АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

27 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Шиманського В.Й.,

при секретарі: Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2014 року ОСОБА_2, посилаючись на недоцільність відновлення з економічної точки зору пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка сталася з вина ОСОБА_4, автомобіля «Міцубісі», д.н.з. НОМЕР_3, що належить позивачці на праві власності, звернулася до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 28054 грн. 50 коп., що є різницею між вартістю автомобіля на момент пошкодження та страховою виплатою. Також просила стягнути з відповідача витрати за проведення експертизи в розмірі 600 грн., витрати за оплату стоянки в розмірі 210 грн., витрати на евакуатор у розмірі 250 грн., 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 3000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1, діючи в інтересах позивача, подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Вважає, що суд неправильно надав оцінку доказам наданими позивачем, безпідставно надав перевагу доказам, що були подані відповідачем. Також посилався на неправомірність відмови у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок пошкодження автомобіля.

Позивач та представник позивача - ОСОБА_1 апеляційну скаргу, з підстав викладених в ній, підтримали та просили задовольнити.

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Представники відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка відповідача не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 січня 2014 року, близько 08 год. 30 хв., ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Тойота», д.н.з. НОМЕР_2, не врахувала дорожньої обстановки, відволіклась від керування автомобілем та здійснила наїзд на припаркований по вул. Освіти, 10 в м. Києві автомобіль «Міцубісі»,д.н.з. НОМЕР_3, що належав на праві власності ОСОБА_2

Згідно Висновку № 085/14 експертного автотоварознавчого дослідження від 07.02.2014 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Міцубісі», д.н.з. НОМЕР_3, в результаті його пошкодження в ДТП, що сталась 11.01.2014 року, в зв'язку з недоцільністю відновлення КТЗ з економічної точки зору, визначено як ринкову вартість досліджуваного КТЗ на момент ДТП, що становить 77 544,50 грн.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено та підтверджується наявними у справі письмовими доказами, що за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника «Тойота», д.н.з. НОМЕР_2, позивач отримала від СК «Українська страхова група» страхове відшкодування в розмірі 49 490 грн.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно роз'яснень, що міститься в п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» суд, ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Судом першої інстанції встановлено, що пошкоджений в ДТП автомобіль позивачем не ремонтувався та проданий в пошкодженому стані за 4 800 доларів США.

Апеляційна скарга не містить доводів, що судом невірно встановлені обставини щодо фактичного отримання позивачем матеріального збитку в розмірі страхового відшкодування та залишкової вартості автомобіля.

Наведені апелянтом доводи фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди з висновком суду по їх оцінці.

В суді апеляційної інстанції позивачка підтвердила факт продажу пошкодженого автомобіля за 4800 доларів США, що за курсом НБУ (8.9) на час виплати страхової суми складало 42 720 грн.

За встановлених обставин щодо фактичного отримання позивачем матеріального збитку в розмірі страхового відшкодування та залишкової вартості автомобіля (49490+42720=92210), що значно перевищує розмір ринкової вартості автомобіля на момент його пошкодження та витрат пов'язаних з ДТП, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо незаконності рішення в цій частині, оскільки вирішення спору про відшкодування матеріальної шкоди проведено судом з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та відповідних норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору про відшкодування матеріальної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Суд першої інстанції, встановивши факт заподіяння відповідачу матеріальної шкоди неправомірними діями відповідача, безпідставно вважав, що позивачкою не доведено, що вона зазнала душевних страждань.

Як вбачається з матеріалів справи внаслідок винних дій відповідача ОСОБА_4 було пошкоджено майно позивачки, у зв'язку з чим остання зазнала душевних страждань, які полягають в тому, що вона була вимушена захищати свої порушені права, звертатися до страхової компанії за виплатою страхового відшкодування, вирішувати питання щодо продажу пошкодженого автомобіля, що вимагало додаткових зусиль для організації нею свого життя.

Враховуючи характер правопорушення, глибину душевних страждань, змін у звичному укладі життя позивачки, з урахуванням вимог розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі 1 000 грн.

Отже, ураховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, рішення суду в частині вирішення питання про відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в цій частині.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку статті 88 ЦПК України.

Питання компенсації витрат на правову допомогу врегульовано ст. 84 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною у сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

Проте, долучений до матеріалів справи договір про надання правової допомоги не може бути доказом підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу у сумі 3 000 грн.

Крім того, у матеріалах справи відсутній розрахунок вартості юридичних послуг відповідно до пропорційного часу роботи адвоката у зв'язку з наданням правової допомоги у даній справі.

Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, відсутні правові підстави для компенсації таких витрат позивачу.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 1000 (одна тисяча) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. в дохід Держави.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді

Справа № 760/17689/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2784/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Бобровник О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.