У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору застави припиненим за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 04 грудня 2002 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір застави, згідно якого він передав у заставу житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Снятинського району, Івано-Франківської області. Договір застави укладено в забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_4, згідно кредитного договору від 28 листопада 2002 року.

У 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2009 року з боржниці ОСОБА_3 на користь банку стягнута заборгованість у сумі 73 201 грн. 06 коп., яка нею погашена у повному обсязі. Позивач просив суд визнати припиненим договір застави від 04 грудня 2002 року, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», та зняти заборону на відчуження житлового будинку, який йому належить на праві приватної власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 с. Потічок, Снятинського району, Івано-Франківської області.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що права та обов'язки сторін за кредитним договором від 28 листопада 2002 року на час розгляду даного спору не припинилися, оскільки рішенням суду апеляційної інстанції від

17 березня 2014 року, яке набрало законної сили, відмовлено у припиненні вказаного договору позики.

З такими висновками судів погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 28 листопада 2002 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримав грошові кошти у сумі 55 тис. грн. строком на 24 місяці, тобто до 26 листопада 2004 року з виплатою 28% річних (а. с. 9).

У забезпечення виконання вимог кредитного договору між третьою особою ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», 04 грудня 2002 року було укладено договір застави, відповідно до якого позивач ОСОБА_3 передав у заставу житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Снятинського району Івано-Франківської області (а. с. 7-8).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі ст. 28 Закону України "Про заставу", застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання.

Відповідно до п. 21 договору застави житлового будинку, цей договір діє до повного виконання сторонами зобов'язання за кредитним договором № 2062/154 від 28 листопада 2002 року та всіх додаткових угод до нього.

У п. 1.1 кредитного договору зазначено, що позичальникові було видано кредит строком на 24 місяці, у п. 2.1 зазначено, що остаточне погашення отриманого кредиту 26 листопада 2004 року.

Рішенням Стянтинського районного суду Івано-франківської області від 27 травня 2009 року з ОСОБА_3 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 73 201 грн. 06 коп. (а. с. 16-17).

Як вбачається з довідки № 07-47/1148 від 19 травня 2014 року, виданої відділом ДВС Снятинського районного управління юстиції, боржниця у квітні 2014 року погасила залишок боргу та у повному обсязі виконала рішення суду першої інстанції від 27 травня 2009 року (а. с. 18).

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2014 року у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення відповідно до кредитного договору відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано кредитний договір від 28 листопада 2002 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», припиненим з 28 травня 2009 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а. с. 11-12).

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін (а. с. 13-15).

У задоволенні позову банка про звернення стягнення на заставлене майно з ОСОБА_3 було відмовлено, оскільки банк пропустив строк позовної давності.

Суди, посилаючись на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2014 року, дійшли висновку, що заборгованість по кредитному договору є не виплаченою, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

При цьому, суди при ухваленні оскаржуваних рішень відповідно до вимог

ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не звернули уваги на рішення попередніх судів, які набрали законної сили та не перевіривши належно доводів відповідача про існування кредитної заборгованості, дійшли передчасного висновку про існування заборгованості позивача перед банком, який ґрунтується лише на припущеннях.

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи і на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко