Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання рішення незаконним, визнання договору купівлі-продажу та державних актів недійсними, відновлення становища, що існувало до порушення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року заступник прокурора м. Києва звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання рішення незаконним, визнання договору купівлі-продажу та державних актів недійсними, відновлення становища, що існувало до порушення.

На обґрунтування позовних вимог вказував про те, що на підставі рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 30 грудня 2009 року укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення, тому не могла бути виділена для житлового будівництва, рішення ради суперечить вимогам земельного законодавства, а тому ОСОБА_4, який отримав земельну ділянку незаконно, не мав права нею розпоряджатися, крім того постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2012 року, рішення Київської міської ради № 214/2283 від 17 вересня 2009 року про передачу земельних ділянок у власність, в тому числі, й переданої ОСОБА_4 визнано протиправним та скасовано, прокурор просив позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2014 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 663/2732 «Про передачу громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1». Визнано виданий ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 922796, зареєстрований 22 листопада 2009 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради «Київської міської державної адміністрації за № 07-7-05141, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер :90:371:0068), посвідчений 30 грудня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 18961 та виданий ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 794065, зареєстрований 22 червня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради «Київської міської державної адміністрації за № 07-7-05586, недійсними. Визнано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 кадастровий номер :90:371:0068. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в дохід держави 114 грн 70 коп. судового збору в рівних частинах.

На обґрунтування касаційної скарги представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим просить судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що передача ОСОБА_4 земельної ділянки була проведена з порушенням норм земельного законодавства, тому він у подальшому не мав законних підстав для розпорядження нею, в зв'язку з чим за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради необхідно визнати право власності на спірну земельну ділянку

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Київської міської ради № 214/2283 від 17 вересня 2009 року територію на АДРЕСА_1 вилучено із зони зелених насаджень загального користування і території лугів та лугопарків та переведено до території громадських будівель і споруд. Затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок Товариству з обмеженою відповідальністю «Мегатранс» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови за вказаною адресою.

Рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 та внесено зміни до рішення Київської міської ради від 17 вересня 2009 року в частині даної земельної ділянки.

Згідно із договором купівлі-продажу земельної ділянки від 30 грудня 2009 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, останній є власником земельної ділянки розміром 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

На підставі вищевказаного договору ОСОБА_5 22 червня 2010 року видано державний акт.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2012 року, залишеною без змін, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради № 214/2283 від 17 вересня 2009 року.

Однак, задовольняючи позов, судами не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороною недійсного правочину.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Київська міська рада не була стороною договору купівлі-продажу, а спірна земельна, яка була предметом оспорюваного правочину, вибула з володіння Київської міської ради у зв'язку з порушенням вимог діючого законодавства.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні ст. 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якою передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Крім того, на підставі ст. 392 ЦК України, яка застосована судами, може бути задоволений позов власника про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою та у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

Такі обставини не були підставою заявленого у справі позову.

Визнання недійсним рішення, договору купівлі-продажу і державних актів на земельну ділянку відновлює становище, яке існувало до порушення. Такий спосіб захисту є ефективним та достатнім для повернення земельної ділянки власнику та поновлення його права.

Вирішуючи спір, суд на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не встановив всі обставини справи, не врахував, що при встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи та передчасно залишив рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Оскільки при вирішенні спору судами порушені норми процесуального права та не застосовані норми матеріального закону, які підлягали застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2014 року в скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
Є.П. Євграфова
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік