Справа № 361/6248/2014-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В.С.
Провадження № 22-ц/780/228/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко
Категорія 26 27.01.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

27 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Поліщука М.А., Іванової І.В.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 305/ПВ-06 від 3.08.2006 року в сумі 937 124,45 грн. звернути стягнення з ОСОБА_1 на нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 70,8 кв.м, жилою площею 38,1 кв.м, шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження, а також стягнути понесенні судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог ПАТ «Дельта Банк» зазначив, що 3.08.2006 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 305/ПВ-06, відповідно до якого кредитор надав позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та в її межах надає на поточні потреби кредитні кошти у розмірі 50 000 дол. США з розрахунку 13,5 % річних за весь час користування кредитом на строк до 2.08.2021 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 305/ФКВ-06, за умовами якого останні передали в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві приватної власності.

30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», внаслідок чого позивач замінює ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а також переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

З урахуванням того, що своїх обов'язків по погашенню кредиту та сплаті відсотків ОСОБА_2 не виконує, станом на 16.07.2014 року у неї виникла заборгованість перед банком за кредитним договором у розмірі 937 124,45 грн.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права й неповного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, відмовивши в задоволенні позову з підстав недопущення примусового стягнення нерухомого майна відповідача, оскільки таке стягнення здійснюється органами державної виконавчої служби, що є завершальною стадією судового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, рішення суду скасувати та ухвалити нове з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 3.08.2006 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 305/ПВ-06, відповідно до якого кредитор надав позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та в її межах надає на поточні потреби кредитні кошти у розмірі 50 000 дол. США з розрахунку 13,5 % річних за весь час користування кредитом на строк до 2.08.2021 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 305/ФКВ-06, за умовами якого останні передали в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві приватної власності.

30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», внаслідок чого позивач замінює ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а також переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

ОСОБА_2 порушила умови кредитного договору та вимоги цивільного законодавства, не забезпечила своєчасне погашення кредиту, внаслідок чого станом на 16.07.2014 року у неї утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 937 124,45 грн., з яких: 563 531,46 грн. тіло кредиту та 373 592,99 грн. відсотки, що також підтверджується довідкою наданою ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами кредитного договору кошти надавались в іноземній валюті, виконання зобов'язання забезпечувалось передачею в іпотеку квартири, загальною площею 70,8 кв.м, жилою площею 38,1 кв.м, яка розташована за адресою: вул. Короленка, 57/5, в м. Бровари Київської області та використовується відповідачем як місце постійного проживання, а тому з врахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3.06.2014 року не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки.

Колегія суддів вважає невірним застосування до вказаних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304 від 3.06.2014 року із наступних підстав.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 2 іпотечного договору № 305/ФКВ-06 врегульовано право іпотекодержателя набути право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником та/або іпотекодавцем обов'язків, які передбачені цим або кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, майновий поручитель ОСОБА_1 попереджалися банком про факт виникнення заборгованості та її розмір, шляхом надсилання досудової вимоги вих. № 31.4-08/6827/14 від 18.07.2014 року, в разі невиконання якої він має наміри звернути стягнення на предмет іпотеки.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості (ст. 3 Закону)

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

З врахуванням вказаної норми процесуального права, факт використання нерухомого майна, а саме предмету іпотеки, як місця постійного проживання відповідача та факт відсутності у нього іншого нерухомого житлового майна підлягає доказуванню саме відповідачем.

З матеріалів справи убачається, що на підтвердження вказаних обставин, за яких можливе застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304 від 3.06.2014 року, відповідачем належних і допустимих доказів не надано.

З наявних в матеріалах справи судових повісток встановлено, що ОСОБА_1 тричі викликався в судове засідання, однак конверти з поштовими відправленнями поверталися з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Зазначення в іпотечному договорі паспортних даних відповідача з відміткою про реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 не можна визнати належним доказом підтвердження того, що місце реєстрації є місцем постійного проживання іпотекодавця.

Окрім цього, враховуючи ту обставину, що застосований судом Закон носить тимчасовий характер, колегія суддів вважає, що мораторій на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) житлових приміщень, що є предметом іпотеки за кредитами в іноземній валюті не може бути підставою для відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки і поширюється на стадію виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Розглядаючи спір в порядку 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що місцевий суд неповно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, неправильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 32 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Зі змісту іпотечного договору № 305/ФКВ-06 від 3.08.2006 року вбачається, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, іпотекодацями перед ТОВ «Укрпромбанк» виступили позичальник ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1

Предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 70,8 кв.м, жилою площею 38,1 кв.м, яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 16.10.2002 року Виконкомом Броварської міської ради Київської області на підставі рішення за № 195 від 25.06.2002 року, зареєстрованого в Броварському міжміському БТІ Київської області за реєстровим № 6749, та на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого 13.02.2003 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 за реєстровим № 355, зареєстрованого в Броварському міжміському БТІ Київської області за реєстраційним № 15490123, про що свідчив витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, який видавався для оформлення договору іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, не встановив коло осіб, що є власниками предмета іпотеки, в порушення вимог ст. 33 ЦПК України не залучив до участі у справі іншого власника квартири як співвідповідача, а також не роз'яснив право на подання відповідного клопотання позивачу, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України належним чином позовні вимоги не перевірив; не встановив усі обставини, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; не з'ясував, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За таких обставин, коли апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості на залучення ОСОБА_2 в якості співвідповідача у справі, а вимоги позову заявлені лише до ОСОБА_1, то задоволення позову про звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна без волевиявлення всіх його власників, може призвести до порушення її прав, що прямо суперечить вимогам ст. 319 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав дії мораторію щодо примусового стягнення нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з вищевикладених підстав.

Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що банк не позбавлений можливості захистити свої права шляхом пред'явлення відповідного позову, включивши в коло відповідачів усіх власників предмета іпотеки.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: