АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

13 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Генеральної прокуратури України та Державної казначейської служби України

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що його незаконно було притягнуто до кримінальної відповідальності, у зв'язку з чим протягом майже трьох років він вимушений був захищатися від незаконних звинувачень під час досудового слідства та в суді, що призвело до погіршення стану здоров'я, втрати авторитету та ділової репутації, що спричинило моральну шкоду. Крім того, ним були понесені витрати майнового характеру та судові витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги у кримінальній справі, втрата заробітку у зв'язку з відстороненням від посади та незаконним звільненням.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року позов задоволено частково та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду: 2843 грн. 85 коп. - розмір заробітної плати за час відсторонення від посади; 5681 грн. 86 коп. - судові витрати понесені у зв'язку із проведенням експертизи; 226 000 грн. - витрати пов'язані із оплатою правової допомоги; моральну шкоду в розмірі 550 000 грн., а всього стягнуто 784 525 грн. 71 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, Генеральна прокуратура України просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Вказувала, що притягнення позивача до кримінальної відповідальності мало місце у зв'язку із самообмовою останнього, у зв'язку з чим позивач втратив право на відшкодування шкоди. Крім цього, посилався на те, що розмір відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, та розмір моральної шкоди не підтверджений належними доказами.

Державна казначейська служба України також звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вона є неналежним відповідачем у справі, так як не здійснювала будь-яких протиправних дій відносно позивача. Також вказувала, що розмір моральної шкоди не підтверджений належними та допустимими доказами.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва скасовано з тих підстав, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги та не надав правової оцінки наявної в матеріалах справи окремої постанови Дарницького районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року та обставинам, встановленим судом у вказаній постанові.

Позивач в судовому засіданні проти апеляційних скарг заперечував. Посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Відповідачі, належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду в судове засідання представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, її неявка не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 21 вересня 2011 року позивач перебував під слідством. 06 листопада 2014 року постановою Дарницького районного суду м. Києва кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 368 КК України, через відмову прокурора від підтримання державного обвинувачення, у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості позивача у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, закрито.

Колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції про право позивача на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), оскільки відповідно до п. 1 - 2 ч. 1 ст. 2 цього Закону, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, у цієї особи виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом.

Необґрунтованим є посилання представника Генеральної прокуратури України на перешкоджання з боку ОСОБА_1 з'ясуванню істини у справі шляхом самообмови.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати органи попереднього слідства і суд в тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв.

Отже, у статті фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.

Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з'ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.

Зпостанови про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження слідчого в ОВС Генеральної прокуратури України Слобояник І.П. від 21.09.2011 року (далі - Постанова), вбачається що приводом для порушення кримінальної справи є заява ОСОБА_3 про вчинення злочину військовим прокурором Дарницького гарнізону ОСОБА_1 та безпосереднє виявлення слідчим в діях військового прокурора Дарницького гарнізону ОСОБА_1 ознак злочину, передбаченого ст. 368 ч. 3 КК України.

Також в цій Постанові зазначено, що підставами для порушення кримінальної справи є встановлені слідчим під час перевірки заяви ОСОБА_3 достатні дані, які вказують на наявність в діях прокурора Дарницького гарнізону ОСОБА_1 ознак злочину, передбаченого ст. 368 КК України, а саме одержання службовою особо, яка займає відповідальне становище, в будь-якому вигляді хабара за виконання чи не виконання в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади.

З матеріалів справи вбачається, що під час затримання ОСОБА_1 не визнавав себе винним у скоєнні злочину передбаченого ст. 368 КК України, а саме одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, в будь-якому вигляді хабара за виконання чи не виконання в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади.

В протоколі затримання від 21.09.2011 року ОСОБА_1 заперечував факт отримання хабара та пояснив, що отримав 17.09.2011 та 20.09.2011 року грошові кошти від ОСОБА_3 в сумі 12 000 та 8 000 грн. для забезпечення потреб прокуратури.

Як зазначено в постанові Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року в судовому засіданні ОСОБА_1 категорично заперечував отримання ним хабара.

Крім того, на виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року, в судовому засіданні досліджено окрему постанову Дарницького районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року, в якій суд звернув увагу Генерального прокурора України на факти незаконного затримання та застосування до ОСОБА_1 спецзасобів та необхідність проведення перевірки встановлених судом обставин.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України апеляційний суд сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у наданні доказів на підтвердження або спростування встановлених судом обставин незаконного затримання та застосування до ОСОБА_1 спецзасобів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Правом на подання доказів на підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог ОСОБА_1 Генеральна прокуратура України скористалася на власний розсуд, доказів на підтвердження спростування встановлених Дарницьким районним судом м. Києва обставин, викладених в окремій постанові від 19 травня 2014 року, не надала.

Також не заслуговують на увагу колегії суддів посилання Державної казначейської служби України на те, що вона не є відповідачем у справі, оскільки не здійснювала будь-яких протиправних дій відносно позивача.

Положенням про Державне казначейство України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1232, визначено, що Державне казначейство України є юридичною особою.

Відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями відповідно держави.

Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Відповідно до п. 8 ст. 7, п. п. 1, 2 ст. 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України».

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення особи з якої має бути стягнута завдана позивачеві шкоди та спосіб її стягнення є правильним.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав та умов для відшкодування моральної шкоди позивачу.

Однак колегія суддів не може погодитись з визначеним судом розміром завданої позивачу такої шкоди.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що за змістом п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства України.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільних законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 року № 80-VIII розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2015 року до 31 серпня 2015 року становив 1 218 грн.

Судом встановлено що під судом та слідством ОСОБА_1 перебував з 21 вересня 2011 року до 06 листопада 2014 року, тобто майже тридцять сім місяців, тому розмір моральної шкоди не може бути меншим ніж 45 066 грн. (37х1218).

При цьому, при вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню на користь позивача, судом не враховано, що ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) також передбачає право на відшкодування шкоди при порушенні вимог частин 1-4 цієї ж статті. Вказане право розвинуте в практиці Європейського суду з прав людини (далі - Євросуд), які є джерелами права (ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У своїх рішення Європейський суд з прав людини наголошує, що внаслідок незаконного затримання і тримання під вартою заявники зазнали моральної (немайнової) шкоди, яку неможливо відшкодувати лише висновком про порушення її прав, гарантованих Конвенцією.

Європейський суд, розглядаючи справи щодо порушень частини 1, 4 та 5 ст. 5 Конвенції, присудив по справі «Дубовик проти України» (2009) 5000 євро (хоча вона ставила питання про відшкодування 20000 євро моральної шкоди); по справі «Світлорусов проти України» (2009) 3000 євро (тоді як, він вимагав стягнути 5000 євро моральної шкоди); по справі «Хайредінов проти України» (2011) 5000 євро моральної шкоди (які він вимагав і були визначені для стягнення).

Беручи до уваги обставини справи і здійснюючи оцінку на засадах справедливості, як цього вимагає ст. 41 Конвенції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини, винесених проти України, у справах щодо порушення вимог ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів дійшла висновку, що на користь ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 100 000 грн.

За наведених обставин рішення суду в частині вирішення питання про відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України підлягає зміні, шляхом зменшення визначеного судом першої інстанції розмірі з 550 000 грн. до 100 000 грн.

Також, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір понесених судових та інших витрат, сплачених у зв'язку з наданням ОСОБА_1 юридичної допомоги у кримінальній справі.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до пп. 6, 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснюється, куди і протягом якого терміну можна звернутись за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Для визначення розміру шкоди, переліченої в пп. 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутись: 1) при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України відповідно до цих органів; 2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному порядку до суду, який розглядав справу по першій інстанції; 3) при скасуванні постанови районного (міського) суду (судді) про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи в районний (міський) суд (до судді), який розглядав справу про адміністративне правопорушення.

Суд першої інстанції в порушення ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув і не врахував, що кримінальну справу відносно ОСОБА_1 було закрито на підставі постанови Дарницького районного суду м. Києва, тому відповідно до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, для визначення розміру шкоди, передбаченої в пп. 1, 3, 4 ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» ОСОБА_1 повинен був звернутись із заявою про відшкодування йому витрат на юридичну допомогу до суду, який розглядав кримінальну справу по першій інстанції.

Саме така правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 31 серпня 2011 року.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвалене у справі судове рішення в частині відшкодування ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України витрат на юридичну допомогу підлягають скасуванню із закриттям провадження в справі в цій частині з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг Генеральної прокуратури України та Державної казначейської служби України.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги Генеральної прокуратури України та Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року в частині вирішення питання про відшкодування на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України 226 000 грн. витрат пов'язаних із оплатою правової допомоги скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року в частині вирішення питання про відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України змінити, зменшивши розмір моральної шкоди з 550 000 грн. до 100 000 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/22421/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11182/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Цимбал І.К.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.