АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/761/15 Справа № 204/4133/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого: Максюти Ж.І.,

суддів : Прозорової М.Л., Макарова М.О.,

при секретарі: Кулику О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Красногвардійського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання шлюбу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним шлюб укладений 07.03.2014 року між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Дніпропетровська, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки м. Стрий Львівської області, а також зобов'язати Красногвардійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції здійснити державну реєстрацію розірвання шлюбу між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Дніпропетровська, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки м.Стрий Львівської області. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що він 07 березня 2014 року зареєстрував з громадянкою України ОСОБА_3 шлюб, актовий запис № 188 від 07.03.2014 року. Від цього шлюбу дітей вони не мають.

Шлюб це добровільний сімейний союз (спільність) жінки та чоловіка, спрямований на створення сім'ї, зареєстрований у встановленому порядку з дотриманням вимог закону, і такий, що породжує у них особисті та майнові права й обов'язки подружжя. Попри це, сторони спільного господарства, як подружжя, не вели та не ведуть, будь-якого спільного майна не набували та не мали такого наміру у майбутньому, а також не бажали створювати сім'ю. У будь-яких стосунках до шлюбу вони не перебували та один одного до зустрічі в органі реєстрації актів цивільного стану не знали. Спільно вони не проживали та не проживають. Більш того, а ні позивач, а ні відповідач жодного разу не були один в одного за місцем реєстрації. Відповідно до чинного законодавства умовою дійсності шлюбу є наявність взаємної згоди осіб, які беруть шлюб, воля цих осіб повинна бути спрямована на створення сім'ї. З огляду на той факт, що між сторонами укладено шлюб без наміру створити сім'ю, є всі підстави вважати, що цей шлюб, в розумінні закону є недійсним з огляду на його фіктивність. Позивач вважає, що Красногвардійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, у свою чергу, відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року за № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2010 року за № 3307/5) зобов'язаний здійснити державну реєстрацію розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2014 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 07 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб в Красногвардійському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 188, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1, виданим повторно 28.05.2014 року (а.с.4).

Дітей від шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 немає.

Позивач вважає вищевказаний шлюб фіктивним, оскільки єдиною метою укладення спірного шлюбу було набуття відповідачкою членства у Селянському (фермерському) господарстві "Гермес". У зв'язку з вищевказаним позивач та його представники просили визнати цей шлюб недійсним на підставі ч. 2 ст. 40 СК України.

Відмовляючи у задоволені позову районний суд прийшов до висновку, що підстав для визнання шлюбу, укладеному між сторонами недійсним з огляду на його фіктивність під час судового розгляду справи не встановлено.

Такий висновок суду зроблений у відповідності до вимог чинного законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, судом враховано усі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, з належною оцінкою всіх доказів, які були надані сторонами на підтвердження своїх доводів та заперечень.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 40 СК України, шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 СК України, шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю.

Крім того, по речах не правового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Водночас слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім'ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об'єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з'явився намір створити сім'ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо. У даному випадку, відповідно до положень статті шлюб не може бути визнаний недійсним. Крім того, шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчили відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створювати сім'ю.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя": "За рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст.40 СК). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю.

У випадках, передбачених ст. 41 СК, шлюб за рішенням суду може бути визнаний недійсним. У даному разі вирішення цього питання залежить від встановлених судом, обставин. СК вказує на підстави, за яких шлюб може бути визнано недійсним, зокрема коли шлюб було укладено між усиновлювачем і усиновленою дитиною; двоюрідними братом, і сестрою чи іншими родичами; з особою, яка не досягла шлюбного віку, тощо. Разом з тим, наявності одного із вказаних фактів недостатньо для визнання шлюбу недійсним. Таким чином, вирішуючи справу, судам слід брати до уваги те, наскільки цим шлюбом порушено права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення".

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Так, доводи викладені в апеляційній скарзі, про те, що "...Судом першої інстанції було з'ясовано, однак не знайшло свого відображення в мотивувальній частині рішення, що заяву про реєстрацію шлюбу Відповідач 1 до Красногвардійського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції особисто не подавала. Це зробив її син ОСОБА_5 за довіреністю..." протирічать вимогам ч.1 ст. 61 ЦПК України, а саме: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, та для даної справи не мають жодного правового значення.

Порядок подання заяви про реєстрацію шлюбу, сторонами в судовому засіданні не оспорювався. Можливість подання заяви про реєстрацію шлюбу за довіреністю до органів РАЦСу, передбачена ч. 3 ст, 28 СК України. Отже, подання заяви про реєстрацію шлюбу за довіреністю від імені ОСОБА_3 її сином ОСОБА_5, не є порушенням законодавчо визначеного порядку державної реєстрації актів громадянського стану.

Державна реєстрація шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була проведена відповідно до усіх норм чинного законодавства. Так, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 завчасно, за один місяць подали до органу РАЦС заяву про реєстрацію шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст. 28, 32 СК України, після чого їм був визначений день реєстрації шлюбу - 7 березня 2014 року.

За цей період часу позивач ОСОБА_2, усвідомлюючи значення своїх дій, не забажав відмовитись від реєстрації шлюбу, хоч і мав достатньо часу для усвідомлення правильності своїх дій.

Допитані в судовому засіданні свідки-- ОСОБА_12., ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили суду, що після реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склалися відносини, які притаманні подружжю, вони піклувались один про одного, проводили разом час, разом відвідували знайомих та вели спільне господарство, тобто набули прав та обов'язків подружжя.

Та обставина, що під час перебування в шлюбі, відповідач ОСОБА_3 змушена була переважно проживати в місті Києві, була зумовлена різними поважними причинами, які виникли на той період часу. ОСОБА_3 працювала в місті Києві, допомагала своєму синові по догляду за маленьким онуком, та в той час проходила складний та тривалий курс лікування, що підтверджується копіями медичних документів, а тому факт окремого проживання сторін, не свідчить про відсутність реального наміру ОСОБА_3 створити сім'ю із ОСОБА_2, і не може розглядатися, як доказ фіктивності шлюбу, оскільки до ч. 2 статті З СК України подружуся вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням., необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Таким чином доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Також, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те що пояснення свідків, допитаних з боку відповідачки, є сфальшованими доказами, оскільки такі заперечення апелянта фактично зводяться до переоцінки цих поясненнь, та не згоди з висновками суду по їх оцінці, тоді як, відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд позбавлений можливості давати переоцінку доказів, досліджених судом першої інстанції.

Також під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що в момент реєстрації шлюбу жодна із сторін не страждала тяжким психічним розладом, не перебували у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не могли б усвідомлювати сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, відносно жодної із сторін ніким не було здійснено ні фізичного, ні психічного насильства.

Доводи позивача про те, що єдиною метою укладення спірного шлюбу для відповідача ОСОБА_3 була не мета створення сім'ї, а мета набуття членства у Селянскому (фермерському) господарстві "Гермес"", свого підтвердження під час розгляду справи також не знайшли.

Так, з нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2, про припинення його членства у селянському (фермерському) господарстві "Гермес" вбачається, що він добровільно заявив про припинення свого членства у Селянському (фермерському) господарстві "Гермес", вказане рішення пов'язане виключно зі станом його здоров'я. Текст заяви містить прохання до всіх членів Господарства надати згоду на припинення його членства у Господарстві.

Належних та допустимих доказів того, що вказані дії були зроблені ОСОБА_2 під впливом зовнішнього чинника, проти його справжньої волі, або внаслідок протиправних дій третіх осіб суду не надано, та стороною позивача не заявлялось.

Таким чином, висновки суду ґрунтуються на зібраних у справі доказах та відповідають встановленим обставинам справи.

Суд першої інстанції повно та правильно з'ясував характер спірних правовідносин, правильно застосував зазначені норми матеріального права, що підлягали застосуванню, висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженнями в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: