АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/5143/15 Головуючий у 1-ій інстанції - Лук'яненко Л.М.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Вербової І.М., Качана В.Я.

При секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору та повернення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Еталон») і, посилаючись на ст.ст. 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», просила захистити її права, визнавши недійсним Договір фінансового лізингу №001279 з додатками №1,2,3 від 20.10.2014 року, укладеного між сторонами (далі по тексту - Договір). Крім того, просила стягнути на свою користь сплачену за Договором суму комісії за його організацію в розмірі 22 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що окремі положення спірного Договору створюють очевидний дисбаланс прав та обов'язків між споживачем та виконавцем договору, прямо суперечать чинному законодавству України, а також впливають на можливість виконання інших умов Договору, у зв'язку з чим просила визнати його недійсним в цілому. Вказувала, що Договір, зокрема, п.п. 3.5, 5.4., 8.8., 8.13, 8.15 не відповідають вимогам ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якої несправедливими є умови договору щодо:

- надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

- надання продавцю права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця;

- надання продавцю права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

- надання можливості продавцю збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору тощо.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року у позові відмовлено /а.с.87-90/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення, як ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Послалася на доводи, викладені в позовній заяві, які на думку скаржника, не були належним чином враховані судом.

Розгляд справи в апеляційній інстанції призначався двічі.

Позивачці і скаржниці ОСОБА_1 та її представнику своєчасно надсилались повістки: ОСОБА_1 - за адресою зазначеною нею в позовній заяві та в апеляційній скарзі - АДРЕСА_1, а її представнику ОСОБА_2 за адресою зазначеною ним в Договорі про надання правової допомоги - АДРЕСА_2.Однак поштові конверти з повістками повертались до суду з поміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов»язки.

Колегія суддів вважає, що позивачка та її представник недобросовісно користуються своїми правами та обов»язками, оскільки не отримують судові повістки за адресами, які ними зазначені в указаних вище процесуальних документах, та не цікавляться самостійно розглядом справи, незважаючи на те, що ОСОБА_1 є і позивачкою, і скаржником. Зазначена бездіяльність, на думку колегії суддів свідчить про їх умисне намагання створити тяганину у розгляді справи, яка перебуває у провадження апеляційної інстанції з 5.03.2015 року, тобто, з перевищенням двомісячного терміну встановленого ст.157 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, оскільки передбачені законом заходи для забезпечення явки до суду скаржниці та її представника залишені без реагування, і при цьому до суду не надходили клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів розцінює неявку до суду скаржниці та її представника, як неповажну, та вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника відповідача ТОВ «Еталон», вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та таке встановлено судом, 20.10.2014 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу №001279, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати автомобіль Nissan Juke 1.6 та передати його в користування позивача на умовах, передбачених цим договором. В той же день ОСОБА_1 на виконання умов договору було сплачено 22 000 грн. комісії. Згодом, вважаючи, що підписаний нею договір суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач звернулася до суду із вказаними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив, зокрема, з положень ст.ст. 627, 638 ЦК України.

Так, за змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд першої інстанції справедливо зазначив, що умови спірного договору фінансового лізингу містять 16 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як Лізингодавця, так і Лізингоодержувача.

Згідно положень п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідків є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В силу ч.5 цієї ж статті, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що істотний дисбаланс прав та обов'язків споживача та продавця(виконавця) повинен мати комплексний вираз та не може проявлятися в окремому пункті(окремих пунктах) договору. Таким чином, суд першої інстанції правомірно зазначив, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону, несправедливими є, зокрема, умови договору щодо:

- надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

- надання продавцю права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця;

- надання продавцю права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

- надання можливості продавцю збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору тощо.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що посилання скаржника на невідповідність вказаній нормі, а також ст. 808 ЦК України, пункту 3.5 спірного Договору, згідно якого лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем за невиконання зобов'язань щодо якості, комплектності, справності товару тощо,в той час як за вказані недоліки відповідає продавець товару, не ґрунтується на вимогах закону.

Так, за змістом ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Враховуючи, що згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, а також п. 1.4 Договору, відповідно до якого лізингоодержувач має право самостійно обирати продавця, колегія суддів приходить до висновку, що п. 3.5 Договору жодним чином не порушує права споживача та норми чинного законодавства України.

Щодо доводів скаржника в частині відсутності будь-якої відповідальності лізингодавця за невиконання умов договору, то їх слід відхилити як такі, що не відповідають дійсності.

Так, за змістом п. 5.7 Договору, у випадку наявності дефектів предмета лізингу, які роблять неможливою його нормальну експлуатацію, сторони мають право відмовитися від підписання акту приймання-передачі, а лізингодавець зобов'язаний замінити предмет лізингу.

Крім того, п. 12.11 Договору встановлено, що у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі Предмета лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається.

Колегія суддів вважає, що зазначений пункт передбачає відповідальність Лізингодавця перед позивачем, а саме: встановлює обов'язок відповідача повернути сплачені клієнтом кошти за вирахуванням витрат, пов'язаних з підготовкою та формуванням Договору.

Доводи скаржника щодо невідповідності ЗУ «Про захист прав споживачів» інших пунктів спірного Договору та виникнення дисбалансу прав та обов'язків між сторонами, також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Зокрема, апеляційний суд враховує, що позивач зрозуміла та погодилася з усіма умовами спірного договору під час його підписання, про що свідчить її заява /а.с. 31/.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченої останнім комісії, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним.

Таким чином, колегія приходить до висновку, що права позивача як споживача спірним пунктом договору не порушуються, а оскаржуване судове рішення ухвалено на повно з'ясованих обставинах з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді