Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/2909/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

04.11.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Дубас Т.В.,

при секретарі Дідур М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна А.О., управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, визнання недійсним шлюбного договор, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошнського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що він ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 21 грудня 2007 року про що, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис № 2751.

У шлюбі у народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На протязі тривалого часу до офіційної реєстрації шлюбу, а саме починаючи з лютого 2005 року, позивач з відповідачкою проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За спільні кошти сторони орендували квартиру АДРЕСА_1 у фізичної особи-гр.ОСОБА_3, вели спільне господарство,були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет і мали взаємні права та обов'язки один перед одним, тобто мали усталені відносини, які притаманні подружжю. ,

Фактично перебуваючи у шлюбних відносинах сторони разом проводили весь вільній від роботи час, відвідували друзів, запрошували їх до себе у квартиру, що орендували, разом їздили до батьків позивача у м. Василіївка Запорізьської області та до батьків відповідачки у м. Горлівка Донецької області, їх разом запрошували на корпоративні свята за місцем роботи, весілля знайомих та на інші заходи, де їх сприймали як подружжя, разом їздили у відпустки (м.Миргород, республіка Египет), планували спільне життя на майбутнє та вирішували питання фінансового характеру.

З 1 вересня 2005 року позивач працював на посаді директора ТОВ «СК Камсервіс» та одночасно за сумісництвом головним бухгалтером цього ж товариства. З 15 січня 2007 р. він перейшов на роботу до ТОВ «Сучасні фасадні технології», в якості директора та головного бухгалтера за сумісництвом. Відповідачка також працювала.

За весь період спільного проживання позивач з відповідачкою постійно працювали, всі отримані ними доходи вони за взаємної згодою акумулювали і витрачали тільки на потреби їх сім'ї.

За час спільного проживання до укладення шлюбу сторони за спільні кошти придбали земельну ділянку загальною площею 0,149 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий НОМЕР_2) та збудували на цій ділянці житловий будинок загальною площею 253,2кв.м.,житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами.

Вартість майна набутого під час спільного проживання, за ринковими цінами, складає 9 600 000 грн.

Право власності на все набуте майно було зареєстровано на Відповідачку, а саме:

Актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3,виданий Києво- Святошинським відділом земельних ресурсів 24.05.2006 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 21 з усіма будівлями та насадженнями, що містяться на вказаній ділянці;Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконкомом Віта-Поштової сільської ради від 25.10.2010р. НОМЕР_4,право власності на який зареєстровано в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області 10.12.2007 р. реєстраційний № 21150503, номер запису 478 в книзі 2.

Після набуття нерухомості та оформлення її на ім'я Відповідачки сторони зареєстрували 21.12.2007 року шлюб.

Чим ближче було до завершення будівництва, тим частіше Відповідачка стала вчиняти сімейні сварки без будь-яких причин та підстав з боку позивач. Позивач намагався уникати конфліктів та не загострювати ситуацію, тому йшов на будь-які поступки в інтересах дружини, з тим щоб зберегти родину.

Після закінчення будівництва у 2007 році сторони стали проживати у їх новозбудованому будинку ще до укладення шлюбу.

В липні 2013 року, Відповідачка запропонувала позивачу укласти шлюбний договір мотивуючи своє прохання тим, що в такому випадку вона буде впевнена у своєму майновому стані і неможливості з його боку будь-яких зазіхань на спільне майно в майбутньому, тоді буде простіше налагодити подружні стосунки.

Маючи надію на налагодження взаємостосунків позивач погодився.

02.08.2013 року між позивачем і відповідачем був укладений шлюбний договір, згідно з яким земельна ділянка загальною площею 0,149 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий НОМЕР_2) та збудований на цій ділянці житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м,житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, автомобіль марки ВMW 530і,2003 р. випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1, є приватною власністю ОСОБА_2, як майно набуте до укладення шлюбу (договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. від 02.08.2013р., реєстраційний № 3080, бланк серії ВТІ № 911100).

Однак, після укладення шлюбного договору стосунки не поліпшилися. Після чергової сварки в кінці серпня 2013 р. Відповідачка запропонувала позивачу пожити окремо від родини, для того щоб вона заспокоїлася та проаналізувала ситуацію в сім'ї. Позивач погодився, оскільки сподівався що дружина заспокоїться і прийме рішення в інтересах сім'ї і сина.

ОСОБА_1 став проживати окремо від родини, в квартирі яку його фірма наймала для своїх працівників.

11 листопада 2014 року відповідачка звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою про розірвання шлюбу.

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 03.02.2015 р. розірвав шлюб. Майнові питання при розірванні шлюбу позивачем не ставилися.

Таким чином, проживаючи з лютого 2005 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу, сторони за спільні кошти купили земельну ділянку загальною площею 0,149 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2(кадастровий НОМЕР_2) та збудували на цій ділянці житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м.,житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, але будь-яких прав на це майно позивач був позбавлений.

Шлюбним договором, укладеним між поивачем і його колишньою дружиною від 02 серпня 2013року визначено, що все майно, яке було нами набуто під час проживання однією сім'єю до укладення шлюбу належить на праві власності з ОСОБА_2

Але позивач не згоден миритися з умовами контракту, який ним було підписано в результаті обману та під психологічним тиском, оскільки цей договір поставив його у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

За результатами спільної праці сторони купили земельну ділянку та збудували жилий будинок, в якому проживали однією родиною.

Після підписання у 2013 році шлюбного договору та розлучення за ініціативою відповідачки у лютому 2015 році позивач залишився без родини і місця проживання. На даний час він вимушений орендувати квартиру.

Позивач вважав, що відповідачка ввела його в оману щодо умов договору стосовно майнових прав відносно майна набутого за спільні кошти та під час спільного проживання однією сім'єю. Під час умовляння його підписати шлюбний договір відповідачка наголошувала, що це договір буде формальним, виключно задля її душевного спокою, що вони будуть проживати разом однією родиною як і раніше, і мова про поділ майна та розлучення ніколи не буде йти. Але всупереч моральним засадам суспільства відповідачка просто ввела позивача в оману з метою позбавити його будь-яких майнових прав на майно набуте під час спільного проживання.

Тому позивач просив встановити факт проживання гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з лютого 2005 року. Визнати спільним майном подружжя земельну ділянку загальною площею 0,149 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий НОМЕР_2) та житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м., житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,149 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий НОМЕР_2) та право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 253,2 кв.м.,житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2. Визнати недійсним шлюбний договір укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 02 серпня 2013 року, який посвідченоприватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. за реєстраційним номером 3080, бланк ВТІ № 911100.

В подальшому позивачем були збільшені та уточнені позовні вимоги згідно яких він просив встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з лютого 2005 року по грудень 2007 року. Визнати спільним майном подружжя:Земельну ділянку загальною площею 0, 149 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий НОМЕР_2);Житловий будинок загальною площею 253, 2 кв.м., житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами;Автомобіль марки БМВ 530і, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину:земельної ділянки загальною площею 0, 149 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2,житлового будинку загальною площею 253, 2 кв.м., житловою площею 166, 0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами;автомобіля марки БМВ 530і, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Визначити за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину:земельної ділянки загальною площею 0, 149 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2,житлового будинку загальною площею 253, 2 кв.м., житловою площею 166, 0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами;автомобіля марки БМВ 530і, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.Визнати недійсним Шлюбний договір від 02 серпня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. за реєстраційним № 3080.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вивомги підтримали та просили позов задоволити.

Відповідач та її представник проти вимоги позову заперечували та просили у позові відмовити в повному обсязі.

Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна А.О., управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про день. час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши пояснення осіб які брали участь у розгляді справи та покази свідків, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, 21 грудня 2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, актовий запис № 2751.

Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3, що виданий Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів 24.05.2006 року, ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка загальною площею 0,149 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий НОМЕР_2).

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконкомом Віта-Поштової сільської ради від 23.11.2007 р., на підставі рішення виконкому Віта-Поштової сільської ради від 23 листопада 2007 року НОМЕР_4, ОСОБА_2 є власником житлового будинку загальною площею 253, 2 кв.м., житловою площею 166, 0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами,який знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

02.08.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. було посвідченого шлюбний договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно з яким земельна ділянка загальною площею 0,1497 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий НОМЕР_2) та житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м,житловою площею 166,0 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, є особистою приватною власністю ОСОБА_2.

Пунктом 5 даного шлюбного договору сторони домовились, що рухоме майно, а саме транспортний засіб автомобіль марки ВMW 530і,2003 р. випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1, який придбано ОСОБА_2 за власні грошові кошти 29 листопада 2012 р. належить їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5, виданого ВРЕР № 1 УДАІ ГУМВС України в м. Києві. вважається її особистою приватною власністю і розпорядження цим майном здійснюватиметься ОСОБА_2 на її власний розсуд.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.02.2015 р. шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства

Норми СК України у статтях 57, 60, 61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Пунктом 6 Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-135цс13, згідно правового висновку якої вбачається що, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так суд приходить до висновку, що позивачем не доведено у судовому засіданні наявність між ним і відповідачкою усталених відносин притаманних подружжю саме в період з лютого 2005 року по грудень 2007 року, а саме не надано письмових доказів про спільне проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, не надано доказів своєї участі у набутті спільно з відповідачем спірного майна.

Суд, критично ставиться до показань свідків з боку позивача, оскільки вони не змогли достовірно підтвердити суду, що позивач та відповідач дійсно вели спільне господарство, та весь час в період з лютого 2005 року по грудень 2007 рокупроживали разом.

З відомостей наданих органами державної фіскальної служби на запити суду, не можливо встановити що спірне майно придбавалось за кошти позивача, а отже не доведено факт його участі у придбанні майна внаслідок спільної праці

Суд, припускає що окремі періоди часу позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали певні стосунки, що підтверджується фотокартками які оглядались судом в судовому засіданні. Однак доказів того, що позивач і відповідач весь час, сталий період, з лютого 2005 року по грудень 2007 рокупроживали разом з усіма притаманними ознаками шлюбно-сімейних відносин, вели спільне господарство, мали спільні витрати для купівлі майна для спільного користування надано не було.

А тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позову щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Що стосується вимог позову щодо визнання недійсним шлюбного договору, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.

Таким чином, критерієм правозгідності (правомірності) шлюбного договору є, по-перше, відсутність суперечностей між його змістом та вимогами закону, тобто відповідність договору імперативним нормам та, по-друге, дотримання моральних засад суспільства.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, відповідно до пункту 1 вищезгаданого шлюбного договору укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, сторони погодили що нерухоме та рухоме майно, яке підлягає реєстрації, і особисті майнові права, які належали кожній зі сторін на правах особистої приватної власності до укладення шлюбу, належатимуть цій стороні в майбутньому на правах особистої приватної власності, незалежно від тривалості спільного користування і спільних вкладень (поліпшень).

Пунктом 6 шлюбного договору сторони визначили що все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, яке буде придбане та/або набуте Чоловіком абу дружиною після укладення даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім'я воно було придбане або набуте

Згідно п. 9 шлюбного договору, сторони зазначили що у момент укладення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, розуміють природу цього договору, свої права та обов'язки за договором, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними, договір укладається ними відповідно до справжньої волі, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, договір укладається на вигідних для них умовах і не є результатом тяжких для них обставин. Сторони володіють українською мовою, що дає їм можливість зрозуміти текст цього правочину та всі без винятку його умови.

Згідно пункту 14 договору про зміст прав та обов'язків за цим договором, про правові наслідки укладеного ними правочину у тому числі, але не обмежуючись статями 215-236, 319 Цивільного кодексу України, статтями 9, 57-74, 92-103 Сімейного кодексу України учасникам правочину, нотаріусом роз'яснено.

Верховний суд України, відповідно до правової позиції викладеної у Постанові Верховного суду України у справі № 6-230 цс14 від 28 січня 2015 року, зазначив що поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (статті 57, 60, 61, 62 СК України) закон у статтях 7, 8, 9, 64, 74, 93-97 СК України передбачає можливість договірного регулювання цих правовідносин.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або обмежень цього права.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку що позивач та відповідач укладенням шлюбного договору від 02.08.2013 року, врегулювали свої правовідносини та правовий режим спірного майна, виходячи з принципу свободи договору (стаття 8 СК України, статті 6, 627 ЦК України). При цьому сторони були не позбавлені були права визнати у шлюбному договорі факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визначити правовий режим майна, набутого до реєстрації шлюбу.

В свою чергу позивачем в силу приписів ст.ст. 203, 215, 216, 230, 231 ЦК України та ст. 93 СК України не надано доказів порушення його прав укладанням даного договору.

Оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними до шлюбу та під час шлюбу, суд приходить до висновку суду про відповідність спірного шлюбного договору вимогам статей 64, 74, 93, 97 СК України, статей 203, 215 ЦК України, а отже вимоги позову щодо визнання недійсним шлюбного договору також не підлягають до задоволення.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, про необхідність відмови у вимогах позову.

Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України суд вважає за можливе скасувати заходи забезпечення позову.

Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 57, 60, 61, 74, 93 СК України, ст.ст. 6, 15, 16, 31, 203, 215, 216, 230, 231, 627 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та керуючись ст.ст. 4, 15, 60, 61, 154, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна А.О., управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, визнання недійсним шлюбного договору - залишити без задоволення.

Скасувати арешт накладений ухвалою суду від 15 червня 2015 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя Дубас Т.В.