Справа № 750/6335/14 Провадження № 22-ц/795/191/2015 Головуючий у I інстанції: Карапута Л. В.
Категорія: цивільна Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

20 січня 2015 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Вінгаль В.М., Позігуна М.І.,

при секретарі - Шкарупі Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Комуністичної партії України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2014 року у справі за позовом Комуністичної партії України до ОСОБА_2, Державного підприємства "Парламентський телеканал "РАДА", про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2014 року в задоволенні позову Комуністичної партії України до ОСОБА_2, Державного підприємства „Парламентський телеканал „РАДА", про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації, відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Комуністична партія України звернулася до апеляційного суду, з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення було ухвалене без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням матеріального та процесуального законодавства.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на те, що суд першої інстанції неправомірно розцінив висловлювання відповідача як оціночні судження, а не як твердження про факти обвинувачення, оскільки неправдивість фактів, про які ОСОБА_2 повідомив у своєму висловлюванні може бути перевірена встановленими законом способами на предмет їх дійсності, зокрема через Єдиний державний Реєстр осіб, які вчинили корупційні правопорушення, а отже вказані дані були неправомірно розцінені судом в якості оціночних суджень та їм була надана неналежна правова оцінка.

Крім того, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції було проігноровано положення ст. 213 ЦПК України та неправомірно відмовлено в задоволенні клопотання про проведення судової лінгвістичної експертизи з метою отримання експертного висновку, чи є висловлювання відповідача оціночним судженням, критикою, оцінкою дій, або твердженням про факти, інформацію, яка містить фактичні дані.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народний депутат України ОСОБА_2 під час виступу на пленарному засіданні Верховної Ради України висловив наступну інформацію: „Я хочу также сказать с этой трибуны, обратится к коммунистам. Нечего обвинять власть в том, что она не платит заработную плату. Именно Вы вместе с ОСОБА_3 разворовали бюджет, и также несете ответственность за ту ситуацию, которая есть. Не надо на кого-то пенять, несите свою ответственность. Вы не левые - Вы воры".

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує на те, що внаслідок недостовірної інформації, а саме наступним твердженням: „Именно Вы вместе с ОСОБА_3 разворовали бюджет, и так же несете ответственность за ту ситуацию, которая есть. … Вы воры", принижена ділова репутація.

Відмовляючи в задоволенні позову Комуністичної партії України про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації, суд першої інстанції виходив з того, що вжиті відповідачем слова не є такими, що принижують ділову репутацію позивача та стосуються його, їх було вжито з емоційно-експресивним відтінком для вираження власної суб'єктивної думки відповідача, як оціночні судження.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам чинного законодавства України і з ним погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до ст.ст. 94, 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно зі ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України.

На відміну від понять честі і гідності, поняття „ділова репутація" може стосуватися і юридичної особи.

Як честь і гідність, так і ділова репутація - це категорія моральності, які у своїй сукупності визначають добре ім'я.

Відповідно до ч. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 „Про судову практику у справа про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим способом; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 „Про судову практику у справа про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" визначає, що відповідач повинен довести, що поширена інформація є достовірною. На позивача лише поширюється обов'язок довести факт поширення інформації, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 30 Закону України „Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Крім того, відповідно до ст. 47-1 Закону України „Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Також, на це звертається увага і в п.24 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", де зазначено, що відповідно до ст.277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції.

Відповідно до п. 19 вищезазначеної Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, а тому доводи апелянта про те, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено в задоволенні клопотання про проведення судової лінгвістичної експертизи з метою отримання експертного висновку, чи є висловлювання відповідача оціночним судженням, критикою, оцінкою дій, або твердженням про факти, інформацію, яка містить фактичні дані не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідачем ОСОБА_2 у вищенаведеному висловлюванні було вжито наступні словосполучення: „Именно Вы вместе с ОСОБА_3 разворовали бюджет, и так же несете ответственность за ту ситуацию, которая есть. … Вы воры".

Як передбачено ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Зі змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що політики, обираючи свою професію, залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в суспільстві і стандарти, які застосовують українські суди, мають узгоджуватися з принципами, зазначеними у ст. 10 Конвенції. При дотриманні умов параграфу 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на інформацію та ідеї, які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість (Справа «Українська Прес - група» проти України» рішення від 29 березня 2005 року).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що поширена відповідачем ОСОБА_2 інформація, яка стосується позивача, а саме Комуністичної партії України, є нічим іншим як оціночними судженнями, оскільки є критикою дій політичної партії, а тому такі висловлювання не можуть тлумачитися як такі, що містять фактичні дані.

Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що висновки суду про оціночність суджень відповідача ОСОБА_2 не відповідають дійсним обставинам, оскільки неправдивість фактів, може бути перевірена через Єдиний державний Реєстр осіб, які вчинили корупційні правопорушення, не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги, оскільки вислови відповідача щодо характеристики позивача були наслідком узагальнення відповідачем політичних дій позивача в зв'язку зі здійсненням останнім його політичної діяльності, тобто вираженням його суб'єктивної думки, а тому висловлювання ОСОБА_2 є оціночними судженнями, що не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням вимог закону, підстав для його зміни або скасування, передбачених ст. 309 ЦПК України, за доводами апеляційної скарги не вбачається.

За таких обставин, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Комуністичної партії України відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: Судді: