Справа № 2/340/289/14
Провадження № 22-ц/779/62/2015
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Р.І.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_4, третьої особи служби у справах дітей Верховинської районної державної адміністрації про виселення із житла та стягнення судових витрат за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Верховинського районного суду від 27 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

у вересні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з даним позовом, посилаючись на те, що 20.12.2006 року з ОСОБА_3 укладено кредитний договір № IFVWGA00000024, відповідно до якого вона отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 7 750 доларів США строком до 19.12.2016 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 10.01.2007 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого він надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 29,30 кв.м, житловою площею 15,00 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1. Рішенням Верховинського районного суду від 20.02.2014 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернуто стягнення на зазначений предмет іпотеки, що є підставою для виселення всіх мешканців, тому просив виселити відповідачів та інших осіб із квартири, в якій вони зареєстровані та проживають і яка є предметом іпотеки.

Рішенням Верховинського районного суду від 27 жовтня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи служби у справах дітей Верховинської РДА про виселення із житла та стягнення судових витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вказував, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Відповідно до Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, суд не врахував, що звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців із жилого приміщення є окремими способами захисту цивільного права. Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлює лише тимчасове обмеження саме на примусове стягнення нерухомого житлового майна та не містить прямої заборони на застосування інших способів захисту цивільного права. Виселення мешканців фактично не є способом звернення стягнення та не є відчуженням майна, дія цієї норми не поширюється на виселення мешканців із житлових приміщень. Питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки вже вирішено судом та не є предметом повторного розгляду у даній справі. Не враховано судом і те, що дія зазначеного у Законі мораторію є тимчасовою, а тому він не скасовує взагалі положень ЦК України, Законів України "Про заставу" та "Про іпотеку" щодо права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки та не звільняє іпотекодавців від обов'язків, передбачених договором іпотеки. Тому просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримав. В поданих 22.01.2015 року письмових заявах ОСОБА_3, ОСОБА_4 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не визнали, просили розглянути справу без їх участі. Представник служби у справах дітей Верховинської РДА, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, не з'явився, що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає її розглядові.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № IFVWGA00000024, відповідно до якого вона отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 7 750 доларів США строком до 19.12.2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 10.01.2007 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого він надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 29,30 кв.м, житловою площею 15,00 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Рішенням Верховинського районного суду від 20.02.2014 року частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 29,30 кв.м, житловою площею 15,00 кв.м, що знаходиться в селищі АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що 07.06. 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно ст. 4 якого протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки ОСОБА_3 одержала кредит в іноземній валюті, на забезпечення його виконання ОСОБА_4 передав в іпотеку квартиру, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м, іншого нерухомого житлового майна у власності відповідача судом не встановлено, тому у вимогах банку про виселення відповідачів з квартири слід відмовити з підстав, передбачених зазначеним Законом.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У п. 1 ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" визначено умови, за яких протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, а саме, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника чи майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Перелік цих умов є виключним і для застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" суд зобов'язаний перевірити їх наявність як підставу для відмови у задоволенні позову.

Однак, цього обов'язку суд першої інстанції при вирішенні справи не дотримався.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2006 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № IFVWGA00000024 у вигляді кредитної лінії у розмірі 7750,00 доларів США строком до 19.12.2016 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 10.01.2007 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого він надав в іпотеку квартиру, загальною площею 29,30 кв.м, житловою площею 15,00 кв.м, що знаходиться в селищі АДРЕСА_1.

Рішенням Верховинського районного суду від 20.02.2014 року частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 29,30 кв.м., житловою площею 15,00 кв.м., що знаходиться в селищі АДРЕСА_1.

Згідно довідки Верховинського РС УДМС та акту обстеження матеріально-побутових умов відповідачі разом з неповнолітніми дітьми зареєстровані та проживають у зазначеній квартирі.

Відповідно до повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25.06.2014 року за № 30.1.0.0/2-650, відповідачів було попереджено банком про добровільне виселення з квартири, на яку звернуто стягнення в термін 30 діб з часу отримання вказаного повідомлення.

Застосувавши зазначений Закон України, як єдину підставу для відмови в позові, суд не звернув увагу на таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як встановлено судом, рішення про звернення стягнення на указаний предмет іпотеки було ухвалено Верховинським районним судом 20 лютого 2014 року і набрало законної сили. Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності Законом України, який застосував суд.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Суд не звернув уваги на те, що предметом позову у даній справі є не звернення стягнення на майно, а виселення з житлового будинку як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

З огляду на викладене, у суду першої інстанції при вирішенні даного спору не було підстав для застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Відповідачам надсилалась і ними отримано письмову вимогу про виселення, що вимагається положеннями ст. 109 ЖК УРСР, ст. 40 Закону України "Про іпотеку" (а. с. 23-28).

Квартира, з якої банк просить виселити відповідачів, не була придбана ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Оскільки вказані порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Судові витрати у відповідності до вимог ч. ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Верховинського районного суду від 27 жовтня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити. Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5, 1997 р.н., ОСОБА_4, 2003 р.н., з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» сплачений судовий збір по 182,70 грн з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

Малєєв А.Ю.