Справа №487/1591/15-ц 29.09.2015 29.09.2015 29.09.2015
Провадження №22-ц/784/1795/15
Суддя по 1 інстанції - Павлова Ж.П.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

29 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславській О.М.,

за участю позивачки ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2015 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсними кредитного договору з додатковими угодами до нього та договору іпотеки, скасування заборони на відчуження нерухомого майна та повернення надмірно сплачених коштів за недійсним правочином,

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсними кредитного договору з додатковими угодами до нього та договору іпотеки, скасування заборони на відчуження іпотечного нерухомого майна та повернення надмірно сплачених коштів за недійсним правочином.

В обгрунтування позову вказувала, що 9 лютого 2007 року під впливом тяжких сімейних обставин та на вкрай невигідних для неї умовах вимушена була укласти кредитний договір з відповідачем. За його умовами отримала кредит в розмірі 34 650 дол. США під 12,24% річних строком до 5 серпня 2021 року для покращення житлових умов сімї, до складу якої входять інваліди. На кредитні кошти придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Натомість зобовязалася щомісячно, до 5 числа кожного місяця, здійснювати платежі на повернення кредиту не менше ніж 429,58 дол. США.

В забезпечення кредитного зобовязання в цей же день, 9 лютого 2007 року, уклала договір іпотеки та передала в іпотеку Банку вказану квартиру, в звязку з чим нотаріусом накладена заборона на її відчуження.

11 липня 2008 року вона уклала додаткову угоду до кредитного договору, якою узгоджено підвищення процентної ставки, починаючи з 11 липня 2008 року, з 12,24 % річних до 12,49 % річних.

13 жовтня 2014 року уклала з банком договір банківського рахунку, згідно з умовами якого вона вносить кошти в національній валюті для придбання відповідачем на аукціоні іноземної валюти по курсу 1 грн. = 10 дол. США для зарахування її на погашення поточних платежів по кредиту.

24 листопада 2014 року між ними укладена додаткова угода до кредитного договору, якою договір доповнено пунктом 5.3 про те, що позичальник протягом 7 банківських днів з дня предявлення Банком відповідної вимоги сплачує неустойку за порушення зобовязання у розмірі, встановленому кредитним договором.

Вказувала на те, що кредитний договір був укладений під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, а також в результаті нечесної підприємницької практики Банку, що загалом позбавило її свідомого вибору при укладенні кредитного договору.

Посилаючись на викладене та вимоги ст. 233 ЦК України, а також на те, що кредитний договір з додатковими угодами до нього містять умови, які є несправедливими та суперечать ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», містять істотний дисбаланс договірних прав та обовязків їй на шкоду, позивачка просила про задоволення її позовних вимог.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 Стягнуто з неї 1 461,60 грн. судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини спору, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що підстав, передбачених ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, для визнання недійсним кредитного договору з додатковими угодами та договору іпотеки не вбачається.

Колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.2 ст. 16, ч.1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, у звязку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Частиною 2 ст. 233 ЦК України передбачено, що при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у звязку з вчиненням цього правочину (ч. 2 ст. 233 ЦК).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 9 лютого 2007 року між позивачкою та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі Банк), укладено кредитний договір, за умовами якого позивачка отримала кредит на споживчі цілі в іноземній валюті в сумі 34 650 дол. США під 12,24 % річних строком до 5 серпня 2021 року, зі сплатою щомісячно по 429,58 дол. США (а.с. 7-8). Невідємною частиною кредитного договору є графік погашення платежів, підписаний та узгоджений сторонами договору, яким передбачена ануїтентна система щомісячних платежів (щомісячний платіж незмінний протягом усього строку договору, але першими зараховуються проценти в повному обсязі, а залишок на погашення кредиту) (а.с. 9-10).

На забезпечення вказаного кредитного зобовязання в цей же день між сторонами укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4 9 лютого 2007 року, за яким позивачка передала в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1. Водночас нотаріусом накладено заборону на відчуження предмета іпотеки (а.с. 15-16).

11 липня 2008 року ОСОБА_2 уклала з відповідачем додаткову угоду до кредитного договору, якою узгоджено підвищення процентної ставки, починаючи з 11 липня 2008 року з 12,24 % річних до 12,49 % річних та новий графік погашення залишку заборгованості, зокрема по 420,81 дол. США щомісячно.

24 листопада 2014 року між сторонами укладена додаткова угода до кредитного договору, яким договір доповнено пунктом 5.3 та узгоджено, що сплата позичальником неустойки за порушення зобовязання у розмірі, встановленому кредитним договором, здійснюється протягом 7 банківських днів з дня предявлення Банком відповідної вимоги.

Як вбачається зі змісту самого кредитного договору з додатком (а також додаткових угод) позивачка була поінформована про всі істотні умови договору, спосіб та строки погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та строки внесення платежів на погашення вказаного зобовязання, відповідальність сторін тощо.

Зокрема, пунктами 3.3.2-3.3.3 умов кредитного договору визначено розмір щомісячного платежу - 429,58 дол. США до 5 числа кожного місяця, а графіком погашення визначена сума щомісячного платежу, яка зараховується на погашення тіла та процентів. У п.3.4 договору визначено порядок та період нарахування процентів на залишок користування кредитом методом «факт /360» ( 28-29-30-31/360). Додатковою угодою від 11 липня 2008 року визначено щомісячний платіж у розмірі 420,81 дол. США (з урахуванням залишку заборгованості за кредитним договором) та його новий графік погашення.

Сторонами визначена черговість погашення заборгованості за договором у разі несвоєчасного або неповного внесення чергового платежу (пункти 3.5 -3.6).

Посилання позивачки на те, що п. 3.5 кредитного договору передбачена та стягується плата за управління кредитом (комісія), розмір якої вона не погоджувала, є безпідставним та не підтверджується матеріалами справи.

Оскільки кредитним договором передбачена лише сплата одноразової комісії у розмірі 2 % від початкової суми кредиту у разі здійснення повного дострокового погашення кредиту протягом перших двох років дії кредитного договору (п. 4.3.11 кредитного договору).

Щомісячна комісія за управління кредитом кредитним договором не передбачена.

Знаючи, що діючим законодавством не передбачений стабільний курс американських доларів до національної валюти - гривні, позивачка добровільно погодилася на такі умови кредитування, свідомо укладала кредитний договір та додаткові угоди, добровільно погодилася на такі умови кредитування, сплачувала по ним періодичні платежі, не оскаржувала й не порушувала питання про їх розірвання, а отримавши зазначену суму коштів, придбала квартиру. Отже, не вважала такі умови для себе несправедливими. Лише у звязку з ринковим коливанням курсу валют, що унеможливлює належне виконання нею угоди, вона звернулася до суду з цим позовом.

Також є необґрунтованими доводи про те, що є незаконними та несправедливими по відношенню до неї умови договору про застосування ануїтентної схема платежів, а не класичної та метод нарахування процентів «факт/360», яким для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно 360 днів у році, оскільки вона повертає Банку більшу суму.

Між тим, такий метод застосовується банками під час обрахування процентних доходів на підставі пунктів 1.16- 1.18 глави 1, розділу 3 постанови Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 255 «Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України», тому він не є незаконним, а підпис на договорі свідчить про узгодження його сторонами.

Погоджуючись з тим, що відповідач, маючи генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, мав право на видачу їй кредиту в іноземній валюті, позивачка посилалась на п. 1.2 договору та зазначала, що відповідач не мав права видавати кредит в іноземній валюті для розрахунку цією ж валютою з іншими резидентами на території України, що суперечить Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року.

Однак, пунктом 1.2 кредитного договору зазначено цільове використання кредитних коштів, а не порядок розрахунків позивачки за іншим договором з третьою особою, що обґрунтовано викладено в рішенні суду першої інстанції.

За такого, посилання позивачки в апеляційній скарзі на несправедливі та дискримінаційні умови договору, не узгоджуються з вимогами ст. ст. 11, 18 Закону "Про захист прав споживачів", в редакції чинній на час укладення оспорюваної угоди.

До того ж, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, якими передбачено надання споживачу відповідної інформації у письмовому вигляді перед укладенням договору, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808 та набрали чинності 4 червня 2007 року ( тобто після укладення кредитного договору).

Як в позові, так і в апеляційній скарзі позивачка вказувала, що оспорюваний нею кредитний договір уклала під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для неї умовах. Як на тяжкі обставини позивачка посилалась на стан здоровя онуків, які є інвалідами та рідної сестри, опікуном якої вона призначена з 2009 року (а.с. 72-81,95).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно послався на те, що в момент укладання оспорюваної угоди, позивачка вважала його умови вигідними та справедливими для себе, тому й не знайшов підстав для застосування вимог ст. 233 ЦК України та визнання його недійсним.

Зазначене узгоджується із розясненнями Пленуму Верховного Суду України в пункті 8 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Інші доводи апеляційної скарги знаходяться поза межами заявлених позовних вимог, тому не можуть бути предметом апеляційного розгляду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, підстав для скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: