АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Івченко О.М.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про спростування недостовірної інформації, -

УСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України про спростування недостовірної інформації, тапросив визнати факт поширення відповідачем недостовірної інформації в акті від 30.04.2013 року про відсутність його на робочому місці - «30.04.2013 року ОСОБА_1 без поважних причин та дозволу керівництва покинув робоче місце о 16 год. 45 хв. та станом на час складання Акту відсутній», зобов'язати відповідача у той же спосіб, в який було поширено недостовірну інформацію, спростувати недостовірну інформацію, а саме «30.04.2013 року ОСОБА_1 без поважних причин та дозволу керівництва покинув робоче місце о 16 год. 45 хв. та станом на час складання Акту відсутній», й стягнути з відповідача на його користь компенсацію за відрив від звичайних занять (пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати), пов'язану з явкою до суду у даній справі по день прийняття рішення (ч. 2 ст. 85 ЦПК України) та судові витрати, пов'язані з відправленням поштової кореспонденції до суду.

Унікальний номер справи: 757/17565/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15830/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Підпалий В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про спростування недостовірної інформації відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що поширення неправдивої інформації відповідачем мало місце під час розгляду адміністративної справи № 826/16299/13-а за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії у Київському апеляційному адміністративному суді 25.06.2014 року.

Посилається, що протягом року з дати складання відповідачем вищезазначеного акту позивачу ніхто його не доводив та про його існування до червня 2014 року позивачу не було

відомо, службове розслідування щодо можливого факту порушення трудової дисципліни не призначалося та не проводилося, що свідчить про надуманість факту та його складання з певним умислом на ґрунті неприязних стосунків.

Зазначає, що вказана відповідачем в акті від 30.04.2013 р. недостовірна інформація спростовується Табелем обліку використання робочого часу за квітень 2013 року Управління внутрішнього аудиту (додано до матеріалів справи), згідно з яким 30 квітня 2013 року апелянтом відпрацьовано повний робочий день та години роботи, передбачені трудовим розпорядком, відмічено буквеним кодом «Р», при цьому, заробітну плату за 30.04.2013 р. йому було нараховано та виплачено відповідачем за повний робочий день.

На думку апелянта, висновок місцевого суду щодо наявності трудового спору безпідставний, а висновок, що «позивач фактично не погоджується з діями посадових осіб суб'єкта владних повноважень по складанню Акту від 30.04.2013 р., який може бути підставою для прийняття рішення про накладення на особу дисциплінарного стягнення, порядок оскарження яких, з огляду на характер правовідносин та склад учасників, є іншим» взагалі не відповідає обставинах справи та чинному законодавству.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач з 21.11.2011 р. по 15.01.2014 р. працював на посаді головного спеціаліста Контрольно-ревізійного управління, а з 25.01.2012 року - Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України, при цьому посадові особи відповідача - колишні керівники підрозділу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, при виконанні своїх обов'язків допустили поширення відносно нього неправдивої інформації щодо відсутності на робочому місці 30.04.2013 року, який був передсвятковим днем, з 16 год. 45 хв. до 17 год. 00 хв.

Позивач зазначав, що під час ознайомлення з матеріалами справи № 826/16299/13-а за його позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії у Київському апеляційному адміністративному суді 25.06.2014 р. йому стало відомо про існування акту від 30.04.2013 про начебто його відсутність на робочому місці - «30.04.2013 року ОСОБА_1 без поважних причин та дозволу керівництва покинув робоче місце о 16 год. 45 хв. та станом на час складання Акту відсутній». В обґрунтування позову вказував, що зазначені відомості на його думку є неправдивими та підлягають спростуванню, оскільки будь-яких дій (доповідні записки, службове розслідування, зменшення оплати робочого часу 30.04.2013 тощо) щодо можливого порушення позивачем трудової дисципліни цього дня з боку відповідача здійснено не було, протягом року з дати складання відповідачем вищезазначеного акту ніхто його не доводив та про його існування позивачу не було відомо, службового розслідування щодо можливого факту порушення трудової дисципліни не призначалося та не проводилося, що свідчить про надуманість факту та й складання з певним умислом на ґрунті неприязних стосунків, й зазначена відповідачем в акті від 30.04.2013 року інформація спростовується Табелем обліку використання робочого часу за квітень 2013 року Управління внутрішнього аудиту, згідно з яким 30.04.2013 року позивачем відпрацьовано повний робочий день та години роботи, передбачені трудовим розпорядком, відмічено буквеним кодом «Р».

При цьому позивач вказує, що жодного документального доказу йодо відсутності його на робочому місці протягом 15 хвилин 30.04. 2013 року з 16.45 до 17.00 не існує і не може існувати, оскільки ним відпрацьовано повний робочий день, а складений акт посадовими особами відповідача є неправдивим, тобто містить відомості про порушення ним трудової дисципліни, якого не існувало взагалі.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст. 15 ЦПК України суд розглядає в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Ст. 201 ЦК України встановлено, що особистим немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою З ЦК України, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Згідно ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування інформації.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що правомірність інформації, викладеної у Акті про відсутність позивача на робочому місці не є інформацією, яка поширюється та спростовується відповідно до ст. 277 ЦК України, оскільки такий акт може бути підставою для прийняття рішення про накладення на особу дисциплінарного стягнення, та заначає наступне.

Згідно ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування інформації.

Згідно вищевказаної норми закону, його об'єктивною стороною передбачено одночасну наявність таких складових елементів, як недостовірність поширеної інформації та її порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст). У розумінні згаданих норм, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному, політичному житті, і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зі змісту Акту про відсутність позивача на робочому місці 30.04.2013 вбачається, що вказаний документ не містить відомостей, які порушують особисті немайнові права позивача, його право на повагу до честі та гідності.

Оскільки даним актом встановлено факт відсутності позивача на робочому місці, відповідно предметом позову є оскарження дій посадових осіб суб'єкта владні повноважень, які виявилися у складанні Акту про відсутність позивача на робочому місці, підставою чого може бути прийняття рішення про накладення на особу дисциплінарного стягнення.

Колегія суддів за таких обставин вважає, щочинним законодавством передбачено інший порядок оскарження даних документів, які фіксують відсутністьпрацівника на робочому місці.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 строку № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної, юридичної особи» у порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом встановленоінший порядок оскарження.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку позивач фактично не погоджується з діями посадових осіб суб'єкта владних повноважень по складанню Акту від 30.04.2013 року, який може бути підставою для прийняття рішення про накладення на особу дисциплінарного стягнення, порядок оскарження яких, з огляду на характер правовідносин та склад учасників, є іншим.

З огляду на вказане, не вбачається підстав для порушення права позивача на повагу до гідності та честі та право на недоторканість ділової репутації Міністерством юстиції України, відтак судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про спростування недостовірної інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що мало місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи, а тому це рішення підлягає скасуванню, не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З огляду на те, що доводи апеляційної скарги висновків в рішенні суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях, колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: