У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,
суддів:Мазур Л.М., Маляренка А.В.,Леванчука А.О.,Нагорняка В.А.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_8, про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частини квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом, на обґрунтування якого вказала, що шлюбні відносини з ОСОБА_7 припинилися з березня 2013 року, примирення між ними неможливе, а тому просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_7 03 березня 2003 року.

ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, у якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частини вказаної квартири, посилаючись на те, що квартира була придбана сторонами у період шлюбу за спільні кошти та в інтересах сім'ї.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено. Шлюб, зареєстрований 03 березня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у відділі реєстрації актів цивільного стану Артемівського районного управління юстиції м. Луганська, про що в Книзі реєстрації актів про шлюб був зроблений запис за №108, розірвано. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, що зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_6, спільною сумісною власністю подружжя. Визнано за ОСОБА_7 право на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 від Ѕ частини цієї квартири, що зареєстрована за ОСОБА_6 та є спільною сумісною власністю подружжя. У решті позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2014 в частині визнання за ОСОБА_7 право на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 скасовано. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 15/100 частини квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_7, суд першої інстанції, керувався тим, що оскільки право власності зареєстроване за ОСОБА_6 лише на Ѕ частини квартири, тому ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності подружжя належить ј спірної квартири.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції керувався тим, що оскільки співвласниками спірної квартири згідно з укладеним договором від 21 серпня 2006 року є ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в рівних частках по Ѕ частини, тобто по 50/100 частин, і право власності ОСОБА_9 на Ѕ (50/100) частини квартири не оспорюється, а тому частка ОСОБА_6 Ѕ (50/100) частини квартири з урахуванням особистого внеску від продажу попередньої квартири складає 14 777 грн /2 = 7 388 грн 50 коп. - 2 202 грн 05 коп. = 5 186 грн, тобто 35/100 частини квартири, а частка ОСОБА_7, яка дорівнює 2 202 грн 05 коп., і відповідно складає 15/100 частини спірної квартири, а загалом частки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складають 15/100+35/100=50/100 частини квартири або Ѕ її частки.

Зазначені висновки суду відповідають вимогам матеріального та процесуального закону та зроблені при повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судами встановлено, що 03 березня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 серпня 2006 року ОСОБА_10, ОСОБА_6, діючи в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_9, продали ОСОБА_11 належну їм двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 10 372 грн і в той же день згідно з договором купівлі-продажу від 21 серпня 2006 року ОСОБА_6 від свого імені та від імені малолітньої дочки ОСОБА_9 придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 14 777 грн, за кожним з покупців зареєстровано право власності по Ѕ частини вказаної квартири (а. с. 173−174, 183).

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до абзацу 4 ст. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Заперечуючи зустрічний позов, ОСОБА_6 обґрунтовувала свої доводи наявністю підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, внесення нею отриманих від продажу квартири коштів під час купівлі спірної квартири, які є її особистою власністю.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судами правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Установивши, що оскаржуване рішення відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: Л.М. Мазур А.В. Маляренко А.О. Леванчук В.А. Нагорняк