Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Гвоздика П.О., Дербенцевої Т.П.,

Писаної Т.О., Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 17 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 29 квітня 2008 року між банком та відповідачем було укладено договір № 001-23995-290408 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, за яким позичальнику надано кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії на загальну суму 30 000 грн та на день укладення договору встановлено ліміт кредитної лінії 3 000 грн на умовах повернення, які визначаються договором та додатком № 1 до нього - Тарифами на обслуговування платіжних карток Visa Classic, тарифний пакет «Швидкі гроші».

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 13 лютого 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 2 575 грн, яку позивач просив стягнути із боржника.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 липня 2014 року, позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 575 грн. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 29 квітня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Дельта Банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та відповідачем було укладено договір № 001-23995-290408 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, за яким позичальнику надано кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії на загальну суму 30 000 грн та на день укладення договору встановлено ліміт кредитної лінії 3 000 грн на умовах повернення, які визначаються договором та додатком № 1 до нього - Тарифами на обслуговування платіжних карток Visa Classic, тарифний пакет «Швидкі гроші».

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 13 лютого 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 2 575 грн, яку судами стягнуто із боржника на користь банку.

У заяві до апеляційного суду від 12 червня 2014 року (а. с. 48, 49) ОСОБА_3 просив застосувати позовну давність до вимог банку, посилаючись на те, що строк дії виданої йому платіжної картки закінчився 31 березня 2010 року, а тому позов банку заявлений у квітні 2014 року поза межами трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною у застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-738цс15 від 24 червня 2015 року, № 6-25цс15 від 18 березня 2015 року).

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-246цс14 від 11 лютого 2015 року).

Заява про застосування строку позовної давності була подана відповідачем, який був присутнім у судовому засіданні, де розглядалася справа судом першої інстанції, на стадії апеляційного провадження, тобто після винесення відповідного рішення судом першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування ним строку позовної давності за заявою, поданою безпосередньо до суду апеляційної інстанції після вирішення судом першої інстанції спору по суті, а тому доводи касаційної скарги про те, що суд не врахував при вирішенні позову положень ст. ст. 256, 261 ЦК України та безпідставно стягнув кредитну заборгованість, нараховану поза межами трьох років перед зверненням банку до суду, не можуть бути підставою скасування ухвалених у справі судових рішень.

Посилання заявника на повне виконання ним кредитних зобов'язань також підлягають відхиленню. Судами встановлено та перевірено доказами, що внесені боржником у період із червня 2008 року по грудень 2011 року платежі, що зараховані відповідно до умов договору у порядку черговості задоволення вимог кредитора за грошовим зобов'язанням відповідно до умов кредитного договору, не погашають у повному об»ємі кредитний борг за усіма складовими (тіло, проценти, пеня тощо). Розмір невиконаного зобов'язання становить

2 575 грн, обов'язок із виплати яких і покладено на відповідача.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків суду.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 337 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2134/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 17 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: П.О. Гвоздик

Т.П. Дербенцева

Т.О. Писана

О.В. Ступак