Справа № 369/4516/14-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/6047/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 04.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

4 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Поліщука М.А., Яворського М.А.,

при секретарі : Роговська Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 7 травня 2009 року між ОСОБА_2, після укладення шлюбу прізвище якої змінено на «ОСОБА_2», та юридичною особою за законодавством Латвійської Республіки ТОВ «Ліга Стар» було укладено договір позики, відповідного до якого відповідач отримала безвідсоткову позику у розмірі 20 000 латвійських латів, що на момент укладення договору за офіційним курсом валют Центрального банку Латвії еквівалентно 28 457,44 Євро, з кінцевим терміном повернення до 7 травня 2014 року. Зазначені грошові кошти були отримані відповідачем до моменту підписання цього договору частинами у період з 29 квітня по 7 травня 2009 року у відповідності до платіжних доручень №№ 195, 196, 197, 198, 199, 200, 201 та виписки банку по розрахунковому рахунку ТОВ «Ліга Стар».

18 лютого 2010 року між ТОВ «Ліга Стар» та ОСОБА_3 було укладено договір № 18/02/10 про уступку вимоги боргу по кредитному договору, згідно якого позивач отримав право вимоги боргу у сумі 20 000 латвійських латів до відповідача за договором позики. 12 травня 2010 року між цими особами також було укладено дві додаткові угоди, якими внесено зміни та доповнення до договору про уступку вимоги боргу по кредитному договору. Про всі вищевказані договори та додаткові угоди, відповідача було повідомлено належним чином і жодних пропозицій, заперечень, доповнень або змін до змісту вказаних додаткових угод від неї не надходило.

Позивач вказав, що на момент звернення до суду, ТОВ «Ліга Стар» ліквідоване на підставі рішення Департаменту функціонального виконання реєстру підприємств Латвійської Республіки від 13 червня 2011 року. Однак до цього часу гроші позивачу не повернуто. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконала своїх зобов`язань, ОСОБА_3, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з неї на свою користь 521 481,82 грн. боргу за договором позики та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 жовтня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 521 481,82 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 вересня 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням, відповідач, через адвоката Довбню О.В., подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що за договором позики від 7 травня 2009 року у відповідача відсутні зобов'язання щодо повернення боргу, оскільки у порушення вимог п. 2.1. цього договору ТОВ «Ліга Стар» в особі ОСОБА_2 як члена його правління не передавали грошові кошти і сама ж відповідач їх не отримувала. На думку представника, сторони договору позики не набули прав та обов'язків за ним у відповідності до положень ст.ст. 202, 203 ЦК України, з огляд на його нікчемність з підстав ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За правилом ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушила умови взятого на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення суми боргу за договором позики, а позивач вправі вимагати стягнення такого боргу.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Судом встановлено, що 7 травня 2009 року між ОСОБА_2, після укладення шлюбу прізвище якої змінено на «ОСОБА_2», та юридичною особою за законодавством Латвійської Республіки ТОВ «Ліга Стар» було укладено договір позики, відповідного до якого відповідач отримала безвідсоткову позику у розмірі 20 000 латвійських латів, що на момент укладення договору за офіційним курсом валют Центрального банку Латвії еквівалентно 28 457,44 Євро, з кінцевим терміном повернення до 7 травня 2014 року.

Зазначені грошові кошти були отримані відповідачем до моменту підписання цього договору частинами у період з 29 квітня по 7 травня 2009 року у відповідності до платіжних доручень №№ 195, 196, 197, 198, 199, 200, 201 та виписки банку по розрахунковому рахунку ТОВ «Ліга Стар».

Таким чином наявні в матеріалах справи копія договору позики та платіжні доручення із завіреним їх перекладом на українську мову, на підтвердження волевиявлення сторін, містять зобов'язання ОСОБА_2 повернути ТОВ «Ліга Стар» визначену суму грошей, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов'язання, передбаченого ч. 1 ст. 1046 ЦК України і є належним доказом укладення між цими особами позики вказаної грошової суми.

Разом з тим, 18 лютого 2010 року між ТОВ «Ліга Стар» та ОСОБА_3 було укладено договір № 18/02/10 про уступку вимоги боргу по кредитному договору, згідно якого позивач отримав право вимоги боргу у сумі 20 000 латвійських латів до відповідача за договором позики.

Про здійснення заміни кредитора у борговому зобов'язанні ОСОБА_2 було повідомлено шляхом направлення на адресу її зареєстрованого місця проживання письмового повідомлення про здійснення уступки права вимоги від 19 лютого 2010 року.

Також, додатковою угодою № 1 до договору про уступку вимоги боргу по кредитному договору, укладеною 12 травня 2010 року між ТОВ «Ліга Стар» та ОСОБА_3, було внесено зміни та доповнення до цього договору, а саме позивач набув право вимоги боргу до відповідача не лише у відповідності з умовами договору про уступку вимоги боргу, а й згідно всіх додаткових угод до цього договору (п. 1.1 додаткової угоди); встановлено місце виконання зобов'язання, на вимогу якого уступлено право - місто Київ, Україна (п. 1.2 додаткової угоди); визначено право позивача, як нового кредитора, на дострокове повернення боргу відповідачем та перелічено підстави для дострокової вимоги повернення боргу - у разі припинення (ліквідації) діяльності зареєстрованого в Латвійській республіці ТОВ «Ліга Стар», у разі використання боргу не за цільовим призначенням та у разі не ведення господарської діяльності позичальником.

Додатковою угодою № 2 від 12 травня 2010 року до договору про уступку вимоги боргу по кредитному договору визначено, що надалі сторони діють у відповідності із чинним законодавством України, а у разі виникнення питань, не врегульованих зазначеним договором, керуються чинним законодавством України. Крім того, вказаною додатковою угодою було визначено підсудність у разі виникнення спорів, а саме встановлено, що у разі неможливості вирішення суперечок або розбіжностей шляхом переговорів вони підлягають розгляду в суді України у м. Києві, у порядку підсудності та підвідомчості, встановленої законодавством України.

Згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що про вищевказані додаткові угоди відповідача було повідомлено у строк та в порядку, визначеному п. 2 додаткової угоди № 2, тобто за два місяці до дати підписання додаткових угод № 1 та № 2 шляхом направлення на адресу її зареєстрованого місця проживання проектів зазначених додаткових угод разом з письмовим повідомленням про здійснену уступку права вимоги від 19 лютого 2010 року.

Проте жодних пропозицій, заперечень, доповнень або змін до змісту вказаних додаткових угод від останньої не надходило.

Рішенням Департаменту функціонального виконання реєстру підприємств Латвійської Республіки від 13 червня 2011 року ТОВ «Ліга Стар» було ліквідовано.

Натомість у визначений в договорі строк відповідач отримані нею грошові кошти не повернула позивачу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час укладення договору позики були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики і що визначення умов такого договору або складення іншого документу, який посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми є правом, а не обов`язком сторін договору позики і відсутність такого документу за наявності письмового договору позики не є безумовною підставою для висновку про безгрошовість договору позики.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги доводи відповідача про те, що вона не отримувала грошових коштів за договором позики, так як вони суперечать наявним в матеріалам справи доказам, зокрема відповідними платіжними дорученнями та виписки банку по розрахунковому рахунку ТОВ «Ліга Стар», в яких отримувачем коштів зазначено «ОСОБА_2.», а призначення платежу «договір позики».

Більше того, письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Зважаючи на викладене доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти відповідачу не передавалися не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, оскільки не підтвердженні належними доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст. 533 ЦК України).

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, та самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм закону, дійшов правильного висновку, що відповідачем порушено зобов'язання щодо своєчасного повернення боргу за договором позики, а тому з неї на користь позивача, який має право вимагати повернення такого боргу, підлягають до стягнення грошові кошти в сумі, яка дорівнює загальному розміру зобов'язання у гривнях за офіційним курсом НБУ щодо Євро.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Ліга Стар», був підписаний однією і тією самою особою, а саме ОСОБА_2, що в свою чергу є порушенням ч. 3 ст. 238 ЦК України та свідчить про нікчемність такого договору не приймаються до уваги судової колегії як необґрунтовані, оскільки обсяг цивільної дієздатності особи, що вчиняє правочин від імені юридичної особи, визначається відповідно до установчих документів юридичної особи та закону; вчинення дій, що свідчать про прийняття правочину до виконання, вважається схваленням правочину у разі вчинення правочину особою з перевищенням наданих їй повноважень.

Крім того, суду не було надано доказів, що ОСОБА_2 не була уповноважена на укладення правочину, а між сторонами договору позики існували будь-які інші зобов'язання фінансового характеру, окрім боргових.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленими обставинами справи й не може бути скасоване з підстав викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: