РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/3268/14-ц

провадження у справі № 2/0285/180/15

19 січня 2015 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого - судді Коцюби О.М.,

за участю секретаря Прач А.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Новоград-Волинський справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним, визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину будинку, -

в с т а н о в и в:

26.08.2014 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду звернулася позивач з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним, визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину будинку. У позові посилається на те, що з 23.01.1993 року вона та ОСОБА_4 перебували у шлюбі. Не маючи власного житла, вони мали на меті його набути. Таке житло вони знайшли, а саме будинок АДРЕСА_1, власником якого була ОСОБА_5 Так у вересні 2000 року між нею та ОСОБА_5 було досягнуто істотних умов купівлі-продажу домоволодіння, зокрема ціни позову, умови прийому-передачі тощо. 22 вересня 2000 року попередньо вказані умови були виконані, а саме:вона передала ОСОБА_5 кошти у сумі 2400 доларів США, про що остання написала власноручно розписку, та ОСОБА_5 видала на її ім'я довіреність з правом розпорядження домоволодінням.14.03.2001 року передача вищевказаного домоволодіння була оформлена договором дарування, так як оформлення даного виду договору було вдвічі дешевше, аніж оформлення договору купівлі-продажу, насправді ж маючи на меті укласти саме договір купівлі-продажу. 29.05.2008 року заочним рішенням Новоград-Волинського суду шлюб між ними був розірваним. Тому вона звернулася до суду з даним позов для захисту своїх прав.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечила щодо задоволення позовних вимог пославшись на безпідставність.

Суд, заслухавши сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, дійшов наступного висновку.

Встановлено, що з 23.01.1993 року позивач та ОСОБА_4 перебували у шлюбі.

22.09.2000 року ОСОБА_3 передала кошти у сумі 2400 доларів США ОСОБА_5 як плату за купівлю будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який знаходився у власності ОСОБА_5, про що остання написала власноручно розписку (а.с. 5).

У свою чергу ОСОБА_5 видала Довіреність від 22.09.2000 року на ім'я ОСОБА_3 з правом розпорядження домоволодінням, належним ОСОБА_5 на праві приватної власності, а саме будинком АДРЕСА_1 (а.с. 4).

14.03.2001 року між ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_4 був укладений договір дарування будинку АДРЕСА_1 (а.с. 6).

29.05.2008 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано (а.с. 7).

Позивач підтверджує власні доводи розпискою та показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

ОСОБА_7 пояснила, що сусідка ОСОБА_5 продавала будинок. Будинок продавала оскільки переїжджали вони в інше місто. Вона особисто допомагала шукати покупців. ОСОБА_7 підтвердила, що будинок купили сім'я ОСОБА_4. Про дарування вказаної нерухомості речі не було. Також підтвердила, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не являються родичами.

Свідок ОСОБА_8, показала, що її сусідка ОСОБА_5, внаслідок переїзду в інше місто, продавала будинок. На домоволодіння часто приходили подивитися покупці серед яких були і ОСОБА_4. Через деякий час цей будинок ОСОБА_4 купили. Свідок також зазначила, що речі про дарування не було і бути не могло. Підтвердила, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не являються родичами.

Свідок ОСОБА_9 також вказала, що вона була сусідкою ОСОБА_5. Вказаний будинок мала купувати вона. Однак, коштів не вистачило. Оскільки домоволодіння продавалась терміново то власниця ОСОБА_5 не мала змочи чекати коли та назбирає усю суму. Тому вказану нерухомість ОСОБА_5 вирішила продати подружжю ОСОБА_4. ОСОБА_9 також підтвердила, що подарувати ОСОБА_5 не могла. ОСОБА_4 та ОСОБА_5, родичами не являються.

Отже, з показів свідків випливає, що ОСОБА_5 будинок продавала, розмов про дарування нерухомості будь-кому іншому не було оскільки їй потрібні були кошти на переїзд до іншого міста проживання та купівлі там нерухомості. Подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не являються родичами. Відповідач про відсутність факту родинних зв'язків у судовому засіданні не заперечив.

Вищевказане свідчить про те, що між сторонами фактично виникла домовленість про купівлю-продаж будинку.

Згідно ст. 58 ЦК України 1963 року, який був чинний на час укладання договору дарування, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду, то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Тобто, враховуючи покази свідків, наявність розписки від 22.09.2000року та довіреності від 22.09.2000 року за реєстром №3643 суд дійшов висновку про те, що Договір дарування від 14.03.2001 року за реєстром №4489 є удаваною угодою і вчинений сторонами для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу.

Згідно п. 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.4.1978 року №3 « … встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі - відбувся договір купівлі-продажу, за яким виконані всі його умови».

Отже, враховуючи вищевикладене та проаналізувавши наведені вище норми законів та судової практики, встановлено, що було укладено не договір дарування, а договір купівлі - продажу на підставі якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будинок, а останні прийняли його та сплатили за нього відповідний розмір коштів.

Виходячи зі змісту статей 203 (ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР), 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди».

Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд України в своїх Постановах від 14.11.2012 року у справі № 6-133цс12, від 19.03.2014 року у справі №6-9цс14, від 18.06.2014 року у справі №6-69цс14.

Отже, договір дарування був укладений виключно з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили, тому до відносин сторін вказаного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі.

Згідно до ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

На підставі вищевикладеного набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_4 домоволодіння згідно Закону України «Про власність» стало їх спільною сумісною власністю.

Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В порядку ст. 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Ст. 392 ЦК України зазначає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60, 213 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності та диспозитивності в межах заявлених позивачем позовних вимог із зазначенням фактичних та правових підстав та на підставі наданих сторонами. Кожна сторона доказами повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем у судовому засіданні було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Щодо вказаної заяви судом встановлено наступне.

Як встановлено вище ОСОБА_4 та ОСОБА_3 придбали будинок у ОСОБА_5. ОСОБА_3 протягом усього часу з дня придбання будинку і до звернення ОСОБА_4 до суду про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням вважала, що це домоволодіння є спільною сумісною власністю.

Впевненість позивача ОСОБА_3 що придбаний будинок є спільною сумісною власністю також підтверджує той факт, що будинок купувався подружжям спільно, а не дарувався ОСОБА_5 ОСОБА_4.

Крім цього, із копії заочного рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 29.05.2008 року встановлено, що на час розірвання шлюбу спору між сторонами про поділ майна немає (а.с. 7). Вказане також підтверджує, що позивач ОСОБА_3 вважала спірний будинок є спільною власністю.

Стаття 76 ЦК України (ЦК 1963 року ), так і стаття 261 ЦК України (ЦК 2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Заслуговує на увагу посилання позивача на те, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права ), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Суд приймає до уваги пояснення позивач про те, що об'єктивними причинами, які вказують на поважність пропуску строку позовної давності є такі, що вона разом з відповідачем ОСОБА_4 спільно знайшли спірне домоволодіння, домовлялись про його придбання, сплатили його вартість спільними грошовими коштами. Вони при користуванні будинком однаково розуміли, що домоволодіння є їхньою спільною власністю і що документальне оформлення домоволодіння на ім'я відповідача ОСОБА_4 є лише всього формальністю, оскільки це було здійснено з тієї причини, що оформлення у нотаріуса договору дарування коштувало вдвічі дешевше ніж оформлення договору купівлі-продажу та одночасно усувались ризики позбавлення права власності на домоволодіння внаслідок припинення дії довіреності, виданої відповідачкою ОСОБА_5

Також, саме по собі припинення шлюбу між ними не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності а навпаки підтверджує те, що сторони вважали будинок спільною власністю.

Таке розуміння існувало у позивача ОСОБА_3 до моменту порушення Новоград - Волинським міськрайонним судом провадження у справі №285/2279/14-Ц за позовом ОСОБА_4 про визнання її такою, що втратила право на користування будинком, тобто після 16.06.2014 року.

Отже, початком строку позовної давності слід вважати дату вручення ОСОБА_3 судової повісти про виклик її до суду як відповідача у справі №285/2279/14-Ц за позовом ОСОБА_10 або іншу дату з якої ОСОБА_3 дізналася про існування такої справи у суді, однак не раніше подання такого позову до суду - 16.06.2014 року.

На підставі вищевикладеного суд вирішив відмовити відповідачу ОСОБА_4 у застосуванні строків позовної давності.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 померла, вказані правовідносини не допускають правонаступництва, а тому на підставі п. 6 ст. 205 ЦПК України позовні вимоги в частині до ОСОБА_5 слід закрити.

Також, з ОСОБА_4 на підставі ст. 88 ЦПК України слід стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 208, 209, 211-215 ЦПК України. суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним, визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину будинку, - задовольнити частково.

Визнати Договір дарування від 14.03.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, укладений між ОСОБА_5, яку за довіреністю представляла ОСОБА_3, та ОСОБА_4 з приводу дарування будинку АДРЕСА_1 удаваним.

Визнати, що між ОСОБА_5, яку за довіреністю представляла ОСОБА_3, та ОСОБА_4, 14.03.2001 року було укладено Договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1.

Визнати будинок АДРЕСА_1, загальною площею 67,4 кв. м, житловою площею 36,0 кв. м, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ? частку будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на ? частку будинку АДРЕСА_1.

Позовні вимоги в частині їх пред'явлення до ОСОБА_5 закрити.

Стягнути із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3 витрати, пов'язані із сплатою судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення ухвалено у нарадчій кімнаті та проголошена його вступна і резолютивна частини у судовому засіданні 13.01.2015 року.

Повний текст рішення складено 16.01.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Головуючий: О.М. Коцюба