АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1970/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Сенюта В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Прохоровій В.С.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись в липні 2014 року до суду із зазначеним вище позовом вказувала на те, що на підставі рішення суду, місце проживання дитини визначено разом із нею, і саме вона матеріально утримує, дбає про фізичний та духовний розвиток дитини. Та планує щороку возити доньку до моря на відпочинок за кордон з метою оздоровлення. На неодноразові письмові звернення до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, останній відмовлявся, при цьому вагомих аргументів не наводив. І тому, позивач просила задовольнити заявлений нею позов, надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України неповнолітній особі ОСОБА_7 без згоди та супроводу батька ОСОБА_6 до досягнення дитиною 16 річного віку. Визнавши його відмову на тимчасовий виїзд за межі території України громадянина України неповнолітній особі ОСОБА_7 без згоди га супроводу батька.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року ОСОБА_3 у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року було виправлено описку у вступній та резолютивній частинах заочного рішення, в частині написання прізвищ позивача та відповідача - «ОСОБА_6».

Не погоджуючись з заочним рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та постановленням нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи, що судом при постановленні рішення було порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт та представник апелянта у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.

Відповідач та третя особа будучи повідомленими належним чином у встановленому законом порядку про розгляд справи у судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили. Судова колегія вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивач, заявляючи позовні вимоги про надання дозволу, вказала лише про намір виїзду за кордон разом з неповнолітньою дитиною. Однак, при цьому не вказала періоди виїзду, їх тривалість та країну, до якої може бути здійснено виїзд неповнолітньої дочки. Не зазначаючи при цьому також мету поїздок та хто саме буде супроводжувати дитину у поїздках, інформації про наявність чи відсутність проїзного документу у дитини.

Відсутність посилання на часові проміжки та інформацію щодо країни перебування дитини, а також доказів на підтвердження відсутності згоди відповідача надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон, суперечила положенням Правил перетинання державного кордону громадянами України, а відтак, суд вважав вимоги позивача такими що не підлягають задоволенню.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних відносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт зазначала, що судом першої інстанції не були взяті до уваги докази, які вона надавала на підтвердження необхідності виїзду дитини за кордон, зокрема копії запрошень до Сполучених Штатів Америки ( міста Нью-Йорк) та до Португалії (міста Лісабон). Намір виїхати зі своєю донькою, для відпочинку та оздоровлення дитини за кордон, повністю відповідає правам та інтересам дитини щодо оздоровлення, відпочинку, дозвілля, культурного розвитку, розширення світогляду.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Так, як відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57, встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Разом з тим, ст. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України регулює порядок надання тимчасового дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків з відповідним часовим проміжком перебування у державі прямування.

Як вбачається із тексту позовної заяви, звертаючись до суду позивач просила суд : « надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України неповнолітній особі ОСОБА_7 без згоди та супроводу батька, ОСОБА_6 до досягнення дитиною 16 річного віку».

Тобто позивачем не визначено країну, час, тривалість, мета виїзду неповнолітньої дитини так як це передбачено відповідно до умов Правил перетинання державного кордону громадянами України. У той же час законодавчо не передбачено надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди батька за рішенням суду до досягнення нею 16 років.

Відповідно до ст. 303 під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що заочне рішення постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: