Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку громадян, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 05 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор плюс») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 жовтня 2005 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з яким позичальник отримала кредит у розмірі 35 000 доларів США до 05 жовтня 2010 року. У забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. На підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року та договору про відступлення прав за іпотечними договорами ТОВ «ФК «Вектор плюс» набуло право вимоги до відповідача за зобов'язаннями, що випливають з кредитного договору від 05 жовтня 2005 року та іпотечного договору від 05 жовтня 2005 року. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 31 жовтня 2013 року складає 30 956,05 доларів США, що еквівалентно 247 431,71 грн, із яких: заборгованість за кредитом 11476,62 доларів США, що еквівалентно 91 732,62 грн; пеня 19479,43 доларів США, що еквівалентно 155699,08 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - вищевказану квартиру та виселити відповідача з неї, а також зняти з реєстрації осіб, які там проживають та зареєстровані.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 11 лютого 2014 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 05 червня 2015 року рішення місцевого суду в частині вирішення позову ТОВ «ФК «Вектор плюс» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 жовтня 2005 року, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3, яка станом на 31 жовтня 2013 року становить 11276,43 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на час вирішення спору складає 236 951,62 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 97,8 кв. м, житловою площею 53,4 кв. м, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та просить залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що перебіг строку позовної давності розпочався з 28 травня 2013 року, тобто з дня, коли боржник не виконала умови договору про передачу нею відступного.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Проте суд апеляційної інстанції не врахував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладені в ухвалі від 25 березня 2015 року, про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, що є порушенням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2005 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 35 000 доларів США на строк до 05 жовтня 2010 року.

У забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

На підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року та договору про відступлення прав за іпотечними договорами ТОВ «ФК «Вектор плюс» набуло право вимоги до відповідача за зобов'язаннями, що випливають з кредитного та іпотечного договорів від 05 жовтня 2005 року.

Згідно витягу із Реєстру заборгованостей боржників № 1-Б від 28 листопада 2012 року розмір невиконаних ОСОБА_3 грошових зобов'язань за кредитним договором на момент переходу прав до нового кредитора становив 33 790,29 доларів США, із яких: 12 051,63 доларів США - тіло кредиту, 2 259,23 доларів США - проценти, 19 479,43 доларів США - пеня.

Доданий ТОВ «ФК «Вектор плюс» до позову розрахунок боргу відповідача станом на 31 жовтня 2013 року містить загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 30956,05 доларів США, що еквівалентно 247 431,71 грн, із яких: заборгованість за основною сумою - 11476,62 доларів США, що еквівалентно 91 732,62 грн; пеня - 19 479,43 доларів США, що еквівалентно 155 699,08 грн.

Заявлена сума боргу скоригована з урахуванням внесених позичальником платежів: 4 854 грн від 28 лютого 2013 року, 3 200 грн від 08 травня 2013 року, 8 000 грн від 01 липня 2013 року, 2 000 грн від 30 липня 2013 року, 1 600 грн від 06 серпня 2013 року, 1 000 грн від 20 серпня 2013 року, 2 000 грн від 30 вересня 2013 року, 1 600 грн від 29 жовтня 2013 року, всього на загальну суму 24 254 грн.

З матеріалів справи вбачається, що вказана сума коштів була внесена ОСОБА_3 на виконання умов договорів про припинення зобов'язання переданням відступного від 26 лютого 2013 року та від 14 березня 2013 року. За вказаними договорами сума відступного складає 12 051,63 доларів США.

За змістом ст. 600 ЦК України передача відступного передбачає заміну первісного предмета виконання іншим.

Таким чином, внесенням коштів відповідачем визнано умови договорів про припинення зобов'язання переданням відступного, а не боргу за кредитним договором.

Разом з тим, умови вказаного договору відповідачем не виконано, оскільки боржником було сплачено лише частину коштів.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, позичальник припинила сплату чергових платежів за кредитним договором у 2005 році, кінцевий строк виконання зобов'язань за кредитом сплив 05 жовтня 2010 року, а вимогу про виконання зобов'язання заявлено позивачем у листопаді 2013 року.

У зобов'язаннях, що визначаються щомісячними платежами, строк виконання обраховується за кожним окремим платежем.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2911/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на дострокову вимогу акціонерного товариства «Сведбанк» від 17 червня 2009 року до ОСОБА_3 про повернення 8589,85 доларів США в строк до 25 червня 2009 року (а.с. 147) та не перевірив, в зв'язку із цим, початок перебігу строку позовної давності.

При цьому суд не зазначив початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та всіх складових заборгованості (ст. 39 цього Закону). Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15 та від 07 жовтня 2015 року № 6-1935цс15, які відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2911/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковими для всіх судів України.

Також вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 303, 316 ЦПК України належним чином не оцінив співмірності розміру заборгованості з вартістю предмета іпотеки.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції всупереч нормі ст. 212 ЦПК України вимоги статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» до уваги не взяв, належним чином доводи сторін не перевірив, не врахував вимоги ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку всім доказам в сукупності, що судом зроблено не було.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 05 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська