Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/9341/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/778/5451/15 Суддя-доповідач: Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

Полякова О.З.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11 серпня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Аверіної Тетяни Анатоліївни, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та здійсненні її виховання, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Аверіної Т.А., третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та здійсненні її виховання.

В позові зазначав, що з вересня 2009 року по травень 2012 року він перебував з Аверіною Т.А. у фактичних шлюбних стосунках. Він та Аверіна Т.А. є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає разом з матір'ю. З того часу як вони розійшлися відповідач через постійні непорозуміння та сварки не дає йому можливості бачитися з донькою та спілкуватися з нею. Його численні намагання відвідувати доньку позитивних результатів не принесли, відповідач та її мати не дозволяють йому бачитись з донькою, налаштовують малолітню дівчинку проти нього. Про наявність об'єктивної перешкоди свідчить та обставина, що він був змушений звернутися до органу опіки і піклування з заявою про визначення режиму його участі в спілкуванні з донькою, внаслідок розгляду якої було винесено розпорядження № 765 р від 19 грудня 2013 року про надання йому права бачитись з донькою з 10-00 до 12-00 години в першу і третю суботи кожного місяця, а також з 16-00 до 18-00 години у четверту неділю місяця у присутності матері дитини. Між тим Аверіна Т.А. положення цього розпорядження не виконує, під всілякими приводами усувається від обов'язку сприяти йому в реалізації права на спілкування з донькою. У зв'язку з викладеним просив суд усунути перешкоди з боку Аверіної Т.А. у здійсненні ним спілкування з малолітньою дитиною та її виховання шляхом надання можливості спілкуватися з донькою відповідно до графіку, встановленому розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 765 р від 19.12.2013 року, а саме: з 10-00 до 12-00 години в першу і третю суботи кожного місяця, а також з 16-00 до 18-00 години у четверту неділю місяця у присутності матері дитини за попередньою домовленістю з матір'ю, з правом відвідування розважальних закладів та закладів культури.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11 серпня 2015 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та його представника адвоката ОСОБА_6, Аверіну Т.А. та її представника адвоката Мітіну І.В., представника органу опіки Онищенко Л.А., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з вересня 2009 року по травень 2012 року перебували у фактичних шлюбних стосунках, є батьками малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає разом з відповідачкою за адресою: м. Запоріжжя, вуж. Вороніхіна, 6, кв. 16.

Розпорядженням районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 765 р від 19.12.2013 року встановлений графік побачень позивача з малолітньою дитиною ОСОБА_5, який полягає у встановленні права позивача на побачення донькою з 10-00 до 12-00 години в першу і третю суботи кожного місяця, а також з 16-00 до 18-00 години у четверту неділю місяця у присутності матері дитини, за попередньою домовленістю з матір'ю, з правом відвідування розважальних закладів та закладів культури.

Розпорядженням районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 117 р від 06.03.2015 року режим побачень позивача з донькою змінений, йому надано право на побачення з донькою протягом чотирьох годин щомісяця у присутності матері дитини, за попередньою домовленістю з матір'ю, з правом відвідування розважальних закладів та закладів культури.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції правильно застосував при вирішенні справи норми матеріального права (СК України), міжнародне право, яке є пріоритетним відносно національних норм права.

Суд вірно вказав, що відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином виходив із закріпленого ч.8 ст.7 СК України правила щодо регулювання сімейних відносин з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з такого.

Частина апеляційної скарги не містить доводів на спростування висновків рішення суду першої інстанції, а містить повторення обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги у суді першої інстанції та які були досліджені під час розгляду у суді першої інстанції і не знайшли свого підтвердження.

Виходячи з наведеного дана частина апеляційної скарги не спростовує висновки оскарженого рішення.

Є голослівними та нічим не підтвердженими доводи апеляційної скарги щодо незгоди з висновком фахівця-психолога, який обстежив дитину і вказав, що спілкування ОСОБА_3 з дочкою ОСОБА_9 відбувається і впливає негативно на її психологічне благополуччя, з психологічної точки зору кількість зустріч необхідно скоротити до мінімуму або ліпше виключити їх повністю (а.с.57-62).

Даний висновок суд першої інстанції правильно та належно взяв до уваги в якості письмового доказу, наданого відповідачем на підтвердження її заперечень проти позову. Ніякими доказами з боку позивача цей письмовий доказ не спростований.

Позивач не надав жодного доказу ані до суду першої, ані апеляційної інстанції що він діє з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Навпаки, усі доводи апеляційної скарги виключають питання убезпечення інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідач зловживає спиртними напоями, вживає наркотики, не буває вдома не мають жодних доказових підтверджень.

Відповідачкою неодноразово у справу надавалися медичні довідки, що вона на обліку КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» не перебуває. Остання довідка видана відповідачці станом на 03.11.2015р., яка долучена до справи апеляційним судом і досліджена в судовому засіданні.

Під час розгляду справи судом першої інстанції були встановлені протилежні до доводів апеляційної скарги обставини. А саме, встановлено, що позивач з 2001р. по 04.04.2014р. неодноразово знаходився на обліку КП «Обласний клінічний наркологічний диспансер» у зв'язку з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю, канабіноїдів, психостимуляторів з шкідливими наслідками.

Доводи апеляційної скарги, що суд надав перевагу інтересам відповідачки не мають свого підтвердження, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, застосовуючи принцип рівності прав батьків у питаннях їх участі у вихованні дитини, виходив з максимального можливого урахування інтересів дитини, як передбачено ч.8 ст. 7 СК України.

Доводи апеляційної скарги, що суд залишив без уваги та оцінки показання свідків з боку позивача: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 спростовані матеріалами справи. Безпосередньо в тексті оскарженого рішення (а.с.113) суд першої інстанції навів показання вказаних свідків, їх оцінку та висновки що ці показання не підтверджують позовних вимог ОСОБА_3

В цілому доводи апелянта суперечать вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, які зобов'язують позивача на засадах змагальності доводити свої вимоги переконливими, належними та припустимими доказами. Фактично апелянт вважає, що виходячи з його слів, суд повинен зробити припущення щодо наявності підстав для задоволення позову. Таке прямо заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, яка визначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11 серпня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: