Номер провадження: 22-ц/785/8426/15
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Бабія А.П., Станкевича В.А.

при секретарі - Желєзнові В.В.

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Прокуратури Одеської області, Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Одеській області, Головного Управління Державного казначейства України, Головного Управління Державного казначейства України в Одеській області, Суворівського РВ ОМУ ГУМС України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконними діями органів досудового слідства, прокуратори, та відшкодування матеріальних збитків за апеляційними скаргами заступника прокурора Одеської області, представника головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, представника державної казначейської служби України та представника Суворівського РВ ОМУ ГУМС в Одеській області на рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 року,

встановила:

ОСОБА_2 звернулась з заявою про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2197 гривень та моральної шкоди в розмірі 700 тисяч гривень, обґрунтовуючи вимоги тим, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду протягом тривалого часу їй було завдано значної моральної шкоди, матеріальних втрат, що виразилось у незаконному притягненні до кримінальної відповідальності за наступних обставин: 24 травня 2012 року старший слідчий слідчого відділу Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеської області Н.В. Крохмаль незаконно порушив кримінальну справу №7, а 02 липня 2012 року цим же слідчим заочно і незаконно накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 у той час, коли вона не мала процесуального статусу ні підозрюваної, ні обвинуваченої; оскільки повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 140 Кримінального кодексу України датоване 14 березня 2013 року та складено слідчим на припущеннях, одержаних незаконно з 24 травня 2012 року по 14 березня 2013 року; слідчий суддя Суворовського районного суду міста Одеси 15 березня 2013 року по справі №523/4081/2013-к постановив ухвалу про застосування до неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, яка за її скаргою по справі №11 сс/785/305/2013 була скасована 27 березня 2013 року Ухвалою апеляційного суду Одеської області із застосуванням до неї запобіжного заходу у вигляді особистого зобов'язання; вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 02 квітня 2014 року по справі №523/5014/2013-к за обвинувальним актом по кримінальному провадженню № 0000057 у незаконно інкримінованому їй злочині по частині 2 статті 140 Кримінального кодексу України було виправдано, Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2014 року по справі провадження №11-кп/785/2014 апеляційні скарги прокурора, потерпілого, його представника відхилено, названий вирок Суворовського районного суду міста Одеси залишено в силі.

Розмір моральної шкоди ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що працюючи медичною сестрою прививочного кабінету Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка №2» міста Одеси належним чином виконувала свої обов'язки, однак за заявою ОСОБА_5 про проведення перевірки було вчинено ряд незаконних дій працівниками правоохоронних органів, що призвело до систематичного протягом тривалого часу порушення і незаконного обмеження її прав, постійно протягом тривалого часу вона страждала від беззаконня, заподіяного незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного порушення кримінальної справи; незаконного накладення арешту на квартиру; незаконного повідомлення про підозру; незаконного застосування до неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, систематичного порушення і незаконного обмеження її прав, приниженні честі, гідності, ділової репутації, що унеможливило подальше виконання своїх професійних обов'язків.

Також ОСОБА_2 зазначала, що була позбавлена можливості вільно пересуватися, планувати своє життя на протязі 2012 - 2014 років, вимушена була звертатися зі скаргами, клопотаннями та заявами до слідчого, прокуратури, які свідомо не вжили заходів щодо припинення незаконного кримінального переслідування, фізично і морально була принижена після порушення кримінальної справи у 2012 році та морально знесилена внаслідок бездіяльності органів слідства та прокуратури за розслідуванням кримінальної справи, позбавлена роботи, не могла знайти та виконувати іншу роботу і втратила грошові кошти на судові процеси, переїзди, ксерокопіювання, відправку поштової кореспонденції і на правовий захист. Незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності привело до глибоких душевних страждань, моральних втрат, руйнування життєвих планів, відсутність можливості вільного пересування у зв'язку з перебуванням під домашнім арештом, принизливі явки до слідчого для відмітки, перешкоди через необхідність незаконного виконання арешту, обмеження прав на повноцінне життя, можливість шукати нову робота та працювати, що негативно впливало на стан здоров'я, честь, гідність та ділову репутацію. Внаслідок незаконних дій органів досудового слідства у неї розвинулась гіпертонічна хвороба, вона була змушена проходити курси стаціонарного і амбулаторного лікування, від систематично вчинюваних слідчим, прокурором незаконних дій важко захворіла і перебувала на лікуванні, зокрема в реанімації Комунальної установи Одеська міська клінічна лікарня №3 (Ліндерсовський бульвар, будівля №11 місто Одеса), де проходила курси стаціонарного, а потім і амбулаторного лікування.

ОСОБА_2 посилалася на грубі порушення норм процесуального права при проведенні досудового розслідування, що у свою чергу суттєво вплинуло на її психоемоційний стан, та просила також стягнути 3000 гривень за надану юридичну допомогу адвокатом Косміна М.І. під час розгляду кримінального провадження.

Представники прокуратури Одеської області та Державної казначейської служби України в Одеській області у судовому засіданні заперечували проти позову, вважали його необгрунтованим, підтримавши раніше надані письмові заперечення, згідно яких прокуратура вважала завищеним та взагалі недоведеним розмір моральної шкоди, вимоги про негайне виконання рішення вважала такими, що не ґрунтуються на Законі. Представник Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області у письмових запереченнях зазначив, що держава не відповідає за зобов'язаннями створених нею юридичних осіб, та звернув увагу на особливий порядок відшкодування зазначеної позивачкою шкоди, що передбачений п.п.1, 3, 4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Інші учасники процесу у судове засідання не з'явились.

Рішенням Суворівського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 року позов задоволений частково. Стягнуто з Державного бюджету України в особі Державного Казначейства України на користь ОСОБА_2 за рахунок коштів державного бюджету України матеріальну шкоду у розмірі 2197 грн. та моральну шкоду в розмірі 700 000 грн. В іншій частині позову - відмовлено.

На зазначене рішення суду заступник прокурора Одеської області, представники головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, державної казначейської служби України, Суворівського РВ ОМУ ГУМС в Одеській області подали апеляційні скарги.

В апеляційних скаргах ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених ОСОБА_2 вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, сторони, що зьявилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 02 квітня 2013 року по справі №523/5014/2013-к за обвинувальним актом по кримінальному провадженню №0000057, ОСОБА_2 було визнано невинною у інкримінованому злочині.

Згідно Ухвали апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2014 року по справі №11-кп/785/2014, зазначений вирок залишено без змін.

Суди першої та апеляційної інстанцій при розгляді кримінальної справи дійшли висновку про невинуватість ОСОБА_2, яка звинувачувалася органами досудового слідства у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України.

Порушення, що мали місце під час досудового розслідування, що відображені у вироку суду першої інстанції та Ухвалі апеляційного суду суттєво впливає на визначення судом розміру завданої моральної шкоди ОСОБА_2.

Судом апеляційної інстанції, у зв'язку з оскарженням вироку Прокуратурою та представником потерпілого, було встановлено ряд порушень процесуального законодавства при проведенні досудового слідства, зокрема, Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2014 року суд звернув увагу на наступне:

- будучи достеменно обізнаним про те, що щеплення вакциною БЦЖ неповнолітній ОСОБА_7, від якої наступили ускладнення у вигляді «Холодного абсцесу», було проведено ОСОБА_2, в порушення ч.3 ст.98 КПК України (в ред.1960 р.), слідчий Крохмаль Н.В. 24.05.2012 року виніс постанову про порушення кримінальної справи за ч.2 ст.140 КК України відносно медичних працівників КУ «Міська дитяча поліклініка №2 м.Одеси» по факту неналежного виконання своїх професійних обов'язків медичним працівником внаслідок недбалого до них ставлення, що і спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому;

- у порушення ч.І ст. 98-2 КПК України (в ред. 1960 року) слідчий Крохмаль Н.В. не прийняв заходів щодо вручення копії постанови ОСОБА_2, хоча про необхідність її вручення заінтересованим особам зазначив у п.2 резолютивної частини зазначеної постанови, тому Апеляційний суд вважав, що доводи обвинуваченої про те, що фактично слідчий Крохмаль Н.В. позбавив її права оскаржити постанову про порушення кримінальної справи в судовому порядку, є слушними;

- у порушення п.3 ч.І, ч.3 ст. 206 КПК України (в ред. 1960 року) слідчий Крохмаль Н.В. без проведення будь-яких слідчих дій, 26.05.2012 року безпідставно виносить постанову про призупинення досудового слідства по кримінальній справі до встановлення особи, яка скоїла зазначений злочин, однак 28.05.2012 року поновлюючи досудове слідство, направляє запити до КП «ОМБТІ і РОН» про витребування інформації, щодо нерухомого майна, зареєстрованого на ОСОБА_2, до ООНД, ОПБ-1, КУГПД про витребування інформації щодо перебування на диспансерному обліку зазначених медичних закладів ОСОБА_2, до УОІ ГУМВС про витребування інформації щодо судимості на ім'я ОСОБА_2, тому зазначені обставини беззаперечно свідчать про те, що фактично досудове слідство по зазначеній кримінальній справі зупинено не було та проводилось відносно ОСОБА_2, а 20.06.2012 року слідчий Крохмаль Н.В. виніс постанови про поновлення досудового слідства та про накладення арешту на майно ОСОБА_2, а саме на квартиру АДРЕСА_1 з метою забезпечення цивільного позову, який може бути заявлений при розслідуванні зазначеної справи, - в порушення вимог ч.1 ст.126 КПК України (в ред..1960 року), оскільки на час накладення арешту ОСОБА_2 не мала статусу ані обвинуваченої, ані підозрюваної. Більш того, цивільний позов по справі було пред'явлено потерпілим ОСОБА_8 до ОСОБА_2 та КУ «Міська дитяча поліклініка №2 м.Одеси» лише 18.03.2013 року. Зазначена вище постанова слідчого Крохмаль Н.В. про накладення арешту на майно ОСОБА_2 була скасована ухвалою суду 1-ої інстанції від 11.09.2013 року при розгляді справи по суті. Зазначені обставини свідчать про те, що фактично досудове слідство по зазначеній кримінальній справі, в порушення процесуальних норм, проводилось відносно ОСОБА_2;

- у порушення ч.ч.1,5 ст. 120 КПК України (в ред. 1960 року), враховуючи, що фактично кримінальну справу було порушено 24.05.2012 року відносно ОСОБА_2 та досудове слідство проводилося відносно неї, то воно повинно було бути закінчено 24.07.2012 року, або продовжено прокурором у встановленому законом порядку, однак досудове слідство по зазначеній кримінальної справи у встановлений законом двомісячний строк завершено не було, та зазначений термін не було продовжено прокурором. Окрім того, 13.06.2012 року слідчий Крохмаль Н.В. на ім'я головного лікаря КУ «Міська дитяча поліклініка №2 м.Одеси» направив подання про вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню злочину, в якому зазначив, що причиною вчинення зазначеного злочину з боку медичного працівника ОСОБА_2 сприяло відсутність контролю з боку (керівництва медичного закладу та неналежного виконання своїх професійних обов'язків ОСОБА_2 внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому. В зазначеному поданні, в порушення вимог ст. 147 КПК України (в ред. 1960 року), зазначено також про необхідність відсторонення ОСОБА_2 від виконання своїх професійних обов'язків на час проведення досудового слідства, що знову ж таки свідчать про те, що фактично досудове слідство по зазначеній кримінальній справі проводилось відносно ОСОБА_2, яка була позбавлена можливості реалізувати своє право на захист.

Апеляційний суд вважав слушними висновки суду 1-ої інстанції про те, що при призначенні слідчим Крохмаль Н.В. комісійної судово-медичної експертизи, ОСОБА_2, не маючи статусу підозрюваної або обвинуваченої, штучно та фактично була позбавлена права поставити питання перед судово-медичними експертами, заявити їм відвід, що порушувало її законне право на захист, і разом з тим, колегія суддів вважала, що у ОСОБА_2 були об'єктивні підстави заявити відвід дитячому фтизіатру ОСОБА_9, яка була залучена в якості експерта для проведення зазначеної експертизи, оскільки ОСОБА_9 була головою клініко-експертної комісії УОЗ Одеської ОДА, за результатом якої 12.04.2012 року було встановлено, що розвиток холодного абсцесу у дитини ОСОБА_7 пов'язаний із порушенням техніки внутрішньо-шкірного введення препарату та потрапляння вакцини БЦЖ під шкіру та запропоновано головному лікарю КУ «Міська дитяча поліклініка №2 м.Одеси» відсторонити ОСОБА_2 від щеплення вакциною БЦЖ та туберкулінодіагностики, а також вважати недійсною довідку-допуск до проведення щеплення вакциною БЦЖ на її ім'я від 08.02.2012 року, тому одночасна участь ОСОБА_9 у роботі клініко-експертної комісії та її залучення в якості експерта при проведенні комісійної судово-медичної експертизи по даній справі, викликають об'єктивні сумніви в її неупередженості;

- починаючи з липня 2012 року ОСОБА_2 подавала численні скарги на ім'я слідчого Крохмаль Н.В. до СУ ГУВМС України в Одеській області, прокуратури Суворовського району м.Одеси та прокуратури Одеської області про порушення її процесуальних прав під час проведення досудового слідства по зазначеній справі та клопотання про необхідність проведення ряду слідчих дій, в тому числі, і повторної судово-медичної експертизи, однак слідчий Крохмаль Н.В. зазначені скарги та клопотання ОСОБА_2 фактично не розглядав, а надавав їй формальні, однакові відповіді про те, що питання щодо проведення повторної експертизи по справі буде вирішено, якщо при розслідуванні справи виникне необхідність в її проведенні. При цьому в подальшому ОСОБА_2 та її захисник оскаржили рішення та бездіяльність слідчого до суду та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.12.2012 року скарга ОСОБА_2 була задоволена частково, дії слідчого Крохмаль Н.В. в частині відмови у розгляді її клопотань в рамках розслідування зазначеної кримінальної справи, визнані незаконними; більш того, 21.02.2013 року слідчий Крохмаль Н.В. намагався допитати ОСОБА_2 в якості свідка, однак остання, в присутності свого захисника, відмовилась давати показання, пославшись на ст.63 Конституції України, і після фактичного завершення досудового розслідування, 14.03.2013 року слідчий Крохмаль Н.В. своєю постановою залучив до участі у кримінальному провадженні в якості захисника адвоката Косміну М.І., (при цьому, не зазначивши, кому було призначено захисника) та оголосив про підозру ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.140 КК України за кваліфікуючими ознаками неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обов'язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому, та 19.03.2013 року повідомив про завершення досудового розслідування, а 21.03.2013 року надав доступ до матеріалів досудового розслідування. Таким чином, в період з 14 по 19 березня 2013 р. ОСОБА_2 фактично не могла скористатися своїми правами для захисту від оголошеної їй підозри;

- узагальнюючи встановлене колегією суддів, суд апеляційної інстанції вважав, що органи досудового слідства (розслідування) з моменту порушення кримінальної справи (в порядку КПК України в ред..1960 року), а саме з 24.05.2012 року до моменту оголошення ОСОБА_2 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а саме 14.03.2013 року штучно створив умови, якими, в порушення ст.59Конституції України, ст.21 КПК України (в ред. 1960 року), ч.3 п.с) ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», фактично позбавив її права на захист, тому усі докази, які були отримані органом досудового слідства в зазначений період часу, в тому числі і висновок комісійної судово-медичної експертизи, є недопустимими.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

Ст.1, ст.2 ч.1 п. 2, ст.3 ч.1 п.4, ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року N 266/94-ВР встановлено, що незалежно від вини відповідних посадових осіб за рахунок коштів державного бюджету підлягає відшкодуванню в повному обсязі шкода у тому числі суми сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 2 ч.1 ст.2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Згідно з п.1 ст.1, п.5 ст.3 Закону України від 1 грудня 1994 р. №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (з наступними змінами) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.9 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» межі відшкодування моральної шкода визначаються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи.

Верхня межа розміру відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду законодавством не встановлена.

Відповідно до положень ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів Державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до частин 2, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У зазначеному Законі передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися та обґрунтовуватися судом із урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Згідно зі ст.ст.11, 12 Закону №266/94-ВР та пп.11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого Наказом Державного казначейства України № 48 від 07.03.2006 року /Офіційний вісник України №13 від 11.04.2003 - 2003 р. - 64 с./ не пізніше трьох діб після винесення ухвали про розмір шкоди, завірена гербовою печаткою її копія надсилається громадянинові і подається ним до відповідного територіального органу Державного казначейства за місцем проживання для одержання чека.

Європейський суд з прав людини у своїх рішення неодноразово зазначав, що оцінюючи розумність тривалості проваджень у справі, потрібно брати до уваги особливі обставини справи та критерії, викладені в практиці Суду, зокрема складність справи, поведінку заявника та відповідних органів, а також важливість справи для заявника (Kudla v. Poland [GC], № 30210/96, п. 124, ECHR 2000-XI). Обвинувачений в кримінальному провадженні має право на розгляд його справи належним чином; стаття 6 в кримінальному провадженні застосовується, щоб позбавити особу, яку звинувачено, залишатись тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі (див. «Нахманович проти Росії», № 55669/00, п. 89, від 2 березня 2006 року).

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно роз'яснень п.3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. П.10-1 даної Постанови передбачає, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність». Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Пунктом 14 Постанови визначено, що відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (266/94-вр) питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини у сукупності із зазначеними нормами Закону, суд першої інстанції дійшов висновку, що справа була дуже важливою для позивачки, оскільки вона страждала від почуття невизначеності свого майбутнього, вона більше двох років перебувала під слідством та зазнала інших негативних впливів унаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, тому позов в частині стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню в повному обсязі, в частині матеріальної шкоди - частковому задоволенню в частині стягнення витрат, за якими надано квитанції, що долучені до матеріалів справи, на загальну суму 2197 гривень.

Також суд першої інстанції зазначив, що твердження представника відповідача Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області про недотримання позивачем порядку визначення шкоди, передбаченого ст.12 Закону, яке виключає задоволення позову, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідачами не надано доказів того, що ними були виконані обов'язки, покладені на них ст.11 Закону, відповідно до якої, в разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст.2 цього Закону, орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування. Крім того, цього обов'язку відповідачі не виконали і за час розгляду справи, про що свідчать надані ними заперечення на позов.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Ст.3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч.2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч.3).

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Зміст зазначених у ст.15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах ст.ст., що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, в спричиненні фізичній чи юридичній особі майнової чи немайнової (моральної) шкоди (ст.ст. 1166-1167 ЦК).

Частиною 2 ст.16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст.16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст.16 ЦК і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК.

Застосування судами положень ст.16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11. Оскільки цю постанову було прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в подібних правовідносинах, вона відповідно до процесуального законодавства є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, а також зумовлює обов'язок останніх привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Визначення ст.16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства - забезпечення справедливого неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Однак вимоги цієї статті і ст.4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту.

Положення цих статей не узгоджуються зі ст.ст.55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст.6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п.145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу від 04.11.1950р., яка є частиною національного законодавства України, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду.

Вимога в частині витрат на оплату адвоката в сумі 3000 грн. задоволенню не підлягає у зв'язку з відсутністю обґрунтованого розрахунку вартості реально наданих послуг адвоката щодо здійснення захисту позивача на стадії досудового розслідування.

Колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 2197 грн.

Підставою для задоволення зазначених позовних вимог ОСОБА_2 про розгляді справи в суді апеляційної інстанції зазначала понесення нею витрат на поштові відправлення і після надання справи для огляду зазначила, що докази на підтвердження зазначених вимог наявні на (а.с. 181-183 т.1), а саме чеки Укрпошти на загальну суму 136 грн. 50 коп., а також зазначила, що інші чеки на підтвердження поштових відправлень знаходяться в матеріалах кримінальної справи.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 1176 ЦК України визначені підстави відшкодування матеріальної шкоди з правовідносин які є предметом розгляду справи. Однак зазначені норми не містять підстав для стягнення поштових витрат як матеріальної шкоди завданою позивачу діями відповідачів.

В зв'язку з наведеним рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог.

Посилання в апеляційних скаргах заступника прокурора Одеської області, представника головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, представника державної казначейської служби України та представника Суворівського РВ ОМУ ГУМС в Одеській області на неправомірне тлумачення та застосування судом першої інстанції: Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Постанови Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.9 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» як на підставу для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, колегія вважає помилковим, оскільки суд першої інстанції правомірно посилався на зазначені норми Закону, а зміст апеляційних скарг в цій частині фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою.

Колегія частково погоджується з доводами апеляційних скарг заступника прокурора Одеської області, представника головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, представника державної казначейської служби України та представника Суворівського РВ ОМУ ГУМС в Одеській області в частині помилкового визначення розміру моральної шкоди заподіяної ОСОБА_2

Колегія вважає, що з урахуванням обставин справи, маральних страждань ОСОБА_2 які були доведені нею у судовому засіданні, розмір моральної шкоди підлягає визначенню у розмірі 100 000 грн., в зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди підлягає зміні з визначенням розміру моральної шкоди яка підлягає стягненню не користь ОСОБА_2 у розмірі 100 000 грн.

Колегія частково погоджується з доводами апеляційних скарг представника головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, представника державної казначейської служби України, в частині визначення порядку стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_2 в помилковий, зазначений судом першої інстанції спосіб, а саме стягнення з Державного бюджету України в особі Державного Казначейства України на користь ОСОБА_2 за рахунок коштів державного бюджету України моральної шкоди.

Колегія змінює рішення суду першої інстанції в цій частині з зазначенням про відшкодування з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_2 100 000 грн. моральної шкоди.

Колегія не погоджується з доводами апеляційних скарг заступника прокурора Одеської області, представника головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, представника державної казначейської служби України та представника Суворівського РВ ОМУ ГУМС в Одеській області в частині наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення 3000 грн. витрат на правову допомогу, та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні зазначених вимог, оскільки в апеляційних скаргах відсутні посилання на порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при ухваленні рішення в зазначені частині. Також колегія приймає до уваги, що ОСОБА_2 рішення суду в цій частині не оскаржила.

На підставі наведеного колегія частково скасовує та змінює рішення суду першої інстанції з підстав зазначених у мотивувальній частині рішення з залишенням в іншій частині рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційні скарги заступника прокурора Одеської області, представника головного управління державної казначейської служби України в Одеській області, представника державної казначейської служби України та представника Суворівського РВ ОМУ ГУМС в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 2197 грн.

Відмовити в задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_2.

Рішення в частині стягнення з Державного бюджету України в особі Державного Казначейства України на користь ОСОБА_2 за рахунок коштів державного бюджету України та моральної шкоди в розмірі 700 000 грн. змінити.

Відшкодувати з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_2 100 000 грн. моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

А.П. Бабій

В.А. Станкевич