Справа № 466/6827/13 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/2538/15 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «Банк Фінанси та кредит», треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», третіх осіб - ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив, що 28.03.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5 з іншої сторони укладено кредитний договір, на підставі якого банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 900 000 гривень з оплатою за процентною ставкою 18% річних. Кредитні ресурси, отримані позичальником в тимчасове користування за цим договором, використовуються за цільовим призначенням на споживчі цілі. Позивач вважає несправедливими та дискримінаційними умовами оспорюваного договору, які всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що справу не вирішено згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, судом повно та всебічно не з'ясовано обставини на які посилався позивач, висновки суду суперечать фактичним обставинам справи, порушені та неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2014 року скасувати та постановити нове рішення, яким визнати недійсним кредитний договір № 03/08-09 від 28 березня 2008 року укладений між Банком «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5 з моменту його укладення; застосувати до недійсного правочину - кредитного договору № 03/08-09 від 28 березня 2008 року укладеного між Банком «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5 двосторонню реституцію шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог; зобов'язати ОСОБА_5 повернути Банком «Фінанси та кредит» залишок заборгованості в сумі 530 519 грн. щомісячними платежами до 15 березня 2023 року; зобов'язати Банк «Фінанси та кредит» прийняти від ОСОБА_5 суму залишкової заборгованості в розмірі 530 519 грн. щомісячними платежами до 15 березня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Стаття 628 ЦК України регламентує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У відповідності до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи встановлено, що 28.03.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони укладено кредитний договір, на підставі якого банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 900 000 гривень з оплатою за процентною ставкою 18% річних. Кредитні ресурси, отримані позичальником в тимчасове користування за цим договором, використовуються за цільовим призначенням на споживчі цілі (т.1 а.с. 4-6).

28.03.2008 року, банк з однієї сторони та ОСОБА_7 з другої сторони, уклали договір поруки №01/03-09, за яким поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором №03/08-09 від 28.03.2008 року. Окрім того, 28.03.2008 року, банк з однієї сторони та ОСОБА_8 з другої сторони, уклали договір поруки №02/03-09, за яким поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором №03/08-09 від 28.03.2008 року. Зазначені договори поруки відповідно до рішення суду на підставі ч.4 ст.559 ЦК України визнані припиненими.

Районним судом встановлено, що 19.05.2008 року між позивачем та відповідачем укладено Додатковий правочин №1 до кредитного договору №03/08-09 від 28.03.2008 року, укладеного між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5, на підставі якого змінено відсоткову ставку до 19,5% річних. Згідно Додаткового правочину №2 до кредитного договору №03/08-09 від 28.03.2008 року, укладеного між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5, змінено відсоткову ставку до 20,5% річних.

Згідно п. 3.2 даного договору ОСОБА_5 зобов'язався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 15.03.2023 року, а також щомісячно, в строк до 15 числа кожного місяця здійснювати в складі щомісячного платежу за кредитом погашення заборгованості за Кредитними ресурсами у розмірі, встановленому в Графіку погашення кредиту (Додаток №1 до цього договору). Згідно п.3.4 Кредитного договору, Банк має право призупинити видачу кредитних ресурсів, відмовити позичальнику в продовженні строку дії цього договору, а також вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, оплати нарахованих процентів за ними, неустойки відповідно до умов цього договору, у випадках, коли позичальник у період дії цього договору порушував які-небуть умови цього договору. Крім цього, відповідно до п. 4.3 Кредитного договору ОСОБА_5 зобов'язався сплачувати Кредитору, нараховані проценти за користування кредитом щомісячно, не пізніше 15-го числа кожного календарного місяця.

Згідно пункту 6.1 Кредитного договору, за прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п. 3.2, 3.4, 4.3,4.4, 4.6 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором.

Окрім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотеку банку квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Районним судом встановлено, що у відповідності ст. 203 ЦК України сторонами дотримані усі істотні умови договору та банк свої обов'язки за кредитним договором виконав та надав позивачу кредитні кошти в сумі 900 000 грн., однак позивач свої зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим Сихівським районним судом м. Львова винесено 07.02.2013 року заочне рішення, про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18.03.2014 залишено без змін, однак вказане рішення та ухвала скасовані 21 січня 2015 року Ухвалою ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ та передано цивільну справу на новий розгляд, яка на даний час не розглянута.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 районний суд прийшов до висновку про те, що права позивача при укладенні та виконанні оспорюваного кредитного договору порушені не були, договір відповідає вимогам законодавства України, порушень законодавства при укладенні та виконанні договору відповідачем не допущено та судом не встановлено істотного дисбалансу.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки укладений договір кредиту був добровільно підписаний ОСОБА_5, а відтак в момент укладення кредитного договору сторонами було погоджено всі істотні умови договору, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, як це передбачено ч.1 ст. 628 ЦК України та позичальник своїм підписом засвідчив, що надана йому банком інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною, в зв'язку з чим будь-яких претензій чи зауважень щодо наданої йому банком інформації він не має, а свідченням того, що ОСОБА_5 погоджувався з умовами договору є і той факт, що він здійснював погашення кредиту, а відтак своїми діями визнавав умови договору у повному обсязі.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитовдавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 1047-149, 1055, 1056-1 ЦК України передбачено обов'язкову письмову форму договору, право кредитора на отримання процентів та обов'язок боржника повернути позику в строк та сплатити проценти.

Судом встановлено, що на момент вчинення кредитного договору сторони дотримали вимог ст.203 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про відсутність в оспорюваному договорі істотних умов, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки на момент вчинення кредитного договору сторони дотримали вимоги ст. 203 ЦК України, а саме уклали договір, передбачений ст.1054 ЦК України, досягнули згоди з істотних умов щодо предмета (900 000 гривень), ціни (18% річних за користування кредитом) та строку (до 15 березня 2023 року), правочин вчинено відповідно до ч.1 ст. 1055 ЦК України в письмовій формі та банком було перераховано кошти на поточний рахунок ОСОБА_5, що підтверджується меморіальним ордером № 2629719 від 28.03.2008 року - тобто правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що є підтвердженням того, що сторони правочину мали вільне волевиявлення та володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності як передбачено законом.

Колегія суддів вважає, що твердження апелянта про відсутність в оспорюваному договорі істотних умов є необгрунтованими та не спростовують висновків суду про відповідність договору вимогам закону, що діяв на момент його укладення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, внаслідок чого не визначили: які умови договору є несправедливими (враховуючи, що договір містить 14 пунктів); на підставі яких ознак умови договору є несправедливими, у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору.

Колегія суддів вважає, що умови спірного договору не містять в сукупності вказаних ознак, тому підстав для визнання умов договору несправедливими немає.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська