АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1121/15 Справа № 195/1561/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Омеко М. В. Доповідач - Єлізаренко І.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Єлізаренко І.А.

суддів - Гайдук В.І., Калиновського А.Б.

за участі секретаря - Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що 02 жовтня 2014 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу для придбання товару (трактора МТЗ 82.1) №010383 у групі ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс". Відповідно до умов Договору лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування йому як лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за трактор в сумі 30 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з позивачем буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Він сплатив рахунок на суму 30 000 грн. із зазначенням призначення платежу згідно договору № 010383. Однак, представником відповідача йому не було роз'яснено призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації, завірила його в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, йому протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Компанія відмовилась передавати йому предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачена сума в розмірі 30 000 грн. є комісією за організацію та оформлення договору. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії його було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, тому просив суд визнати договір фінансового лізингу № 010383 з додатками від 02 жовтня 2014 року недійсним, стягнути з ТОФ "Лізингова компанія "Автофінанс" на його користь сплачений реєстраційний платіж в сумі 30000 грн. та сплечену комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 300 грн.

Заочним рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2014 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи 02 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ "Лізінгова компанія "Автофінанс" було укладено договір фінансового лізингу №010383 (а.с.18-24).

Відповідно до п.1.1. предметом договору є трактор МТЗ-82.1.

Згідно п. 1.3 укладеного договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ - 82.1, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 300 000 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами даного Договору (п. 1.5 договору) .

Згідно п.п. 1.7, 1.8 предмет договору передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Між сторонами 02 жовтня 2014 року було укладено та підписано додатки до вищевказаного договору фінансового лізингу: додаток №1, додаток №2, додаток №3, які містять графік сплати першого, другого лізингових платежів, специфікації, всі три додатки підписані сторонами і є відповідно до п. 8.1 Договору невід'ємними його частинами. (а.с.25-27).

02 жовтня 2014 року позивач сплатив ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс"

30 000 грн. комісії за організацію догоовру, згідно договору та додатків до нього (а.с.28, 29).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач посилався на те, що представником відповідача його було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, умови договору є несправедливими, договір йому було нав'язано, договір не був посвідчений нотаріально (а.с. 1-15).

Згідно ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг" фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Згідно ч.ч.2,5 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг" виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовим установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

З матеріалів справи вбачається відповідач ТОВ "ЛК "Автофінанс" має право на надання послуг фінансового лізину, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги фінансового лізингу (а.с.61-63).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Слід зазначити діючим Цивільним кодексом України, Законом України "Про фінансовий лізинг" не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

У п. 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набути ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

З матеріалів справи вбачається порядок здійснення сплати лізингових платежів зазначені в п. 1.7., п. 8.2.1. договору про фінансовий лізинг № 010383 від 02 жовтня 2014 року та в додатках до нього, які були підписані сторонами по справі.

Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивача на час підписання договору було введено в оману та договір йому було нав'язано матеріали справи не містять.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене суд правильно відмовив ОСОБА_2 в задоволені його позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов договору, відсутність у договорі предмета договору, а також відсутність у відповідача права укладати договір фінансового лізингу є безпідставними та спростовуються наданими до матеріалів справи доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ТОВ "ЛК "Автофінанс" займається нечесною підприємницькою діяльністю є необґрунтованими, апелянтом не вказано на конкретні дії відповідача, які б підпадали під встановлені ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" заборони.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду апелянтом не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді