуханий колегією суддів апеляційного суду під час розгляду цієї справи апеляційним судом у судовому засіданні 01.10.2015 року).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Ст. 267 ЦК України не містить застереження щодо форми заява сторони про застосування позовної давності у справі, зокрема, письмової тощо.

При вищевикладених обставинах, колегія апеляційного суду приймає дану заяву відповідача як належну та такою, що здійснена з додержанням вимог ст. ч. 3 ст. 267 ЦК України.

В силу вимог ст. 267 ч. 4 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При вищевикладених обставинах, у задоволенні позову прокурора в інтересах Костянтинівської міської ради Донецької області до виконавчого комітету Костянтинівської міської ради Донецької області, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення, державного акту на право постійного користування землею та зобов'язання вчинити певні дії у цій справі слід відмовити саме через сплив позовної давності.

Встановлено, що прокурор заявив позовні вимоги щодо визнання недійсним державного акту на землю та повернення земельної ділянки у цій справі саме в інтересах Костянтинівської міської ради Донецької області та обґрунтовував останні саме тим, що п. 5 рішення виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 16.06.1999 року № 357 "Про вилучення і надання земельних ділянок" суперечив чинному на той час законодавству, а тому є недійсним, і про це прокурору стало відоме лише під час проведення прокурорської перевірки.

Однак, в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень та має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України на спільному засіданні cудових палат у цивільних та господарських справах 01 липня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-178цс15:

«Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Ст. 361 Закону України "Про прокуратуру" та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України. Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд не врахував положення закону та дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення прокурором перевірки».

Встановлено, що прокурором порушення земельного законодавства були виявлені під час здійснення прокурором перевірки у вересні - жовтні 2014 року (а.с.148-150).

Проте, Костянтинівській міській раді Донецької області, в інтересах якої прокурор звернувся до суду із вищезазначеним позовом у цій справі, мало бути відоме та було відоме про порушення її прав ще у 1999 році саме після прийняття рішення виконавчим комітетом Костянтинівської міської ради від 16.06.1999 року № 357 "Про вилучення і надання земельних ділянок" та видачі 03.08.1999 року ОСОБА_3 державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ-ДН № 029805, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 178.

Оскільки, виконавчий комітет Костянтинівської міської ради Донецької області є виконавчим органом Костянтинівської міської ради Донецької області, є підконтрольним та підзвітним цій раді.

Крім того, голова Костянтинівської міської ради Донецької області очолює виконавчий комітет Костянтинівської міської ради Донецької області, підписує рішення міської ради та виконавчого комітету.

У разі відсутності голови ради з будь-яких поважних причин ці повноваження виконує його заступник.

Про що свідчить підпис останнього на державному акті, якій був виданий ОСОБА_3 (а.с.9).

Посилання прокурора, як апелянта (а.с.146-147), на п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» при вищевикладених фактичних обставинах, встановлених судом, є недоречним і безпідставним.

Оскільки, згідно із п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦПК України, яка була виключена із ЦК України на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 19.05.2011 року, який набрав чинності 14.01.2012 року, позовна давність не поширювалась на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Власником спірної земельної ділянки є не Костянтинівська міська рада Донецької області, а територіальна громада м. Костянтинівка Донецької області. Прокурор не заявляв позовних вимог у цій справі в інтересах саме територіальної громади м. Костянтинівка Донецької області, зокрема й до Костянтинівської міської ради Донецької області, яка приймала рішення 20.05.1998 року №ХХХІІІ/4-6 про делегування повноважень своєму виконавчому комітету, та не просив визнати незаконними вищезазначені рішення міської ради чи виконавчого комітету; прокурором були заявлені вимоги саме в інтересах Костянтинівської міської ради Донецької області та саме про визнання недійсними окремого пункту вищезазначеного рішення вказаного виконавчого комітету та державного акту ОСОБА_3

За таких обставин, апеляційну скаргу заступника прокурора прокуратури Донецької області Бойко Н. слід задовольнити частково; рішення Костянтинівський міськрайонний суду Донецької області від 26 березня 2015 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у позову.

Прокурор на момент подачі вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі до апеляційного суду був звільнений від сплати судового збору за її подачу в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора прокуратури Донецької області Бойко Н. задовольнити частково.

Рішення Костянтинівський міськрайонний суду Донецької області від 26 березня 2015 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у позову.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г. Каракуша К.В.Гончар М.С.