Справа № 461/9001/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/6205/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Савуляка Р.В.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю ОСОБА_2 та його представників - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах дитини інваліда ОСОБА_6 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року у справі за заявою ОСОБА_2 в інтересах дитини інваліда ОСОБА_6 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з ЛЗШ І ст. «Світанок», третя особа - ОСОБА_7,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_6 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з ЛЗШ І ст. «Світанок», третя особа - ОСОБА_7.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2 в інтересах дитини інваліда ОСОБА_6.

Апелянт вважає, що оскаржена ухвала суду є необґрунтованою, не вмотивованою, незаконною та постановленою з грубим порушенням матеріального та процесуального законодавства.

Апелянт зазначає, що вимоги його заяви про постановлення судового наказу від 14.08.2015 року, передбачені п.1 ч. 1 ст. 96 ЦПК України та стосуються стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові (ОСОБА_2) суми заробітної плати.

Апелянт вважає, що його позбавили майна в порушення ст. 41 Конституції України, а саме його чесно зароблених грошей, в спосіб, не передбачений законодавством України.

Апелянт стверджує, що оскаржена ухвала суперечить задекларованій державою Україна гарантії оплати праці відповідно ст. 3 Закону України «Про оплату праці»: «…заробітна плата є державною соціальною гарантією» та права «…, на заробітну плату…», гарантованого ст. 43 Конституції України.

Апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити судове рішення про задоволення заяви про видачу судового наказу про стягнення суми нарахованої і невиплаченої заробітної плати.

В судовому засіданні апелянт та його представники доводи апеляційної скарги підтримали.

Львівська загальноосвітня школа 1-го ступеня «Світанок» свого представника в судове засідання не направила, просила розглядати справу за їх відсутності та відхилити апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 просив видати судовий наказ про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з ЛЗШ І ст. «Світанок» в сумі 37,59 гривень.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 95 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 96 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 96 ЦПК України, судовий наказ може бути видано у разі, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати.

У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 100 ЦПК України, суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу у разі, якщо із заяви і поданих документів вбачається спір про право.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 постанови «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» від 23.12.2011 року № 14 (далі Постанова), наявність спору про право (пункт 2 частини третьої статті 100 ЦПК), яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб'єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб'єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

Відповідно до пункту 12 зазначеної вище Постанови, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати (пункт 1 частини першої статті 96 ЦПК) (1618-15), судовий наказ може бути видано не лише на суму заборгованості із заробітної плати, а й на суму компенсації за порушення строків її виплати, оскільки вона входить до структури заробітної плати (Закон України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР (108/95-ВР) "Про оплату праці", Закон України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III (2050-14) "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати"). До заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання. При цьому, частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (322-08) визначено, що працівник має право звернутися до суду з вимогою про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відмовляючи у прийнятті заяви ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_6 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з ЛЗШ І ст. «Світанок», третя особа - ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що доказом наявності нарахованої, але не виплаченої заробітної плати може бути довідка боржника, а надана заявником «табулеграма» за березень 2007 року не підтверджує безспірно тієї обставини, чи виплачена спірна сума за період 2007-2015 р.р., чи ні, а відтак, дійшов правильного висновку, що існує спір про право.

Суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 доказів безспірності суми не надав.

Своєю чергою, Львівська загальноосвітня школа 1-го ступеня «Світанок» у письмовому запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнає і оспорює свій обов'язок перед заявником.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані заявником документи не можуть слугувати доказом безспірності заборгованості боржника - ЛЗШ І ст. «Світанок» перед ОСОБА_2, а тому оскаржена ухвала суду є законною та обґрунтованою та не може бути скасована з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини 3 ст. 118 ЦПК України, позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу (про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати), може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

З урахуванням зазначеного вище, апеляційний суд наголошує, що відмова у прийнятті заяви про видачу судового наказу не позбавляє заявника можливості звернутися до суду із позовною заявою про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.2 ст. 307, ст. 312, п.4 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах дитини інваліда ОСОБА_6 відхилити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_8