АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/1983/2015 Головуючий в 1 інстанції - Марфіна Н.В.
Доповідач - Желепа О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року про відмову в задоволені заяви про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути з відповідача борг за договором позики.

Крім того, представник позивача подав заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на корпоративні права, що належать відповідачу в юридичній особі - ПП «Боржавська ялина» у межах суми боргу в розмірі 3000000 грн. 00 коп. Вимоги зави обґрунтовував тим, що існує реальна загроза невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову, оскільки відповідач не виконує умови договору позики по поверненню коштів, уникає спілкування з позивачем з лютого 2014 року, а матеріали справи свідчать про те, що він взагалі знаходиться поза межами України. Також представник посилався на те, що за змістом договору позики відповідач був зобов'язаний передати свої корпоративні права у ПП «Боржавська ялина» в заставу, однак цього не зробив.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.12.2014 року в задоволені заяви представника ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовлено.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.12.2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову.

В скарзі посилався на те, що ухвала винесена з порушенням норм права, які регулюють підстави, умови та порядок забезпечення позову. Зазначив, що на момент подачі позовної заяви, ОСОБА_3 гроші за договором позики в повному обсязі не повернув, жодних дій стосовно виконання взятих на себе боргових зобов'язань не вчинив, добровільно повертати борг відмовляється. За таких обставин очевидним є той факт, що позичальник умисно ухиляється від виконання своїх обов'язків, стосовно повернення боргу. Вказував на те, що суд не взяв до уваги того, що позичальник, згідно договору позики, зобов'язувався у строк до 20 жовтня 2013 року, у забезпечення виконання даного договору позики, передати у заставу корпоративні права у ПП «Боржавська ялина» шляхом нотаріального посвідчення договору застави корпоративних прав. Суд не врахував , що забезпечення позову не призведе до неможливості підприємства здійснювати діяльність.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Відмовляючи в задоволені заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява є необґрунтованою, оскільки заявником не надано доказів про те, що відповідачу належать корпоративні права у Приватному підприємстві «Боржавська ялина» станом на час звернення до суду з заявою про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки останній відповідає встановленим обставинам та нормам процесуального закону виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Згідно із ч. 1 ст. 100 ЦК право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі.

Статтею 116 ЦК України визначені права учасників господарського товариства, а саме брати участь в управлінні товариством, у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди), вийти з товариства, здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку встановленому законом, одержувати інформацію про діяльність товариства.

За змістом ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Отже, корпоративне право є правом особи, якій належить частка у статутному капіталі товариства на управління товариством, участь у загальних зборах, право на отримання прибутку пропорційно частці у статутному капіталі та на інші права визначені законодавством або статутом.

Статтею 152 ЦПК України не передбачений такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на корпоративні права.

Накладення арешту на корпоративні права особи боржника фактично є втручанням в управління господарським товариством та може призвести до блокування господарської діяльності товариства.

А тому корпоративні права боржника, які належать йому як засновнику або учаснику господарського товариства не можуть бути об'єктом арешту або реалізації на виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги , з приводу ухилення боржника від виконання своїх обов`язків, та можливості останнього уникнути виконання рішення, шляхом виїзду за кордон, не спростовують висновків суду, щодо не можливості забезпечення позову шляхом накладення арешту на корпоративні права.

Доводи скарги про те, що позичальник в даній справі не виконав свого обов`язку, щодо передачі корпоративних прав позивачу в заставу, колегія не приймає, тому, що позивачем не заявлялись вимоги в даній справі про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на заставне майно.

Ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону, а тому відповідно до ст. 312 ЦПК України колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: