Доманівський районний суд Миколаївської області
Справа № 475/573/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30.09.2015смт. Доманівка

Доманівський районний суд Миколаївської області у складі: головуючої судді Якименко Л.М., при секретарі Куш О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Доманівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», вказавши, що 09.12.2014 р. між сторонами укладено договір №00485 фінансового лізингу, предметом якого є зобов'язання Лізингодавця (відповідача) придбати сільськогосподарську техніку (трактор МТЗ-892) у власність та передати у користування Лізингоодержувача на строк та на умовах, передбачених договором. Після сплати обумовленого договором платежу у розмірі 70000 грн., ТОВ «ЛК «Автофінанс» відмовилось надавати позивачеві трактор у зв'язку з тим, що договором передбачено сплату 50% вартості предмета лізингу. Зазначає, що умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі: адміністративний платіж, авансовий платіж, комісійна винагорода за передачу предмета лізингу, а тому сплачені кошти в сумі 70000грн., на думку позивача, є залученням коштів для придбання трактора в порушення вимог діючого законодавства без ліцензії на здійснення фінансових послуг. Посилаючись на частини 1, 2, 3 ст.18 ЗУ Про захист прав споживачів, якими передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачем не є вичерпним. Позивач вказує, що, на його погляд, спірний договір містить ряд несправедливих умов у статтях: 1 п.1.4, п.1.8; ст.3 п.3.2 підпункти 3.2.3, 3.2.4, 3.2.7, пункт 3.4 підпункт 3.4.5; ст.5 п.5.4, 5.7, 5.9.; ст.7 п.7.3; ст.10 п.10.15, п.10.16; ст.12 пункти 12.1-12.13. Так, згідно п.1.4 ст.1 договору, Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вказаними зобовязаннями відповідає продавець, проте, у спірному договорі відсутні будь-які відомості щодо продавця товару, його найменування, місце знаходження, куди має звертатися позивач у разі порушення комплектності, якості товару, що суперечить вимогам ст.808 ЦК щодо солідарної відповідальності відповідача та продавця товару. Пунктом 1.8 ст.1 договору встановлена можливість зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до придбання трактору за додатковою угодою, що передбачає проведення додаткових розрахунків, проте, споживачу не надано право у такому випадку, в односторонньому порядку розірвати договір та повернути сплачені кошти, що, на його погляд, є несправедливою умовою у розумінні ст.18 Закону.

Статтею 3 п.3.2, п.3.4, ст.10 п.10.15 (підпунктами 3.2.3, 3.2.4, 3.2.6, 3.4.5) договору передбачене право відповідача в односторонньому порядку вилучити предмет лізингу та розірвати договір; разом з тим, споживач вправі здійснити дострокову сплату всіх лізингових платежів не раніше ніж через 12 календарних місяців з дня підписання договору, більш того, за дострокову сплату лізингових платежів споживач повинен сплатити штраф у розмірі 10% від суми достроково сплаченого платежу, що вказує на жорсткі і несправедливі умови, які порушують права споживача на повне, ефективне і дострокове виконання умов договору.

Окрім того, позивач вказує, що згідно п.5.4 ст.5 Лізингоодержувач несе відповідальність стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти Лізингодавця, як власника предмету лізингу, щодо травмування, смерті, пошкодження, втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особамчи майну, що виникли внаслідок володіння, експлуатації, транспортування предмету лізингу; в силу п.5.8 ст.5 договору відповідач фактично звільняється від будь-якої відповідальності, що може виникнути в результаті використання предмету лізингу, в той же час, згідно п.7.3 ст.7 договору страхування предмету лізингу здійснюється за рахунок споживача але на користь відповідача, що, на погляд позивача, є жорсткими та несправедливими умовами. У п.5.9 ст.5 договору вказано, що підписанням спірного договору позивач повідомлений та попереджений про всі особливості предмета лізингу, (підпунктом 3.1.3 п.3.1. ст.3 договору передбачено обовязок відповідача повідомити позивача про всі відомі особливості та недоліки трактора), проте, в момент підписання спірного договору предмет лізингу ще не було придбано, а значить відсутня будь-яка інформація відносно трактора, чим порушене право позивача про повну, достовірну та доступну інформацію щодо предмету лізингу. Вказує, що ст.12 договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед відповідачем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність Лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1-12.13 договору стосовно Лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору Лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Наголошує, що аналізуючи зміст договору лізингу, очевидним є факт включення відповідачем у договір несправедливих умов, що є порушенням прав позивача як споживача. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №00485 від 09.12.2014р., укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», стягнути з відповідача на його користь сплачені на виконання недійсного договору 70000 грн. та судові витрати по справі.

Представник відповідача, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, клопотала розглянути справу без її участі та врахувати заперечення проти позову. У письмових запереченнях, які надійшли до суду 11.09.2015р., представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 просить суд повністю відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог, які вважає безпідставними та необгрунтованими, не підкріпленими жодним належним та допустимим доказом, які грунтуються, на її погляд, виключно на припущеннях позивача, без належного ознайомлення з нормами законодавства, яке безпосередньо регулює діяльність відповідача, зокрема, ст.3 ЦК щодо свободи договору та свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; посилаючись на особисте підписання позивачем спірного договору, його письмову форму та відповідність вимогам ст.ст.202, 203 ЦК, наявність внутрішніх правил, кваліфікованих працівників та довідки Нацкомфінпослуг, що дає право відповідачеві надавати послуги з фінансового лізингу без отримання ліцензії. У запереченнях на позовну заяву представник відповідача не визнає умови спірного договору несправедливими стосовно позивача, вказує, що договірні відносини регулюються ЦК України, ЗУ Про фінансовий лізинг та іншими нормативно-правовими актами, а не ЗУ Про захист прав споживачів, наголошуючи, що позивачем не було доведено факту порушення його прав як споживача.

Позивач у судове засідання надав письмову заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив розглянути справу без його участі, врахувати його думку у відзиві на заперечення відповідача на позовну заяву, вказавши, що при підписанні спірного договору, йому давали ознайомитися з одними умовами договору, пояснюючи що необхідно терміново сплатити у банк кошти за трактор, який обіцяли доставити до 20.12.2014 року. Коли провернувся з квитанцією про сплату 40000,00грн. за трактор, - дали підписати договір, попередивши, що трактор отримає до кінця 2014р., у разі сплати ще 30000грн., які перерахував відповідачеві по приїзду додому. До цього часу трактор не отримав, по пошті прислали договір не того змісту, з яким був ознайомлений до сплати коштів, наполягав на задоволенні позовних вимог.

Суд, взявши до уваги позиції сторін, викладені у письмовій формі, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що 09 грудня 2014 р. між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 укладено договір № 00485 фінансового лізингу. Предметом лізингу є трактор МТЗ-892, вартістю 20000 доларів США, що еквівалентно 325000грн. з ПДВ. (а.с. 30, 34).

Згідно квитанції N N001342750 від 09.12.2014 р., позивач сплатив на користь відповідача 40000,00грн., та згідно платіжного доручення від 11.12.2014р. - ще сплатив відповідачеві 30000,00грн.

Згідно п. 2.1 Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання договору.

Відповідно до п. 2.2 Договору, строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останню дату платежу, зазначену у Додатку № 2 до договору, якщо інше не передбачено умовами договору.

Пунктом 9.1 Договору передбачено право Лізингоодержувача при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків, придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним Договором купівлі-продажу.

Як вбачається з п.1.4 Договору, Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Згідно ч.1 ст.808 ЦК, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення Лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст.808 ЦК щодо солідарної відповідальності продавця і Лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках, отже такі умови є несправедливими.

До істотних умов договору лізингу ЗУ Про фінансовий лізинг відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч.2 ст.16 можуть включати: а)суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б)платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в)компенсацію відсотків за кредитом; г)інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі: Адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, розмір якого відображається у Додатку №1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, який становить 10% вартості предмета лізингу, тобто 2000,00дол.США (у вступній частині договору Визначення термінів, ст.1 договору); а також авансу ціни предмета лізингу, який становить 50% вартості предмета лізингу; комісії за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу (ст.1, ст.9 договору).

Крім того позивач зобов'язаний сплачувати щомісячний «лізинговий платіж», який включає: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору (ст.10 договору).

Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу - «за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору" та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Статтею 12 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед Лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність Лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1-12.12 Договору стосовно Лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору Лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно п.12.1 Договору Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням, проте, у такому випадку поверненню підлягає 60% від Авансового платежу та/або його частин), 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж (за організацію даного договору у розмірі 10% вартості трактору) Лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів", до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Суд приходить до висновку, що положення статті 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму першочергового платежу за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов.

Згідно ст.8 ЗУ "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним в цілому.

На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК) та передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, а тому суд вважає обґрунтованою вимогу про визнання договору недійсним.

На підставі ст.216 ЦК, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, а тому суд вважає нобхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму в розмірі 70000,00 гривень.

В силу ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст.60, 88, 209, 212-214 ЦПК, ст.ст. 3, 5, 16, 216, 808 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, - задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00485 від 09.12.2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 грошову суму сплачену на виконання договору фінансового лізингу № 00485 від 09.12.2014 р.- 70000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Миколаївської області через Доманівський районний суд Миколаївської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя : ОСОБА_3