Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Коротуна В.М.,Парінової І.К.,
Ступак О.В., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 18 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог вказувало на те, що 12 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 33440 cred, за умовами якого останній отримав кредит на суму у розмірі 6000,00 доларів США у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 12 червня 2008 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором був укладений договір поруки № 33440 cred /1 від 12 жовтня 2006 року, за умовами якого ОСОБА_7, зобов'язався перед кредитором солідарно відповідати з боржником за порушення його зобов'язання за кредитним договором.

Посилаючись на те, що боржник не виконав належним чином свої кредитні зобов'язання, в результаті чого станом на 14 травня 2013 року утворилась кредитна заборгованість на суму в розмірі 5703,89 доларів США, позивач просив суд задовольнити позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 18 вересня 2014 року, позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 33440 cred від 12 жовтня 2006 року в розмірі 45574,08 грн.

Вирішення питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 18 вересня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 і ухвалення нового рішення про відмову у позові в цій частині, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судами встановлено, що 12 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 33440 cred, за умовами якого останній отримав кредит на суму у розмірі 6000,00 доларів США у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 12 червня 2008 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором був укладений договір поруки № 33440 cred /1 від 12 жовтня 2006 року, за умовами якого ОСОБА_7, зобов'язався перед кредитором солідарно відповідати з боржником за порушення його зобов'язання за кредитним договором.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 січня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором № 33440 cred від 12 жовтня 2006 року в розмірі 7227, 91 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 57852,19 грн.

08 лютого 2011 року на виконання зазначеного судового рішення ОСОБА_7 перерахував на користь банку 63737,43 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що після сплати ОСОБА_7 08 лютого 2011 року суми кредитної заборгованості, стягненої з відповідачів рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 січня 2010 року, вказана заборгованість боржника не була сплачена в повному обсязі і станом на 14 травня 2013 року складала суму в розмірі 5703,89 доларів США, а тому визначена сума підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

Відповідно до положень частини 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог банку до боржника ОСОБА_6 не оскаржується, а тому колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не переглядається.

Натомість, з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог банку до ОСОБА_7 погодитись не можна з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення від 15 січня 2010 року у справі № 2-811/2010 року, суд першої інстанції встановив, що боржник ОСОБА_6 допустив порушення кредитних зобов'язань, в результаті чого утворилась заборгованість на суму у розмірі 7227, 91 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 57852,19 грн, яка стягнена з боржника і поручителя ОСОБА_7

На виконання зазначеного судового рішення ОСОБА_7 08 лютого 2011 року перерахував на користь банку 63737,43 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» посилалось на те, що за період часу з дня ухвалення рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 січня 2010 року до фактичного погашення заборгованості за цим рішенням 08 лютого 2011 року утворилась нова заборгованість за тілом кредиту та відсотками.

Також, банком надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 33440 cred на суму в розмірі 5703,89 доларів США, яка вирахувана станом на 14 травня 2013 року.

Про наявність вказаної заборгованості ОСОБА_7 повідомлено відповідним листом від 18 травня 2013 року, який направлений поручителю 26 травня 2013 року.

Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року.

Вирішуючи спір в частині задоволення позовних вимог банку до ОСОБА_7, суд першої інстанцій, з яким погодився суд апеляційної інстанції, у порушення статей 213, 214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не перевірив та належним чином не спростував доводи ОСОБА_7 відносно того, що з позовними вимогами до поручителя про стягнення кредитної заборгованості, яка вирахувана станом на 14 травня 2013 року, банк звернувся поза межами строку встановленого частиною 4 статті 559 ЦК України, а тому висновок суду в указаній частині позову є помилковим.

Разом із цим, апеляційний суд не звернув уваги, що преюдиційне значення для розгляду справи мають обставини, встановлені, зокрема, судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, а не їх юридична оцінка, яка здійснена судом.

Тому, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог банку до ОСОБА_7 виключно на тій підставі, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 січня 2010 року кредитна заборгованість була стягнена і з боржника, і з поручителя.

Оскільки обставини справи судами встановлені повно і правильно, додаткового дослідження доказів чи встановлення обставин по справі не вимагається, однак судами ухвалені рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_7 відповідно до статті 341 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Керуючись статтями 336, 338, 341, 342, 344, 346 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 18 вересня 2014 року скасувати в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_7.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості відмовити.

В іншій частині позову рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:В.М. Коротун
І.К. Парінова
О.В. Ступак
С.П. Штелик