Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_6, про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування завданої майнової шкоди 68 617 грн 22 коп., витрати на проведення експертного товарознавчого дослідження у розмірі 707 грн 04 коп. та 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог посилався на те, що 05 липня 2012 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «Субару», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля «Опель», державний номерний знак НОМЕР_2, під його керуванням. Постановою Київського районного суду міста Харкова від 13 травня 2013 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні вказаної ДТП. Посилаючись на те, що в результаті вказаних неправомірних дій відповідача йому спричинена майнова та моральна шкода, просив позов задовольнити.

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив стягнути на свою користь з ОСОБА_3 майнову шкоду у розмірі 202 021 грн 52 коп. та моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. Вимоги обґрунтовані тими ж обставинами, за яких сталася ДТП, але вважав, що зіткнення автомобілів сталося з вини обох учасників ДТП.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто на його користь з ОСОБА_4 майнову шкоду, заподіяну в результаті ДТП, у розмірі 68 617 грн 22 коп., витрати на проведення експертного товарознавчого дослідження в розмірі 907 грн 04 коп., судовий збір у розмірі 686 грн 17 коп., а всього - 70 010 грн 43 коп. У задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2014 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2014 року скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_3 Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213-214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанції повністю не відповідають.

Судами встановлено, що 05 липня 2012 року на перехресті вул. Чернишевського та вул. Раднаркомівській у м. Харкові сталася ДТП за участю автомобілів «Субару», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням відповідача ОСОБА_4 та «Опель», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Згідно з постановою Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2013 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2013 року, ОСОБА_4, керуючи зазначеним вище автомобілем, рухаючись по другорядній дорозі, не надав дороги автомобілю під керуванням позивача, який рухався по головній дорозі та скоїв зіткнення з ним, чим порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху України та вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу». Винним у вчинені ДТП визнано ОСОБА_4

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідальним за завдану автомобілю «Опель» майнову шкоду є ОСОБА_4 як особа винна у вчиненні ДТП. Встановлюючи фактичний розмір майнової шкоди, суд виходив із висновків експертного дослідження від 13 серпня 2012 року № 7575, за яким вартість відновлювального ремонту автомобіля «Опель» становить 68 617 грн 22 коп. Відмовляючи в стягненні моральної шкоди, суд виходив з її недоведеності. Також, відмовляючи в зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 є особою, яка винна у ДТП, а тому правові підстави стягнення на його користь майнової шкоди відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено факту завдання майнової шкоди саме йому, а також те, що він на відповідній правовій підставі управляв транспортним засобом, який на час ДТП було зареєстровано за померлим. В іншій частині суд апеляційної інстанції залишив рішення суду першої інстанції, зазначивши, що воно відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як роз'яснено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», що відповідно до ст. ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).

Встановлено, що власником автомобіля «Опель», державний номерний знак НОМЕР_2, якому завдано технічних ушкоджень внаслідок ДТП, є ОСОБА_7, померлий 13 червня 2011 року.

Згідно з відповіддю Краснопільської районної державної нотаріальної контори особою, яка фактично прийняла спадщину після померлого ОСОБА_7 є ОСОБА_5 на підставі п. 3 ст. 1268 ЦК України.

Відмовляючи в позові з підстав відсутності у ОСОБА_3 права на пред'явлення позову про відшкодування шкоди, завданої ДТП, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що на момент ДТП ОСОБА_3 керував транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб і не перевірив, чи заперечувала ОСОБА_5, яка фактично прийняла спадщину після померлого власника автомобіля «Опель», державний номерний знак НОМЕР_2, проти задоволення позову.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та встановивши, що реєстраційний документ на транспортний засіб, яким керував ОСОБА_3, оформлено на померлого ОСОБА_7, апеляційний суд не з'ясував, чи є він дійсним відповідно до вимог чинного законодавства та чи може вважатися належним доказом підтвердження правової підстави керування транспортним засобом.

Разом з тим не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з вимогами ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 143 ЦПК України визначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Крім того, за змістом ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначав, що висновок автотехнічної експертизи, наданий ОСОБА_3 на підтвердження розміру завданої автомобілю «Опель» майнової шкоди, не є належним доказом такої шкоди та заявляв клопотання про призначення комплексної технічної експертизи для встановлення розміру шкоди.

Покладаючи в основу рішення експертний висновок, наданий ОСОБА_3, суд першої інстанції зазначених вище норм законодавства не врахував, під час перевірки й оцінки експертного висновку не з'ясував його відповідність фактичним даним та матеріалам справи, доводи та заперечення ОСОБА_4 щодо невідповідності висновків дійсним обставинам справи не спростував.

Крім того, у п. 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі ст. 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Висновком експерта від 13 серпня 2012 року № 7575 встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Опель», державний номерний знак НОМЕР_2, становить 88 357 грн 86 коп., а ринкова вартість автомобіля на момент ДТП - 68 617 грн 22коп.

Стягуючи з ОСОБА_4 шкоду, що пов'язана з пошкодженням (фізичним знищенням) транспортного засобу, у розмірі ринкової вартості автомобіля, суд першої інстанції не звернув увагу, що висновком спеціаліста визначено ринкову вартість автомобіля на момент проведення дослідження, і не встановлено його вартість до ДТП, а також не встановлено різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, у зв'язку з чим автомобіль можна вважати знищеним. Також суд першої інстанції не вирішив питання про залишення залишків транспортного засобу ні позивачу, ні відповідачу, що є визначальним при присудженні розміру відшкодування шкоди, спричиненої знищенням транспортного засобу.

Отже, судом першої інстанції не з'ясовані всі обставини справи, не надана належна оцінка доказам, неправильно визначено майнову шкоду, завдану ОСОБА_3 внаслідок ДТП, у зв'язку з чим висновок про задоволення вимог позивача у повному обсязі не є безспірним.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик