21.09.2015 р. Дзержинський районний суд м. Харкова в складi:
головуючого суддi ОСОБА_1,
при секретарi ОСОБА_2,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 Георгiївни до ОСОБА_3 Олексiя Анатолiйовича про розiрвання шлюбу, подiл майна подружжя, стягнення алiментiв на дитину i надання дозволу на її виїзд за межi України без згоди одного з батькiв, -
23.07.2013 р. ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому, з урахуванням уточнень, просила розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрований 10.05.2007 р. Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 113; в порядку поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири № 247, що розташована за адресою: Харківська обл., м. Харків, пр. Перемоги, 66-Д; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1 000,00 грн. на місяць, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви (23.07.2013 р.) до досягнення дитиною повноліття; надати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці ІНФОРМАЦІЯ_2, дозвіл на тимчасові неодноразові поїздки за межі України в будь-яку державу в супроводі її матері ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди її батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення ОСОБА_6 16-річного віку.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначила, що 10.05.2007 р. вона уклала шлюб з відповідачем, після чого отримала прізвище «Андрєєва». В цьому шлюбі 02.06.2007 р. народилася дитина ОСОБА_6.
Позивач вказує, що фактичні шлюбні відносини між подружжям давно припинились, примирення неможливе, а подальше спільне життя суперечить не лише її інтересам, а й інтересам малолітньої дитини. Вже достатній проміжок часу перед поданням позову позивачка разом з донькою проживають окремо від відповідача, який не цікавиться життям та вихованням своєї доньки, ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків, зокрема, не надає та не бажає надавати дозволу на здійснення дитиною в супроводi матері тимчасових короткострокових виїздів за межі України, що відповідатиме інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному, інтелектуальному, культурному і соціальному розвитку. Вихованням дитини, а також її матеріальним забезпеченням, вказує позивачка, займається лише вона. Як наслідок, позивач вважає, що наявні підстави для розірвання шлюбу, стягнення аліментів та надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди відповідача.
Крім того, позивач посилалась на те, що за час спільного життя з відповідачем ними була придбана, квартира АДРЕСА_1, яка є обєктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між подружжям. Посилаючись на ст. 70 СК України, позивачка вважає, що вказане майно пiдлягає розподiлу в рiвних частках, тобто по ? частки кожному, оскiльки мiж нею i вiдповiдачем вiдсутнi будь-якi домовленостi з приводу подiлу спiльно набутого майна.
Позивач, а також її представник в судове засідання не з'явились, представником позивача до суду подано клопотання, в якому він просить розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги з урахуванням останніх уточнень підтримує, проти заочного розгляду справи в разі неявки належним чином повідомленого відповідача не заперечує.
Відповідач в судове засідання не зявився, судові повістки, надіслані на останню відому судові адресу місця проживання або місцезнаходження відповідача, повернулись без вручення адресату, також для повідомлення відповідача про час i мiсце слухання справи, на останню вiдому судовi адресу його мiсцезнаходження було надіслано телеграму, яка, відповідно до повідомлення, яке надiйшло до суду, ОСОБА_4 доставлена не була, квартира зачинена, адресат по повідомленню за телеграмою не зявився. Викладене свідчить про відсутність відповідача за останнім відомим місцем проживання чи знаходження, заяву про зміну свого місця проживання або місцезнаходження відповідач суду не надавав, тому, в силу ч. 1 ст. 77 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим належним чином про час і місце слухання справи.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.
Вiдповiдно до свідоцтва про шлюб серiї 1-ВЛ №057131, 10.05.2007 р. між ОСОБА_4 i ОСОБА_5 укладено шлюб, який зареєстрований Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 113. Пiсля реєстрації шлюбу ОСОБА_5 присвоєно прiзвище ОСОБА_4.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Як вбачається з позовної зави, шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, шлюб існує лише формально, а тому підлягає розірванню.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про розірвання шлюбу є обґрунтованою i підлягає задоволенню.
В зв'язку з вiдсутнiстю окремої вказiвки позивачки про змiну прiзвища пiсля розiрвання шлюбу, суд залишає їй прiзвище «Андрєєва».
Позовну вимогу ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на ? частину квартири, яка є об'єктом сумiсної власностi ОСОБА_4 i ОСОБА_3, суд задовольняє з наступних пiдстав.
З наданих матеріалів вбачається, що за час спільного проживання в період шлюбу сторонами за спільні кошти було набуто квартиру АДРЕСА_1, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вiдповiдно до Iнформацiйної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно №13151196 від 20.11.2013 р., наданої Реєстраційною службою Харкiвського міського управління юстиції Харківської області, ОСОБА_4 в формi приватної власності, яка виникла на пiдставi свідоцтва про право власності б/н від 22.06.2011 р., виданого Виконавчим комітетом Харкiвської міської ради, належить 2-кiмнатна квартира житловою площею 35,9 кв.м, загальною площею 74,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: м. Харкiв, АДРЕСА_3.
Вiдповiдно до договору №04/23-14 пайової участi в будiвництвi жилого будинку від 10.01.2006 р., укладеного мiж ВАТ «Трест Жилстрой-1» i ОСОБА_4, предметом цього договору є виконання ВАТ «Трест Жилстрой-1» за дорученням ОСОБА_4 комплексу будiвельно-монтажних робіт з будівництва двокімнатної квартири №247, загальною приведеною площею 71,35 кв.м, розташованої на 6 поверсi жилого будинку №1 по пр. Перемоги, 66-д в м. Харковi з наступною передачею вказаної квартири від ВАТ «Трест Жилстрой-1» до ОСОБА_4 за актом приймання-передачi.
Вiдповiдно до акту приймання-передачi житла від 12.07.2010 р., ВАТ «Трест Жилстрой-1» передав, а ОСОБА_4 прийняв 2-кiмнатну квартиру №247, загальною площею 74,40 кв.м, розташовану на 6 поверсi жилого будинку по пр. Перемоги, 66-д (адреса будівництва: житловий будинок №1 по пр. Перемоги, 66-д) в відповідності з Договором №04/23-14 вiд 10.01.2006 р. Оплата за квартиру відповідно до вказаного договору зроблена в повному обсязі. Сторони не мають претензій по оплатi за квартиру, що передається, i по складу i якостi робіт в квартирi.
Вiдповiдно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.06.2011 р., виданого Виконавчим комітетом Харкiвської міської ради, 2-кiмнатна квартира житловою площею 35,9 кв.м, загальною площею 74,4 кв.м, розташована за адресою: м. Харкiв, АДРЕСА_4, належить в формi приватної власності ОСОБА_4 на пiдставi розпорядження Харкiвського міського голови від 07.06.2011 №2408.
Вiдповiдно до витягу про державну реєстрацію прав №30549603, виданого КП «Харкiвське міське бюро технічної інвентаризації» 08.07.2011, реєстрацiйний номер 33969259, ОСОБА_4 на пiдставi свідоцтва про право власності б/н від 22.06.2011, виданого Виконавчим комітетом ХМР, є власником квартири, розташованої за адресою: м. Харкiв, АДРЕСА_3.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що на імя ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. В разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників в праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 70 СК України також визначається, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
З вiдомостей, викладених ОСОБА_3 в позовнiй заявi вбачається, що мiж нею i вiдповiдачем вiдсутнi будь-якi домовленостi з приводу подiлу спiльно набутого майна.
На підставі викладеного, судом встановлено, що за час перебування в шлюбі позивачем та відповідачем за спільні кошти придбана квартира АДРЕСА_1, яка є обєктом спільної сумісної власності.
За відсутності домовленості між сторонами з приводу поділу вказаної квартири, суд приходить до висновку, що зазначена квартира підлягає поділу між сторонами в рівних частках, тобто по ? частки кожному.
Вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання їх малолiтньої дитини суд вважає такими, що пiдлягають задоволенню, з наступних підстав.
Вiдповiдно до свідоцтва про народження серії 1-ВЛ №080932, 02.06.2007 р. народилась ОСОБА_6 Олексiївна, про що зроблено вiдповiдний актовий запис №2245. Батьками дитини записанi: батько ОСОБА_4, мати ОСОБА_3
Таким чином, суд вважає доведеним, що вiдповiдач є батьком ОСОБА_6
Вiдповiдно до пояснень позивачки, їх з відповідачем малолiтня донька ОСОБА_6 проживає разом з матірю, окремо від батька; позивачка займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, тоді як відповідач взаємин з донькою не підтримує, не цікавиться станом її здоров'я, не займається вихованням та матеріально не допомагає їй, тобто свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно п. 17 постанови Пленум Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.
Вiдповiдно до листа Індустріальної ОДПІ м. Харкова від 10.04.2015 р. № 2473/9/20-36-18-02-14, інформація про доходи ОСОБА_4 за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2014 р. відсутня.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач не має офіційного постійного доходу.
Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у платника алiментiв інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
З Iнформацiйної довiдки з Реєстру прав власності на нерухоме майно №13151196, сформованої 20.11.2013, наданої Реєстрацiйною службою ХМУЮ Харкiвської областi вбачається, що за час шлюбу за відповідачем було зареєстровано право власності на дві квартири, одна з яких є предметом поділу як спільна сумісна власність подружжя, інша набута в порядку спадкування.
З довідки, наданої УДАI ГУМВС України в Харкiвськiй обл. вiд 02.09.2013 №52/7900, вбачається що за вiдповiдачем було зареєстровано право власностi на автомобіль DAIMLER-CHRYSLER 815 2005 р. випуску (ДНЗ АХ1518СА) та автомобільний причіп САНТЕЙ 3000-02 2012 р. випуску (ДНЗ АХ6848ХХ), однак 14.05.2013 р. їх було знято з обліку для реалізації.
З пояснень позивачки i її представника вбачається, що відповідач не має інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, у шлюбі не перебуває, є фінансово добре забезпеченою людиною, однак офіційно приховує доходи та ухиляється від виконання своїх обовязків по утриманню своєї доньки ОСОБА_6
На підставі викладеного, а також враховуючи неможливість встановити розмiр заробiтку відповідача, суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів з відповідача на утримання його малолітньої дитини до досягнення нею повноліття, в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.07.2013 р.
Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-ого віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачiв), пiклувальникiв та в їх супроводі або в супроводi осiб, якi уповноваженi ними.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 № 231 (із змінами та доповненнями).
Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частина 7 ст. 7 Сімейного кодексу України встановлює, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, на батьків покладено обов'язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї, своєї Батьківщини, також покладено обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов'язані поважати дитину, забезпечити здобуття дитиною загальної освіти, готувати дитину до самостійного життя.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а також ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.
З матерiалiв, наданих позивачкою, вбачається, що короткостроковi тимчасовi поїздки малолiтньої ОСОБА_6 за кордон, відповідатимуть інтересам дитини, сприятимуть її фізичному, духовному, інтелектуальному, культурному і соціальному розвитку та забезпечать належне оздоровлення та відпочинок дитини; здiйснюватимуться для забезпечення інтересів дитини.
На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що наявні правові та фактичні підстави для надання дозволу на виїзд дитини за межі України у супроводі матері, адже відповідний дозвіл на здійснення тимчасових короткострокових виїздів за межі України відповідає інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному, інтелектуальному, культурному і соціальному розвитку та не призведе до порушення прав відповідача. Відсутність згоди відповідача в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси дитини, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Позивач на підтвердження понесених витрат надала до суду квитанцію від 23.05.2013 р. про сплату судового збору в розмірі 3670,40 грн.
Таким чином, з ОСОБА_4 підлягає стягненню сплачена позивачем при зверненні до суду сума судового збору в розмірі 3670,40 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218, 224-226 ЦПК України, відповідно до ст. 33 Конституції України, ст.ст. 60, 69, 70, 110, 112, 154, 155, 180-182 СК України, ст. 372 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», суд, -
Позов ОСОБА_3 Георгiївни до ОСОБА_3 Олексiя Анатолiйовича про розiрвання шлюбу, подiл майна подружжя, стягнення алiментiв на дитину i надання дозволу на її виїзд за межi України без згоди одного з батькiв задовольнити.
Після розірвання шлюбу Андрєєвiй Маринi Георгiївнi залишити прізвище «Андрєєва».
Надати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, дозвіл на тимчасові неодноразові поїздки за межі України в будь-яку державу в супроводі її матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди її батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення ОСОБА_6 16-річного віку.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Головуючий: