УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», про розподіл спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому, з врахуванням остаточно уточнених позовних вимог, просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, та на Ѕ частину нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, площею 108,3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2. Крім того, просила сягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_7 з 17 вересня 2005 року, шлюб розірвано 25 квітня 2013 року.

За час шлюбу ними було спільно придбано наступне майно: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, який складається з: «А» - глинокаркасний, обкладений цеглою житловий будинок, жилою площею 32,1 кв. м; «Б» - цегляний сарай; «В» - дерев'яна вбиральня; «Г» - металевий гараж; № 1-5, І - спорудження, та розташований на земельній ділянці площею 597 кв. м. за вказаною адресою, вартість житлового будинку з надвірними будівлями на час звернення до суду з даним позовом складає 113 431 грн.; окреме індивідуальне визначене майно - нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2, вартість нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення на час звернення до суду з даним позовом складає 319 716 грн.

Оскільки добровільно розділити таке майно відповідач відмовляється, позивач просила задовольнити позов.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2014 року, позов задоволено.

Розділено сумісно нажитий подружжям ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, який складається з: «А» - глинокаркасний, обкладений цеглою житловий будинок, жилою площею 32,1 кв. м; «Б» - цегляний сарай; «В» - дерев'яна вбиральня; «Г» - металевий гараж; № 1-5, І - спорудження, та розташований на земельній ділянці 597 кв. м. за вказаною адресою.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

Розділено сумісно нажите подружжям ОСОБА_6 окреме індивідуальне визначене майно - нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину окремого індивідуально визначеного майна - нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, площею 108,3 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 2 165 грн 74 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до міськрайонного суду, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 17 вересня 2005 року по 25 квітня 2013 року позивач та відповідач перебували у шлюбі. Від даного шлюбу дітей немає.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 25 квітня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Цим рішенням встановлено, що шлюбні відносини сторони припинили з 04 лютого 2013 року (а. с. 5).

З матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2007 року між територіальною громадою м. Нікополя в особі Нікопольської міської ради, як продавцем, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу індивідуально визначеного майна - нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, площею 108,3 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Також, 21 червня 2006 року між ОСОБА_9, як продавцем, та ОСОБА_7, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, який складається з: «А» - глинокаркасний, обкладений цеглою житловий будинок, жилою площею 32,1 кв. м; «Б» - цегляний сарай; «В» - дерев'яна вбиральня; «Г» - металевий гараж; № 1-5, І - спорудження, та розташований на земельній ділянці 597 кв. м. за вказаною адресою.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

В пунктах 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов до висновків, що вказане вище нерухоме майно набуто спільно позивачем і відповідачем під час перебування їх в шлюбі та за правилами ст. 368 ЦК України, ст. ст. 60, 63, 65, 69-71 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності, частки дружини та чоловіка є рівними, тому наявні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину такого майна.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_7 крім іншого посилається на те, що індивідуально визначене майно - нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2, придбано 11 липня 2007 року ним як фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 і за правилами ст. ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України, не є предметом поділу спільного майна подружжя.

Такі доводи ОСОБА_7 заслуговують на увагу.

Власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Майно фізичної особи-підприємця, яке ним придбане як суб'єктом підприємницької діяльності та яке використовується в цій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його власність. При цьому, в разі придбання такого майна за спільні кошти подружжя, майно переходить у приватну власність суб'єкта господарювання (одного з подружжя), а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного спільного майна подружжя у разі його поділу, або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності суб'єкта господарювання, або половини майна, що залишилось після ліквідації суб'єкта господарювання.

Така правова позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-79цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, а також в рішенні Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року в справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця.

Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом що підлягає врахуванню при поділі майна подружжя.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суди першої та апеляційної інстанцій зазначені вище роз'яснення не врахували, не з'ясували джерело коштів, за які придбано спірне індивідуально визначене майно - нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, та дійшли передчасного висновку про те, що таке нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, який підлягає поділові між ними. Також суди не врахували того, що це майно може бути враховано при поділі майна подружжя за наявності для цього підстав.

Оскільки при розгляді справи в цій частині судами попередніх інстанцій не встановлено належним чином фактичні обставини та характеру правовідносин між сторонами спору, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2014 року в частині задоволення позовних вимог щодо поділу індивідуально визначеного майна - нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, площею 108,3 кв. м., яке розташованого за адресою: АДРЕСА_2, підлягає скасуванню з направленням справи у скасованій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

При вирішення спору в частині розподілу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, який складається з: «А» - глинокаркасний, обкладений цеглою житловий будинок, жилою площею 32,1 кв. м; «Б» - цегляний сарай; «В» - дерев'яна вбиральня; «Г» - металевий гараж; № 1-5, І - спорудження, та розташований на земельній ділянці 597 кв. м. за вказаною адресою, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що таке майно набуто позивачем і відповідачем в шлюбі, воно є спільним майном подружжя і за правилами ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України підлягає поділові між ними з дотриманням принципів рівності часток кожного з подружжя.

Наявні в матеріалах справи документи, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних в касаційному порядку судових рішень не свідчать про те, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального чи процесуального права при вирішенні спору в частині вирішення спору щодо розподілу вказаного вище житлового будинку з надвірними будівлями, а тому оскаржувані в касаційному порядку судові рішення підлягають залишенню без змін у вказаній частині.

З підстав викладених вище, керуючись ст. ст. 335, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2014 року в частині вирішення позовних вимог щодо поділу індивідуально визначеного майна - нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, площею 108,3 кв. м., яке розташованого за адресою: АДРЕСА_2, скасувати і направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська