У Х В А Л А

Іменем України

30 січня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Готри Т.Ю., Джуги С.Д.,

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 03 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації, про відібрання малолітньої дитини та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до Тячівського районного суду із даним позовом.

Позов обґрунтовано тим, що з 17.08.2007 року по 18.12.2013 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі від якого народилася донька. Після розірвання шлюбу стали проживати окремо.

Рішенням Тячівського районного суду від 03.09.2014 року визначено часи зустрічі відповідача з донькою.

Вона на виконання даного судового рішення 20.09.2014 року віддала йому доньку для побачення та спілкування. Однак останній у відповідності до цього рішення не повернув доньку до 18 год. 21.09.2014 року, відключив телефонний зв'язок, виїхав з м.Києва, не повідомляє про місце перебування. Звернення в правоохоронні органи не дало результату.

Таким чином відповідач утримує дитину всупереч рішення Тячівського районного суду від 03.09.2014 року, а тому просила суд відібрати малолітню дитину ОСОБА_5 від особи, яка незаконно її утримує ОСОБА_2 та передати її позивачці, а також стягнути з відповідача на її користь 5000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Тячівського районного суду від 03.12.2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням представник відповідача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на нього. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на недобросовісну поведінку позивачки. Вказує, що органу опіки та піклування дав висновок щодо побачення ОСОБА_2 з дитиною за місцем проживання батька, однак позивачка грубо порушивши даний висновок виїхала до Києва. Він звернувся до суду із позовом про визначенні місця перебування дитини, однак копії ухвали про відкриття провадження по такі справи суд відмовився приєднати до матеріалів справи. Також не погоджується з рішенням суду в частині стягнення моральної шкоди, оскільки така не підтверджена жодними доказами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Встановлено, що сторони до 18 грудня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про її народження (а.с.5).

З договору найму жилого приміщення від 16.05.2014 року вбачається, що ОСОБА_4 наразі проживає в орендованій нею квартирі за адресою АДРЕСА_1 (а.с.12)

Згідно довідки дошкільного навчального закладу №516 управління освіти Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації №71 від 15 серпня 2014 року, ОСОБА_5 відвідує молодшу групу №1 вищезазначеного закладу з 27 травня 2014 року (а.с.11).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 3 вересня 2014 року зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, та в участі у її вихованні. Визначено такий спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні та у вихованні дочки ОСОБА_5: - побачення з 18 години 00 хвилин кожної другої п'ятниця кожного місяця до 18 години 00 хвилин кожної другої неділі кожного місяця, з обов'язком ОСОБА_2 забирати дочку ОСОБА_5 з місця фактичного проживання матері ОСОБА_4 (АДРЕСА_1) та її повернення до фактичного місця проживання з матір'ю; - побачення з 18 години 00 хвилин кожної четвертої п'ятниці кожного місяця до 18 години 00 хвилин кожної четвертої неділі кожного місяця, з обов'язком ОСОБА_2 забирати дочку ОСОБА_5 з місця фактичного проживання матері ОСОБА_4 (АДРЕСА_1) та її повернення до фактичного місця проживання з матір'ю. Також було зобов'язано ОСОБА_4 повідомляти ОСОБА_2 про зміну свого фактичного місця проживання (а.с.6-7).

Згідно висновку по результатам перевірки матеріалів СО №41781 від 21 вересня 2014 року, який складений 29 вересня 2014 року оперуповноваженим ВКМСД Святошинського РУ ГУ УМВС України в м.Києві, зазначено, що 21 вересня 2014 року до них звернулася ОСОБА_4 з приводу того, що 20 вересня 2014 року, близько 12-ї години, колишній чоловік ОСОБА_2 взяв на вихідні дні доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, але так і не дотримався рішення суду щодо спілкування з донькою, а саме повернення дитини у неділю до 18.00 годин за її фактичним місцем проживання. Зв'язку з ОСОБА_2 не має (а.с.10).

Крім того та обставина, що відповідач після побачення з дитиною не повернув таку матері як це визначено рішенням Тячівського районного суду від 03.09.2014 року фактично визнається ним в апеляційній скарзі, а тому вказана обставина не підлягає доведенню згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України.

Згідно ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

За таких обставин, оскільки малолітня ОСОБА_5 на відповідній правовій підставі (що зокрема встановлено рішенням Тячівського районного суду від 03.09.2014 року) проживала з матір'ю, а ОСОБА_2 забравши дитини для побачення та спілкування не повернув її матері, як це визначено вищевказаним судовим рішенням, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення пред'явленого ОСОБА_4 позову.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо негідною поведінки позивачки, оскільки це не підтверджено жодними належними та допустити доказами.

Також безпідставним є посилання апелянта на те, що згідно висновку органу опіки та піклування зустріч дитини з батьком має відбуватися за місцем проживання батька, а тому відповідачка протиправно виїхала в м.Київ, оскільки питання щодо визначення способу участі батька у виховання та спілкуванні з дитиною було предметом судового розгляду, за результатами якого і ухвалено рішення від 03.09.2014 року. Вказаний висновок органу опіки та піклування досліджувався судом як доказ по вказаній цивільній справі, і суд частково з ним погодившись визначив, що побачення батька з дитиною повинно відбуватися по місцю проживання матері саме в м.Києві. При цьому в судовому рішення також чітко вказано по необхідність повернення дитини матері після побачення, що відповідачем не зроблено. Таким чином, оскільки дане судове рішення набрало законної сили, то зазначений висновок органу опіки та піклування не має правового значення для правильного вирішення даної справи.

Відхиляються також і доводи апеляції щодо пред'явлення ОСОБА_2 позову про визначення місця перебування дитини, по якому ухвалу про відкриття провадження суд не захотів долучити до справи, оскільки такої ухвали апелянтом також не додано і до апеляційної скарги. Тобто наразі відсутні докази того, що в провадженні якогось суду перебуває справа щодо визначення місця проживання (перебування) малолітньої дитини ОСОБА_5

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача моральної шкоди. В даному випадку судом вірно враховано, що відповідач протиправно розлучив матір з п'ятирічною дитиною, внаслідок чого матері не відоме її місце перебування, що спричиняє останній значні моральні страждання. Розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн. відповідає засадам розумності та справедливості, а відтак колегія судів не вбачає підстав для йог зміни.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді