Провадження № 2/344/166/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

представника органу опіки та піклування Дутчак І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення та вселення -

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення. В позові вказано, що 16/09/2009 р. між позивачем та відповідачкою було укладено договір житлового найму, в якому вказано строк проживання відповідачки "постійно", що на думку позивача означає не погодження сторонами строку дії договору, а тому відповідно до ст. 821 ЦК України вважає, що договір укладено на 5 років. У зв`язку з тим, що 5 років з моменту укладення договору сплило, то позивач вважає, що відповідачка підлягає виселенню з спірної квартири. Однак, оскільки вона проживає в квартирі із сином позивача, а малолітня дитина і матір не можуть бути розселені, то позивач вважає, що разом з відповідачкою виселенню підлягає і їх неповнолітній син.

20/01/2015 р. позов доповнено проханням про примусове вселення відповідачів в квартиру АДРЕСА_1, яка належить позивачеві.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та надала суду пояснення про те, що відповідачка влаштовує конфлікти, спільно проживати з нею позивач не бажає, між сторонами укладено договір найму, оскільки в договорі вказано строк проживання відповідачки "постійно", це означає не погодження сторонами строку дії договору, а тому відповідно до ст. 821 ЦК України вважає, що договір укладено на 5 років, які вже сплили. Тому представник вважає, що відповідачка незаконно проживає в квартирі батька її малолітнього сина, з яким проживала в конкубінаті, відповідно відповідачка підлягає виселенню. Також представник позивача неодноразово надала суду пояснення про те, що нею та позивачем не заперечується право малолітнього сина проживати в квартирі, належній його батькові. Однак, оскільки матір підлягає виселенню, а дитину не може бути розлучено з матір`ю, то син підлягає виселенню з квартири його батька в слід за матір`ю.

В судовому засіданні представник органу опіки та піклування надала суду пояснення про те, що під час обстеження умов проживання сторін не було встановлено того, що відповідачка конфліктує з позивачем, або порушує умови співжиття, протягом вказаного строку від жодної сторони жодного разу не надходило інформації про сварки та конфлікти. Дитина сторін проживає з ними, перебуває в хорошому психо-емоційному стані, радіє і батькові, і матері; проживає в кімнаті з матір`ю.

В судовому засіданні відповідачка позов заперечила, просила в його задоволенні відмовити, надала суду пояснення про те, що інформація про вчинення суперечок з позивачем не відповідає дійсності, оскільки у разі образ вони не конфліктують, а ігнорують одне одного і не спілкуються. Відповідачка вважає, що оскільки в договорі найму квартири вказано, що його укладено на строк "постійно", то такою умовою визначено строк його дії, а тому заперечила, що договір укладено взагалі без строку, розглядається як безстроковий. Відповідачка також надала суду пояснення про те, що після вінчання вони з позивачем спільно проживали, спільно ремонтували квартиру, оскільки вона перебувала в незадовільному стані, спільно обставили квартиру меблями, спільно вели господарство і побут; а позивач надав їй згоду на постійне проживання в квартирі, а не на проживання без визначеного строку проживання, тобто до моменту висунення вимоги про виселення або на строк 5 років. Також відповідачка вважає себе і їх з позивачем малолітнього сина членами сім`ї, вважає, що вона не вселилась в спірне житло в якості наймача житла за договором найму, а під час конкубінату як член сім`ї, але без реєстрації шлюбу. Відповідачка надала суду пояснення про те, що відселення дитини від батька завдасть шкоду психо-емоційному стану дитини, будуть погіршені умови проживання дитини, оскільки спірна квартира є трикімнатною, а не однокімнатною як квартира для вселення; в однокімнатній квартирі відсутній необхідний для дитини вид опалення, вказана квартира перебуває в гуртожитку, знаходиться в неблагополучному районі міста, далеко від дошкільного закладу, який відвідує дитина і медичного закладу, в якому зареєстрована дитина. Відповідачка зазначила, що у разі виселення умови проживання дитини значно погіршаться.

Судом встановлено наступні фактичні обставини.

16/09/2009 р. між позивачем та відповідачкою було укладено договір майнового найму квартири АДРЕСА_2, в абзаці першому якого білою фарбою закреслено слово, що визначає строк користування, з-під якої чітко просвічується слово "постійно". Примірник договору наданий представником позивача з поясненням про те, що саме його було укладено на строк "постійно".

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 04/09/2009 р. спірну квартиру позивач отримав в порядку спадкування.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26/04/2013 р. позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 для свого неповнолітнього сина ОСОБА_5.

08/07/2014 р. та 12/08/2014 р. позивач надіслав відповідачу за місцем їх проживання телеграму з вимогою про виселення.

01/10/2014 р. приватним нотаріусом передано відповідачці заяву позивача про закінчення строку договору найму спірної квартири.

Відповідно до довідки Апеляційного суду Івано-Франківської області з суддівської винагороди позивач сплачує на користь відповідачки аліменти на утримання їх сина в сумі 7104,32 гривень.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 5 ОСОБА_5 є сином позивача та відповідачки.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25/02/2014 р. з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини доходів.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради зміна місця проживання малолітнього сина сторін є недоцільною.

Щодо пояснення відповідачки про їх з позивачем вінчання необхідно зазначити наступне: відповідно до п. 3 ст. 21 СК України релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Однак відповідно до п. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (п. 4 ст. 3 СК України).

Таким чином проживаючи в конкубінаті позивач та відповідач пов`язані спільним побутом, спільно проживали, внаслідок цього мають взаємні майнові права і обов`язки; у зв`язку з народженням у позивача та відповідачки спільної дитини між дитиною та сторонами створено сім`ю; сторони мають особисті немайнові та майнові права і обов`язки щодо дитини. Отже відповідно до ст. 3 СК України сторони створили сім`ю.

Відповідно до п. 1 ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Відповідно до ч. 3 п. 2 ст. 3 СК України дитина за будь-яких обставин, незалежно від місця проживання, належить до сім`ї своїх батьків.

Відповідно до п. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За вказаних обставин судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 як малолітній син позивача має право на користування спірною квартирою.

Так само в судовому засіданні представник позивача неодноразово надала пояснення про те, що право зазначеного відповідача на проживання з позивачем нею та позивачем не заперечується та визнається.

В свою чергу відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Отже відповідач ОСОБА_5 не може бути позбавлений права користування спірним житлом; правових підстав для такого позбавлення перед судом не доведено.

Зазначений висновок підтверджується також положенням п. 8 ст. 7 СК України, відповідно до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Разом з цим відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Зазначене положення ст. 3 Конвенції про права дитини не може тлумачитись як таке, що є підставою для виселення малолітнього відповідача із спірної квартири, оскільки метою зазначеної конвенції є захист прав дитини. Зазначеним положенням конвенції не може бути обґрунтовано порушення прав дитини. Таким чином пояснення представника позивача та відповідне положення позову, відповідно до якого малолітнього відповідача має бути позбавлено права на користування спірним житлом і має бути виселено із нього на підставі ст. 3 Конвенції про права дитини є правовим нігілізмом і спрямовано на порушення майнових прав дитини та є зловживанням правом на звернення до суду.

Відповідно до п. 2 ст. 9 СК України особи, які проживають однією сім'єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором. Так сторони визнали ту обставину, що між ними було укладено договір найму житла. Однак відповідачка надала суду пояснення про те, що за строком договір укладено на постійне проживання, тобто без визначення терміну припинення договору, а не взагалі без встановлення строку дії договору. Суб`єктивні майнові права особи належать учаснику цивільних відносин до моменту, вказаному в п. 4 ст. 25 ЦК України. В свою чергу представник позивача надала суду пояснення про те, що термін "постійно", на її думку, означає укладення договору на невизначений строк, тобто на п`ять років.

В свою чергу в ч. 1 ст. 156 ЖК України вказано, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року" від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом.

Крім зазначеного відповідно до п. 2 ст. 59 СК України при розпорядженні своїм майном позивач зобов'язаний враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд .

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачів спірною квартирою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07.

Отже позбавлення відповідачів їх прав на спірну квартиру є незаконним та неприпустимим.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України зазначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Однак відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд не є інструментом сторін для зловживання правами і не сприяє цьому. Вказані зловживання правом на звернення до суду з проханням позбавити права на житло малолітню дитину не можуть бути толеровані судом. Оскільки відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Так само відповідно до чинного національного законодавства, міжнародних зобов`язань України матір та дитина не можуть бути розселені.

Необхідно особливо відзначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (за заявою No 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення речового права. Отже перед судом не доведено правових підстав для виселення малолітнього сина власника та матері дитини з огляду на право дитини на користування майном своїх батьків та право члена сім`ї власника на користування спільним житлом.

Представником позивача перед судом не доведено правових підстав для вимоги про примусове вселення відповідачів в житло; придатність відповідної квартири для проживання.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Коробов проти України" (Заява № 39598/03) від 21 липня 2011 року Європейський суд є послідовним в тому, що доказування повинно бути здійснено зацікавленою особою поза розумним сумнівом. Натомість вказаний позов засновано виключно на припущеннях позивача.

Відповідно до зазначеного та на підставі ст. ст. 52, 47 Конституції України, ст. ст. 1, 10, 60, 131 ЦПК України, ст. ст. 3, 21, 142, 59 СК України, ст. ст. 9, 150, 156 ЖК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про виселення та вселення, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя С.О. Бородовський