Справа № 133/1251/14-ц Провадження № 22-ц/772/27/2015Головуючий в суді першої інстанції Воронюк В. А.
Категорія 39Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Береговий О.Ю.,

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 вересня 2014 року, судова колегія,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, приватного нотаріуса ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6, яка є матір'ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Під час свого життя 21.07.1999 року ОСОБА_6 склала заповіт про передачу належного їй майна сину ОСОБА_2 та дочці ОСОБА_3 у визначених межах. Проте 22.12.2004 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 53/100 частин домоволодіння, тобто саме ту частину, що була визначена за нею в заповіті. 25.03.2014 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса ОСОБА_4, яким було відкрито спадкову справу. При цьому під час подання заяви ОСОБА_2 нотаріус повідомив позивача, про неналежність заповіту. Враховуючи наведене ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на 47/100 частин будинку АДРЕСА_1

В свою чергу ОСОБА_3, у квітні 2014 року, звернулась в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Свій зустрічний позов ОСОБА_3 мотивувала тим, що заповітом ОСОБА_6 від 21.07.1999 року встановлено, що все майно належне їй на момент смерті вона заповідала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 На думку ОСОБА_3, оскільки в заповіті не зазначене де саме знаходиться майно, то поділ за частками визначеними в заповіті неможливе, а тому її права з ОСОБА_2 є рівними. Просила визнати за кожним з ним право власності на 47/200 частин будинку АДРЕСА_1

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 у порядку спадкування право власності на 47/100 частини будинку за АДРЕСА_1, до складу якого входять приміщення позначені на плані: 2-1 - коридор площею 4.2 кв.м.; 2-2 - кімната площею 20.7 кв.м.; 2-3 - ванна площею 7.0 кв.м.; 2-4 - коридор площею 5.1 кв.м.; Ш - кладова площею 1.5 кв.м.; 1У - кладова площею 3.4 кв.м.; вбиральна - Д., загальною площею 47.8 кв.м., в тому числі житловою 20.7 кв.м.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за ОСОБА_3 та за ОСОБА_2 за кожним по 47/200 частини будинку за АДРЕСА_1 відмовити.

Додатковим рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 листопада 2014 року розподілені судові витрати між сторонами.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 оскаржує його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог, задовольнити її зустрічний позов, яким визнати за нею та ОСОБА_2 право власності на спірний будинок у розмірі 47/200 частин за кожним.

Заслухавши доповідача, пояснення і заперечення присутніх сторін, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги у межах вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина на 47/100 частин будинку АДРЕСА_1

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 є матір'ю сторін - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Встановлено, що за свого життя - 21.07.1999 року ОСОБА_6 склала заповіт, який було посвідчено секретарем Козятинської сільської ради, Козятинського р-ну, Вінницької області ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі під №30.

Відповідно до зазначеного заповіту ОСОБА_6 усе своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом матиме право заповідала ОСОБА_3: частину будинку, зазначену на плані цифрою І, кімнати І-І, І-2, І-3, І-4, тамбур І, коридор ІІ, сарай Б, погреб В, уборну Г та ОСОБА_2: частину будинку, зазначену на плані цифрою 2, кімнати 2-І, 2-2, кладовку ІІІ, кладовку ІУ, коридор У, кухню УІ, ванну УІІ, уборну Д.

Згідно з договором дарування від 22.12.2004 року, який було укладено за життя ОСОБА_6, остання подарувала ОСОБА_3, 53/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, а саме: частину будинку, зазначену на плані цифрою І, прихожу 1-І, кімнату 1-2, кімнату 1-3, кімнату 1-4, коридор 1-5, кухню 1-6 (раніше був тамбур), сарай «Б», погріб «В», вбиральню «Г», тобто саме ту частину будинку, яка була визначена за ОСОБА_3 в заповіті.

Таким чином, ще за життя ОСОБА_6 реалізувала своє бажання, визначене у заповіті, про передачу у власність ОСОБА_3 частини зазначеного будинку.

Відповідно до копії спадкової справи ОСОБА_6, після смерті останньої, до приватного нотаріуса ОСОБА_4 звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з заявами про прийняття спадщини. Враховуючи, що між спадкоємцями виник спір щодо права на спадкове майно, нотаріусом свідоцтво про право на спадщину видане не було.

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Матеріалами справи встановлено, що за життя ОСОБА_6 склала натуральний заповіт, тобто визначила яке саме майно перейде у власність спадкоємців на момент смерті заповідача.

Зазначений заповіт ОСОБА_6 не змінювала та не скасовувала.

Враховуючи що на момент смерті ОСОБА_6 не була власником майна, яке заповідала ОСОБА_3 (оскільки цю частину будинку ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 договором дарування від 22.12.2004 року), то спадщина після її смерті відкрилась лише щодо 47/100 частин будинку, які згідно із заповітом вона заповіла ОСОБА_2

Судова колегія не приймає доводи ОСОБА_3, викладені в апеляційній скарзі, про обов'язкову частку у спадщині, у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Так матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 досягла непрацездатного віку.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Натомість ОСОБА_3 у своєму зустрічному позові не зверталась до суду з вимогою про визнання за нею права на обов'язку частку у спадщині.

Крім того, доводи ОСОБА_3, про те, що у заповіті не зазначено місце розташування спадкового майна, також не може бути підставою для скасування рішення суду.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що ОСОБА_6 проживала по АДРЕСА_1 а іншого будинковолодіння у неї не було, таким чином своїм заповітом ОСОБА_6 хотіла розподілити саме зазначений будинок.

Посилання ОСОБА_3 на те, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, а саме розтлумачив заповіт, також не відповідають дійсності.

Частиною 1 статті 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судова колегія критично оцінує посилання ОСОБА_3, що рішенням суду визнано за ОСОБА_2 інші приміщення, аніж зазначені у заповіті.

Це твердження ОСОБА_3 нівелюється ескізом будинку (а.с. 125) від 19.10.1988 року порівнюючи його з планом-схемою (а.с. 31) від 22.11.2004 року вбачається, що перепланування будинку не проводилось, а розмір кімнат залишився тим самим, проте було змінено умовні назви приміщень, а тому рішенням суду за ОСОБА_2 визнано самі ті приміщення, які зазначені у заповіті ОСОБА_6

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам і матеріалам справи, ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для скасування зазначеного рішення, відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Головуючий суддя: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Береговий О.Ю.