Справа №475/734/14-ц 26.08.2015 26.08.2015 26.08.2015
Провадження №22-ц/784/1826/15
Провадження 22ц-/784/1826/15 Головуючий по 1 інстанції Кривенко О.В.
Категорія 55 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

26 серпня 2015р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Колосовського С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Свіщуком О.В., без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Товариства з додатковою відповідальністю „Шляховий

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2015р.

за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю „Шляховий про зміну дати і формулювання причин звільнення з роботи, покладення обовязку, стягнення грошових сум,

встановила:

У червні 2014р. ОСОБА_2 предявив позов до ТДВ „Шляховий і з врахуванням подальших уточнень просив:

- змінити дати і формулювання причин звільнення з роботи, а саме з 05 квітня 1996р. по п.5 ст.40 КЗпП на п.1 ст.40 КЗпП;

- покласти обовязок на відповідача скасувати наказ від 05 квітня 1996р. в частині звільнення ОСОБА_2;

- покласти обовязок на відповідача внести записи до трудової книжки ОСОБА_2 у звязку зі зміною дати і формулювання причин звільнення з роботи;

- стягнути 108780 грн. заробітної плати за 29 місяців за період 1995-1997 роки, включаючи компенсацію за один місяць невикористаної в цей період відпустки;

- відшкодувати 20000 грн. компенсації за завдану моральну шкоду.

Позивач зазначав, що з 1971р. працював у радгоспі „Шляховий на різних посадах. Наказом останнього від 05 квітня 1996р. його було звільнено з роботи на підставі п.5 ст.40 КЗпП, хоча він продовжував працювати по 31 грудня 1997р.

Вважаючи своє звільнення незаконним позивач просив задовольнити названі вимоги, поновивши при цьому строк звернення до суду.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2015р. позов задоволено частково. Постановлено: визнати незаконним звільнення ОСОБА_2 05 квітня 1996р. на підставі п.5 ст.40 КЗпП; визнати незаконним наказ №9-к від 05 квітня 1996р. в частині звільнення ОСОБА_2 за п.5 ст.40 КЗпП; визнати незаконним запис №7 від 14 травня 1996р. в трудовій книжці ОСОБА_2; зобовязано ТДВ „Шляховий внести зміни в трудову книжку про звільнення ОСОБА_2 по п.1 ст.40 КЗпП; стягнуто з ТДВ „Шляховий на користь ОСОБА_2 3702 грн. 51 коп. заробітної плати, 500 грн. компенсації за завдану моральну шкоду та 966 грн. 40 коп. судових витрат. Додатковим рішенням цього ж суду від 22 липня 2015р. вирішені питання про стягнення з відповідача в дохід держави 487 грн. 20 коп. судового збору та про поновлення позивачеві строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення суду в частині стягнення грошових сум, просив його змінити і задовольнити ці вимоги у повному обсязі.

ТДВ „Шляховий, в поданій апеляційній скарзі, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на допущені порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ТДВ „Шляховий задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив з того, що трудові права ОСОБА_2 незаконним звільненням і невиплатою заробітної плати порушені роботодавцем, а пропущений позивачем строк звернення до суду підлягає поновленню у звязку з наявністю поважних причин.

Проте повністю з таким висновком суду погодитись не можна.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП у справах про звільнення працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до розяснень, даних в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів від 06 листопада 1992р. №9, а також положень ст.267 ЦК, якщо строк звернення за вирішенням трудового спору пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 1971р. працював у радгоспі „Шляховий, правонаступником якого є ТДВ „Шляховий на різних посадах: тракториста-машиніста, робітника, слюсаря.

З червня 1995р. по квітень 1996р. роботодавець припинив нараховувати ОСОБА_2 заробітну плату.

Наказом директора радгоспу №9-к від 05 квітня 1996р. ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі п.5 ст.40 КЗпП незявлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Допитані судом першої інстанції в якості свідків: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 підтвердили виконання ОСОБА_2 трудових обовязків в 1995-1997 роках у радгоспі „Шляховий.

Доказів протилежного ТДВ „Шляховий не надало. Наявність довідки про припинення нарахування заробітної плати з червня 1995р. сама по собі, тобто без жодного доказу про причини такого діяння роботодавця, не може свідчити про незявлення на роботу ОСОБА_2 протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Посилання апелянта на неналежність таких доказів як пояснення вказаних свідків теж не заслуговують на увагу, так як ці особи були працівниками радгоспу „Шляховий, а тому їм могли бути відомі обставини, що стосуються справи. Завідома неправдивість свідчень цих осіб, на що посилається відповідач, в установленому законом порядку не доведена.

Як стверджував у позовній заяві ОСОБА_2, з наказом про звільнення його ознайомлено не було, а трудову книжку він отримав у 2008р.

Разом з тим згідно заяви поданої у грудні 2011р. до ВАТ „Шляховий ОСОБА_2 зазначав, що працював у радгоспі „Шляховий до 01 квітня 1996р. (а.с.71), в його трудовій книжці міститься запис за №8 про прийняття на роботу, який було здійснено у червні 2007р. (а.с.116). Крім того, в судовому засіданні 10 березня 2015р. позивач на запитання представника відповідача пояснив, що про порушення свого права дізнався в 1996р., трудову книжку забрав в 2006-2007р.

Отже, доводи позивача про початок перебігу строку звернення за вирішенням трудового спору з 2008р. є безпідставними. У звязку з чим такий строк, за відсутності прямих доказів про ознайомлення з наказом про звільнення, слід обліковувати з 2006р. часу отримання позивачем трудової книжки.

Як на поважність причин пропуску звернення до суду позивач посилався на: важку хворобу, інвалідність, корумпованість влади, звернення до різних органів в досудовому порядку, мету позову подальше звернення до суду про визнання права на земельну частку (пай), обман керівництва радгоспу, необхідність врахування принципу справедливості, пропуск строку і запевнення у звязку з цим відповідачем про неможливість виграшу спору (а.с.8,25,34,41,118).

Поновлюючи строк звернення за вирішенням трудового спору, суд мотивував це тим, що позивач є інвалідом і дізнався про звільнення після пропуску звернення до суду.

Однак з висновком суду про наявність поважних причин для поновлення строку звернення за вирішенням трудового спору погодитись не можна.

Так, в матеріалах справи відсутні докази про перебування позивача у лікувальних закладах з часу виникнення права на позов. Пенсія у звязку з інвалідністю 3 групи по зору призначена позивачу в 2008р. Друге ж обґрунтування суду взагалі носить взаємовиключний характер, оскільки початок перебігу строку чітко визначено ч.1 ст.233 КЗпП, а доведення наявності поважних причин для його поновлення покладено саме на зацікавлену сторону.

Решта ж доводів позивача щодо наявності поважних причин не дають підстав, передбачених ст.234 КЗпП для поновлення пропущеного строку, так як наведені ним обставини не перешкоджали зверненню до суду. Що ж стосується застосування принципу справедливості до трудового спору, який стосується подій девяностих років минулого століття, то останній може бути застосований лише у поєднанні з необхідними для цього фактами.

За таких обставин, а саме пропуску звернення до суду за вирішенням трудового спору, заяви відповідача про застосування наслідків пропуску такого строку, рішення та додаткове рішення суду в силу п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні як основаної вимоги - зміну дати і формулювання причин звільнення з роботи, так і похідних від неї вимог повязаних з необхідністю скасування наказу, виправлення записів у трудовій книжці, стягнення заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки, а також відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а апеляційну скаргу ТДВ „Шляховий задовольнити.

Рішення та додаткове рішення Доманівського районного суду Миколаївської області відповідно від 03 червня і 22 липня 2015р. скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ТДВ „Шляховий про зміну дати і формулювання причин звільнення з роботи, покладення обовязку, стягнення грошових сум.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: