Дата документу 08.05.2015
Справа № 320/8961/14-ц
Провадження № 2/320/284/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2015 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді: Іваненко О.В.,

при секретарі: Михайловій Г.В.,

за участю представника відповідача: адвоката Михайлова Д.М.,

за участю представника позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Мелітопольської міської ради про зміну імені дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Мелітопольської міської ради про зміну імені дитини.

Позивач обґрунтовує позов тим, що 29.05.2010 року між ОСОБА_5 та ним ОСОБА_3 було укладено шлюб. Від даного шлюбу у них народилася дитина - донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачка особисто без згоди позивача зареєструвала народження їх спільної дитини, вказавши ім'я «ОСОБА_5», цілком усвідомлюючи, що позивач був категорично проти надання дитині такого імені. На неодноразові прохання позивача мати дитини змінити ім'я спільної дитини з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5» відповідає відмовою. Відповідачка, не враховуючи національні традиції родини, без згоди батька та без його присутності записала у актовому запису про народження доньки, за №168 від 06.02.2014 року ім'я доньки «ОСОБА_5». Хоча ще до народження дитини, вони домовлялися назвати дитини вірменським іменем «ОСОБА_5». При зверненні до органу опіки та піклування Мелітопольської міської ради Запорізької області звернення батька належним чином не розглядалося, а просто було роз'яснення, що при недосягненні сторонами домовленості при виборі ім'я дитини, необхідно звернутися до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. Мирним шляхом дану проблему вирішити не вдається. У зв'язку із тим, що вони не можуть дійти згоди про ім'я дитини, вони називають дитину невизначено або різними іменами, що може завадити психологічному стану та розвитку дитини. Він не тільки допомагає матеріально, а й приймав участь у вихованні спільної доньки, доглядав за нею, намагаючись надати їй повноцінне батьківське піклування та турботу, прикладаючи зусилля у вирішенні їх повсякденних питань та проблем, не зважаючи на те, що спільно з ними не проживає. На даний час відповідачка чинить опір, та забороняє будь-яким чином бачитися з донькою. Він купує дітям, що необхідно: їжу, одяг, ліки, коли діти цього потребували, ніколи не відмовляється допомогти. За час окремого проживання з дружиною також надає на дітей кошти. На підтвердження матеріальних витрат є товарні чеки. Зазначені вище обставини, викладені в позовній заяві свідчать про те, що є підстави для зміни імені дитини з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5», враховуючи при цьому інтереси дитини.

Тому позивач просить суд змінити ім'я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5».

У судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили змінити прізвище доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5», враховуючи інтереси батька та національні традиції.

У судовому засіданні відповідач та представник відповідача Михайлов Д.М. проти задоволення позову заперечували та надали письмові пояснення, згідно яких 02 лютого 2014 року народилася спільна дитина сторін по справі - ОСОБА_5. Відповідно до законодавства про визначення імені дитини «за згодою батьків» означає, що органи РАЦС не мають права при реєстрації народження дітей надавати їм ім'я всупереч бажанню батьків. Батьки є вільними у виборі власного імені своїй дитині. При реєстрації народження дитини за заявою одного з них передбачається, що інший згоден з обраним ім'ям (ч.3 ст. 54 СК України).

Відповідно до п. 8 Розділу III Наказу Мінюсту Про затвердження Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні 18.10.2000 № 52/5 державна реєстрація народження проводиться за усною чи письмовою заявою батьків дитини чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця від дня народження дитини. При реєстрації народження за заявою одного з них передбачається, що інший погоджується з обраним ім'ям.

До народження дитини між сторонами фактично були припинені шлюбні відносини, вони проживали окремо, не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету. До теперішнього часу сімейні відносини між сторонами не відновлені. Позивачу було відомо про народження дитини, він знав де і коли відповідачка народила, де після пологів проживала разом з дитиною, а тому мав можливість здійснити свій обов'язок, як батько дитини, щодо невідкладного проведення реєстрації народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану, як спільно з відповідачкою так і самостійно. Однак, він цей обов'язок не виконав, чим фактично порушив права своєї дитини на власне ім'я. Саме через байдуже відношенні позивача до своєї власної дитини, відповідачці самостійно довелося виконувати свої батьківські обов'язки та у встановленому законом порядку зареєструвати народження дитини. Як до, так і після народження дитини, позивач не цікавився дитиною та її долею. При реєстрації імені дитини не було жодної домовленості щодо імені доньки, а тим більш спору. Позивач не виконує свої батьківські обов'язки щодо виховання дитини, не турбується про неї, не відвідує дитину, не піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Крім того, головним доказом байдужого ставлення позивача до дитини є те, що позивач добровільно не надав матеріальну допомогу на утримання дитини, що стало підставою для винесення рішення суду про стягнення з позивача на утримання дитини аліментів у примусовому порядку. Відповідач вважає, що зміна зареєстрованого імені дитини, не буде відповідати інтересам дитини та може призвести до її розгубленості, оскільки дитині тривалий час доведеться звикати до нового імені, в чому взагалі не має ніякої потреби. На сьогоднішній день дитині виповнився один рік. Весь цей час до неї звертались по імені «ОСОБА_5», вона відкликається на ім'я «ОСОБА_5», розуміючи, що звертаються саме до неї. На підставі викладеного відповідач просить відмовити в задоволені позову.

У судове засідання представник Органу опіки та піклування Мелітопольської міської ради не з'явився, але від нього надійшла заява про слухання справи за його відсутності. Просить прийняти рішення на розсуд суду.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6, пояснила, що до родів ОСОБА_5, вона пішла від позивача до батьків. 02.02.2014 року позивач ОСОБА_3 узнав, що у нього народилась донька. З пологового будинку він дружину не забирав. Через декілька днів, як їй відомо, він звертався до органів реєстрації дитини, але дитина вже була зареєстрована. Вона чула, що під час вагітності, була у сторін розмова щодо імені дитини, але суперечок ні було.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що дійсно ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до пологів мешкали окремо. Після пологів ОСОБА_5, він возив до пологового будинку позивача ОСОБА_3, вітав їх з народженням доньки. Щодо суперечок відносно імені дитини, йому нічого не відомо.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст.150 СК України, обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини.

У відповідності до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ст.7 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина з моменту народження має право на ім'я та громадянство.

Відповідно до ст.28 ЦК України встановлено, що ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по-батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Ім'я фізичній особі надається відповідно до закону.

Відповідно до ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають, зокрема народження фізичної особи та її походження.

Відповідно до ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Як встановлено в судовому засіданні, 29.05.2010 року відповідач ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_3 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 (а.с.10).

Від даного шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданим 06.02.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, про що в книзі реєстрації народжень зроблено актовий запис за №168 (а.с.9).

Згідно ст.146 СК України, ім'я дитини визначається за згодою батьків. Ім'я дитини, народженою жінкою, яка не перебуває у шлюбі, у разі відсутності добровільного визнання батьківства визначається матір'ю дитини. Спір між батьками щодо імені дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно ст. 144 СК України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Невиконання цього обов'язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Реєстрація народження дитини провадиться державним органом реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

В судовому засіданні було встановлено, що до народження дитини між сторонами фактично були припинені шлюбні відносини, вони проживали окремо, не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету. До теперішнього часу сімейні відносини між сторонами не відновлені. Позивачу було відомо про народження дитини, він знав де і коли відповідачка народила, де після пологів проживала разом з дитиною, а тому він мав можливість здійснити свій обов'язок, як батько дитини, щодо невідкладного проведення реєстрації народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану, як спільно з відповідачкою, так і самостійно. Однак, він цей обов'язок не виконав, чим фактично порушив права своєї дитини на власне ім'я. Тому відповідач ОСОБА_5 самостійно у встановленому законом порядку зареєструвала народження дитини та отримала свідоцтво про народження.

Відповідно до п. 8 Розділу III Наказу Мінюсту Про затвердження Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні 18.10.2000 № 52/5, державна реєстрація народження проводиться за усною чи письмовою заявою батьків дитини чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця від дня народження дитини. При реєстрації народження за заявою одного з них передбачається, що інший погоджується з обраним ім'ям.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 3 ст. 146 СК України ім'я дитини визначається за згодою батьків. Спір між батьками щодо імені дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Пунктами 2.6, 2.11 Положення про порядок зміни, доповнення, поновлення та анулювання актових записів цивільного стану, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 26.09.2002 року № 86/5 визначено, що заяви батьків про виправлення (зміну) прізвища або власного імені дитини в актовому записі про її народження в зв'язку з тим, що при реєстрації народження дитині присвоєно прізвище або власне ім'я без урахування побажань обох або одного з батьків, приймаються відділами реєстрації актів цивільного стану не пізніше одного року з дня народження, а заяви про виправлення власного імені дитини в зв'язку з тим, що вона фактично має власне ім'я, відмінне від зазначеного в актовому записі про її народження, - до досягнення нею 14-річного віку. Спір між батьками щодо виправлення (зміни) прізвища або власного імені дитини у цьому випадку вирішується органом опіки та піклування або судом.

Так, позивач, будучи не згодним з ім'ям своєї доньки, тільки 31.03.2014 року, майже через 2 місяці, звернувся із заявою про надання дозволу на зміну імені дитини до комісії з питань захисту прав дитини. Одже, до того часу ОСОБА_3 не виконав своїх обов'язків перед дитиною, щодо обрання їй імені на протязі 1 місяця. Комісією було вирішено, що пояснення кожного з батьків не мають вирішального значення та в жодному разі не вбачається обмеження прав та інтересів їх малолітньої дитини, тому вважають недоцільним зміну імені малолітньої дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 7 Конвенції про права дитини визнає за дитиною право на ім'я. Вибір імені дитини здійснюється за взаємною згодою батьків.

Відповідно до ч.5 ст.148 СК України, при вирішенні подібних спорів беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини.

Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення.

При реєстрації імені дитини між сторонами не було жодної домовленості щодо імені доньки, а тим більш спору. Посилання позивача на наявність спору між ним та відповідачкою щодо імені дитини, взагалі не відповідають дійсності та не підтверджено жодним доказом, і навпаки спростовується тим, що відповідно до ч.3 ст. 146 СК України спір між батьками щодо імені дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Тобто, відповідно до змісту даної статі, вирішення спору щодо імені дитини покладено на орган опіки та піклування або суд лише під час реєстрації, а не тоді коли дитині виповнився один рік.

Враховуючи викладене, якщо б на момент реєстрації імені дитини у сторін існував би спір, то позивач повинен був звертатись до органу опіки, суду чи органу реєстрації, однак цього зроблено не було, що в свою чергу свідчить про відсутність будь-якого спору.

Як вбачається з норм Сімейного кодексу України, зміна імені дитини не передбачена відповідною статтею глави 13 Сімейного кодексу України, а тому відповідно до ч.3 ст. 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини.

В даному випадку необхідно застосовувати норму закону, передбаченого п.5 ст.148 СК України, яка передбачає, що при вирішенні спору у разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо виховання дитини.

Згідно ст. 180 СК України, батьки повинні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини завжди є акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, а саме якщо батько ні усно, ні письмово не спілкується з нею, не проявляє про дитину що найменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість. При цьому тільки сплата аліментів не є достатнім для підтвердження належного виконання обов'язку по вихованню дитини, а є надання матеріальної допомоги не за власним бажанням, а за рішенням суду.

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини, зокрема, має спрямовуватися на розвиток її особистості.

Позивач стверджує, що він у добровільному порядку надає допомогу, та не відмовляється від сплати аліментів на дітей, допомагає матеріально, та приймає участь у вихованні спільної доньки, доглядає за нею. На даний час відповідачка чинить опір, та забороняє будь-яким чином бачитися з донькою. Він купує дітям, все що необхідно: їжу, одяг, ліки, коли діти цього потребували, ніколи не відмовляється допомогти. За час окремого проживання з дружиною також надає на дітей кошти. На підтвердження матеріальних витрат у нього є товарні чеки.

Однак дане твердження позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідач перешкоджає йому бачитися з дитиною. На підтвердження надання коштів на утримання дітей та купівлю певних речей, ним не надано товарних чеків, на які він посилався у позові.

В судовому засіданні встановлено, що позивач не виконує свої батьківські обов'язки щодо матеріального забезпечення дитини. Позивач добровільно не надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, що стало підставою для винесення рішення суду про стягнення з позивача на утримання дитини аліментів у примусовому порядку.

На даний час згідно довідки ВДВС України від 07.05.2015 року за позивачем ОСОБА_3 є заборгованість по сплаті аліментів на суму 6274,56 гривень.

Враховуючи вищевикладене, інтереси самої дитини, яка проживає разом з матір'ю та знаходиться цілком на її утриманні; відношення самого батька до матеріального забезпечення дитини, має заборгованість по аліментним зобов'язанням, суд вважає, що на теперішній зміна імені дитини, яка на протязі 1 року відзивається на ім'я «ОСОБА_5», тому суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 130, 174, 212, 213, 214 ЦПК України, ст.180 - 185, 192, СК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Мелітопольської міської ради про зміну імені дитини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко