АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/177/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,20 Пархета А.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПодороги В. М.
суддівБородійчука В. Г. , Демченка В. А.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу нерухомості в частині набуття прав та обов'язків покупця недійсним, визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу нерухомості в частині набуття прав та обов'язків покупця недійсним, визнання права власності на нерухоме майно.

Свої доводи обґрунтовував наступним: 03 січня 2010 року між ним та ОСОБА_7 було укладено договір оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 м. Умані загальною площею 18 кв.м. Термін оренди складав 1 рік. Однак кожного наступного року за спільною згодою сторін укладалось доповнення до договору оренди нежитлового приміщення, яким продовжувався строк дії договору. Останнє доповнення до договору оренди за спільною згодою було укладено 03 січня 2013 року і таким чином строк договору продовжено до 03 січня 2014 року. Договір оренди нежитлового приміщення від 03 січня 2010 року та доповнення до нього є дійсними.

П.п. 9.2 п. 9 вказаного договору передбачено, що дострокове розірвання договору можливе лише за взаємною згодою сторін або в судовому порядку з ініціативи однієї із сторін.

У п.п. 10.1 п. 1 вказаного договору зазначено, що у разі відчуження орендодавцем нежитлового приміщення, орендар має першочергове право на придбання його у власність. Однак відповідач ОСОБА_7 без повідомлення його про розірвання договору оренди, без повідомлення про наміри відчуження вказаного приміщення, без зазначення його вартості та ціни спірного нежитлового приміщення загальною площею 18 кв.м. продала його ОСОБА_9, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 липня 2013 року.

У п.7 договору купівлі-продажу вказано, що продавець стверджує, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору. Однак дані обставини не відповідають дійсності, так як він мав першочергове право на придбання спірного приміщення у власність.

Змінивши свої позовні вимоги остаточно просив визнати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 в м. Умань Черкаської області, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_10 26 липня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3017, в частині набуття прав та обов'язків покупця ОСОБА_9 недійсним.

Визнати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 в м. Умань Черкаської області, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_10 05 жовтня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4118, в частині набуття прав та обов'язків покупця ОСОБА_8 недійсним.

Визнати його покупцем за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 в м. Умань Черкаської області, укладений з ОСОБА_7 26 липня 2013 року та визнати за ним право власності на дане приміщення.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 листопада 2014 року в позові ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення обставин справи, які мають значення для справи, не дослідження в повному обсязі доказів, як зі сторони позивача, так частково зі сторони відповідачів та не надання їх правової оцінки, просив постановити ухвалу про повне скасування рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 листопада 2014 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Стягнути солідарно з відповідачів на його користь судові витрати, які пов'язані з підготовкою позовної заяви до суду та розглядом даної справи в суді по суті, розглядом апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні оспорюваних договорів сторонами нотаріальної дії не було порушено вимог ЦК України, актів цивільного законодавства, інтересів держави і суспільства, а також його моральних засад. Позивачем не надано доказів порушення будь-ким із сторін при укладенні договору купівлі-продажу нежитлового приміщення інтересів держави і суспільства, його моральних засад.

З такими висновками погоджується і судова колегія виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору купівлі-продажу від 03 вересня 2009 року ОСОБА_7 була власником нежитлового приміщення магазину по АДРЕСА_1 в м. Умань загальною площею 31,0 кв.м.

26 липня 2013 року згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_10 ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_9 купив нежитлове приміщення магазину по АДРЕСА_1 в м. Умань загальною площею 31,0 кв.м., яке розташоване на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку вартістю 111 200 грн.(т.1 а.с.8-9).

Відповідно до умов вказаного договору продавець стверджує, що до моменту укладення цього договору нежитлове приміщення магазину нікому іншому не продане, не подароване, не відчужене іншим способом, не заставлене, в спорі та під забороною не перебуває, прав щодо нього у третіх осіб не має.

Згідно договору купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд від 05 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_10, ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_8 купила вказане нежитлове приміщення магазину, що розташоване на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку. Вартість якого склала 107 734 грн.(т.1 а.с. 58-59).

03 січня 2010 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір оренди строкового платного користування нежитловим приміщенням по АДРЕСА_1 м. Умані, площею 18 кв.м. (т.1 а.с. 10-11). Згідно доповнень до договору оренди нежитлового приміщення від 03 січня 2010 року, укладених між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та ОСОБА_7, від 03 січня 2011, 02 січня 2012 та 03 січня 2013 років продовжувався строк дії зазначеного договору оренди (т.1 а.с. 13-15).

Пунктом 5.1 договору оренди, орендар зобов'язується своєчасно здійснювати орендні платежі в розмірі 360 грн. щомісячно.

ОСОБА_6 укладав вищезазначений договір оренди саме як фізична особа-підприємець. Тобто на нього поширюються вимоги чинного законодавства, що регулюють діяльність фізичних осіб-підприємців.

Згідно чинного законодавства та законодавства, що діяло на момент укладення договору оренди, фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.

Тому при здійсненні передачі готівкових коштів відповідачу ОСОБА_7 в якості оплати оренди приміщення, позивач був зобов'язаний складати видатковий касовий ордер, який попередньо реєструється в журналі реєстрації прибуткових та видаткових касових ордерів та з подальшим відображенням його у книзі обліку доходів і витрат.

Згідно листа начальника Уманської об'єднаної державної податкової інспекції № 10024/23-05-17-118 від 29 серпня 2014 року, фізична особа-підприємець ОСОБА_6 у податковому розрахунку ф.1ДФ не відображав сум доходу ОСОБА_7 за період з 1 кварталу 2010 року по 3 квартал 2013 року.

Матеріали справи не містять даних про те, що позивач дійсно сплачував орендну плату за користування приміщенням.

Також в договорі оренди зазначені реєстраційні номери облікової картки платників податків, як орендаря (ОСОБА_6Д.), так і орендодавця ОСОБА_7.

Згідно наказу Державної податкової адміністрації України від 19 лютого 1998 року № 80 "Про затвердження Інструкції про порядок обліку платників податків", облік платників податків, зокрема і обік фізичних осіб здійснювався у Державному реєстрі фізичних осіб, шляхом присвоєння їм ідентифікаційного номера. Підтвердженням цього є копії Картки фізичної особи - платника податків ОСОБА_7 та Довідки про присвоєння індентифікаційного номера ОСОБА_6, які надані позивачем при подачі позовної заяви (а.с. 6-7).

З початком дії Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року, який ввійшов в дію з 01 січня 2011 року для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які зобов'язані сплачувати податки, збори у порядку і на умовах, що визначаються Податковим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами України, створено Державний реєстр фізичних осіб - платників податків.

Відповідно до п. 70.17. ст.70 Податкового кодексу України, державний реєстр фізичних осіб - платників податків формується на основі Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів. Обліковим карткам фізичних осіб, які на момент набрання чинності цим Кодексом зареєстровані у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів, присвоюються номери, що відповідають ідентифікаційним номерам платників податків - фізичних осіб. Документи про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів, видані контролюючими органами у порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Кодексом, вважаються дійсними для всіх випадків, передбачених для використання реєстраційних номерів облікових карток фізичних осіб, не підлягають обов'язковій заміні та є такими, що засвідчують реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків.

Тобто, вказана термінологія застосовується лише з 01 січня 2011 року, тоді як позивач застосував її ще за рік при укладенні договору оренди нежитлового приміщення від 03 січня 2010 року, тому колегія суддів критично ставиться до вищезазначеного договору оренди.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Так, скориставшись своїми правами, передбаченими вищезазначеною нормою Цивільного кодексу України, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 згідно з договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_10, відчужили вказане приміщення.

У силу статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Договір оренди укладався лише щодо частини приміщення, яке належало ОСОБА_7, отже і переважне право купівлі приміщення стосувалось лише його частини.

Посилання ОСОБА_6 на ту обставину, що його права порушені, оскільки він не був повідомлений про продаж приміщення, хоча мав першочергове право придбання його у власність спростовуються його ж поясненнями про те, що ОСОБА_7 є його рідною донькою, що перед продажем орендованого приміщення він звільнив його від належних йому товарів - будівельних матеріалів, а також поясненнями ОСОБА_9 про те, що апелянт був присутнім під час укладення договору купівлі-продажу приміщення разом зі своєю донькою ОСОБА_7 і особисто рахував гроші за продане приміщення та віддав йому ключ від нього.Тому колегія уважає, що ОСОБА_6Д був достовірно обізнаний про продаж нежитлового приміщення ОСОБА_7 і мав можливість його купити під час продажу та не скористався цим лише з особистих міркувань. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є обґрунтованим і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу нерухомості в частині набуття прав та обов'язків покупця недійсним, визнання права власності на нерухоме майно - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :