АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22 -ц/790/1164/15 Головуючий 1 - інстанції - Діденко С.А.
Справа № 640/7690/13-ц Доповідач - Зазулинська Т.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді - ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

суддів колегії - КРУГОВОЇ С.С.,

- МІНЕНКОВОЇ Н.О.,

за участю секретарів - Пруднікової О.В., Красношапка К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_7 ОСОБА_8 і ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМІКОМ» про визнання недійсним договору, визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до Київського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_7, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля MITSUBISHI СOLT легковий комбі-в, реєстраційний номер НОМЕР_1, посилаючись на те, що вказаний автомобіль придбано у шлюбі з відповідачкою і у відповідності до ст. 61 СК України він є спільним сумісним майном подружжя.

У червні 2013 року ОСОБА_7 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнень, просила поділити спільне майно, загальною вартістю 14189,45 , а саме: пральну машину "Electrolux "EWS 126410W вартістю 3058,77 грн. , туалетний гарнітур " Софія" вартістю 864,50 грн., ноутбук "Acer " вартістю 2000,00 грен., пуф " Уні" вартістю 540,00 грн., електричну м"ясорубку "Moulinex" DKA , вартістю 500,00 грн., мікрофильову піч "Samsung" CE 2738 , вартістю 475,00 грн, витяжку кухонну "Turbo Air " PANTHEONIA 190155LXPB PF, вартістю 1000,00 грн, домашній кінотеатр "Philips" HTS 5550015/51 вартістю 600,00 грн., холодільник "Indesit"B18 , вартістю 1000,00 грн. , DVD програвач SОNY -DZ вартістю 275,00 грн. газову плиту "Piramida "RFG 614STX вартістю 2376,18 грн., телевізор "Samsung"CS

21М16, вартістю 500,00 грн., виділивши вказане майно ОСОБА_4 і стягнути з нього на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості цього майна - 7094,73 грн.

В обгрунтування заявлених у зустрічному позові вимог ОСОБА_7 посилалась на те, що перелічена побутова техніка і меблі були придбані під час шлюбу з ОСОБА_4, знаходилось вказане майно в квартирі № 22 будинку готельного типу по вул. Воробйова, 10 у місті Харкові. З листопада 2011 року шлюбно-сімейні відносини між нею і ОСОБА_4 були припинені, у квітні 2013 року вона звернулась з позовом про розірвання шлюбу. Після припинення сімейних відносин відповідач, маючи ключі від вищевказаної квартири, яка належить їй на праві власності, скориставшись її відсутністю, вивіз вказане майно і розпорядився ним на власний розсуд: залишивши у своєму користуванні.

У липні 2013 року ОСОБА_4 доповнив та уточнив свій позов, в якому відповідачами поряд з ОСОБА_7 вказав також ОСОБА_8 і ТОВ " ВМІКОМ" та просив визнати недійсним з моменту вчинення договір комісії від 15 травня 2013 року між ОСОБА_7 і ТОВ " ВМІКОМ" про реалізацію автомобіля MITSUBISHI СOLT та договір купівлі-продажу цього автомобіля між ОСОБА_8 і ТОВ "ВМІКОМ" .

Застосувати наслідки недійсності правочину, зобов"язавши ОСОБА_8 повернути автомобіль ОСОБА_7

Визнати за ним і ОСОБА_7 право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль.

У січні 2014 року доповнив свій позов вимогами у порядку поділу спільного сумісного майна виділити йому в натурі спірний автомобіль та визнати право власності на нього, але 13.02.2014 року подав заяву про залишення цих доповнень без розгляду, про що судом 13.02.2014 року постановлена відповідна ухвала.

У липні 2014 року ОСОБА_7 доповнила та уточнила свій позов. Просила визнати автомобіль MITSUBISHI СOLT легковий комбі-в, реєстраційний номер НОМЕР_1 її особистою власністю, посилаючись на те, що він був придбаний нею після припинення сімейних відносин з ОСОБА_4 за кошти, запозичені у ОСОБА_9 .

В порядку поділу спільного майна подружжя просила виділити ОСОБА_4 побутову техніку та меблі вартістю 14189,45 грн. та стягнути з нього на її користь 7094,73 грн.- вартість 1/2 частини цього майна.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 і зустрічний позов ОСОБА_7 задоволені частково.

Визнано право спільної сумісної власності на легковий автомобіль Mitsubishsi Colt, 2008 року випуску за ОСОБА_4 і ОСОБА_7; визнані недійсними в 1/2 частині договір комісії між ОСОБА_7 і ТОВ "ВМІКОМ" від 15.05.2013 року щодо реалізації вказаного автомобілю і договір його купівлі - продажу від 15.05.2013 року між ОСОБА_8 і ТОВ " ВМІКОМ".

В порядку поділу спільного майна подружжя виділено в користування ОСОБА_4 майно загальною вартістю 13689,45 грн. і стягнуто з нього на користь ОСОБА_7 компенсацію вартості 1/2 частини спільного сумісного майна в розмірі 6844,72 грн.

Додатковим рішенням цього ж суду від 03 березня 2015 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат, а додатковим рішенням від 20 травня 2015 року уточнена резолютивна частина рішення від 12.12.2014 року.

В апеляційних скаргах:

ОСОБА_7 просить змінити рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання автомобіля спільною сумісною власністю, визнання недійсними в 1/2 чстині договору комісії та договору купівлі-продажу від 15.05.2013 року.

Задовольнити її позовні вимоги про визнання автомобіля її особистою власністю. та стягнути на її користь витрати зі сплати судового збору та проведення автотоварознавчого дослідження.

В обгрунтування скарги посилається на порушення судом норм процесуального права, які полягають у закінченні справи розглядом без її та її представника участі, що позбавило їх можливості надати додаткові пояснення , доповнити матеріали справи та прийняти участь у судових дебатах.

Вказує, що поясненнням свідка ОСОБА_9 в рішенні суду не надано правової оцінки, а ОСОБА_10, незважаючи на її неоднократні зауваження та прохання, не було викликано та допитано в якості свідка. Таким чином суд не виконавав власну ухвалу. Зазначає, що висновки суду про те, що автомобіль є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказує , що судом перекручено зміст рішення Київського районного суду міста Харкова від 08.11.2013 року та ухвали апеляційного суду від 11.03.2014 року щодо часу припинення між ними сімейних відносин, а також суд послався на те, що за згодою подружжя, у тому числі на підставі договору від 24.03.2013 року, квартира здаавалась в оренду, внаслідок чого дійшов висновку, що сімейні відносини між ними припинились у травні 2013 року.

Між тим, вона , як власник квартири, жодного договору ні з ким не укладала, такі договори судом не досліджувались. З листопада 2011 року вона постійно мешкає в квартирі і використовує її виключно за призначенням - для особистого проживання.

Безпідставним вважає посилання суду в обгрунтування висновку про те, що автомобіль є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4,- на придбання останнім іноземної валюти, оскільки надані ОСОБА_4 квитанції не містять відомостей щодо цільового призначення валюти, а крім того, автомобіль був придбаний нею 17.11.2012 року за 48126,79 грн.

Не погоджується з висновком суду щодо оцінки наданого нею доказу, а саме розписки про отримання в борг у ОСОБА_11 коштів на придбання автомобілю в іноземній валюті, яка була нею проконвертована у національну валюту за курсом, який існував на час придбання автомобіля.

Вважає, що неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме ст.ст. 57, 60 СК України та ч.4 ст.369 ЦК України та неврахування роз"яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" щодо необхідності встановлення обсягу спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства , джерела і часу його придбання, призвело до неправильного вирішення спору щодо автомобіля.

Вважає ОСОБА_8 добросовісним набувачем автомобіля, тому правові підстави для витребування у нього цього майна відсутні.

ОСОБА_8 також просить змінити рішення суду першої інстанції від 12.12.2014 року та постановити рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів комісії та купівлі-продажу від 15.05.2013 року.

Ввказує, що є добросовісним набувачем автомобіля, проте рішенням суду його безпідставно позбавлено права власності на це майно.

Вважає, що суд , навіть визнавши автомобіль спільною сумісною власністю ОСОБА_7 і ОСОБА_4, мав врахувати його при розподілі майна подружжя та стягнути з ОСОБА_7 на його користь грошову компенсацію половини його вартості.

Більш того, визнавши право власності на автомобіль за колишнім подружжям, суд не вирішив питання щого стягнення на його користь компенсації сплачених ним коштів, позбавивши його таким чином і автомобіля і грошових коштів.

ОСОБА_4 просить скасувати рішення в частині визнання недійсними в 1/2 частині договорів комісії та купівлі-продажу від 15.05.2013 року, відмови у задоволенні наслідків визнання правочину недійсним шляхом зобов"язання ОСОБА_8 повернути автомобіль ОСОБА_7 та в частині поділу майна(предметів меблі та побутової техніки).

Задовольнити його вимоги про визнання недійсними договорів комісії і купівлі-продажу в цілому та про застосування вказаних наслідків недійсності правочину: зобов"язання ОСОБА_8 повернути автомобіль ОСОБА_7

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 про поділ майна.

Рішення в частині визнання права спільної сумісної власності на автомобіль за ним і ОСОБА_7 просить залишити без змін.

В обгрунутвання скарги посилається на те, що дійшовши правильного висновку про те, що спірний автомобіль є об"єктом спільного сумісного майна подружжя, яким ОСОБА_7 розпорядилась без його згоди і що вказане майно є неподільним суд, всупереч положенням ст. ст. 60, 63 СК України та ст.ст.368, 369, 215 п.2 ч.1 ст.216 ЦК України визнав договори комісії та купівлі-продажу недійсними тільки в 1/2 частині, не засосував наслідки недійсності правочину щодо зобов"язання кожної сторони повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, дійшовши при цьому неправильного висновку . що такий спосіб захисту порушеного права суперечить змісту ст.16 ЦК, у той час як наведений у цій статті перелік не вичерпним.

Вказує, що ОСОБА_7 на власний розсуд вирішила варіант поділу побутової техніки та меблів, який був прийнятий судом, без урахування відсутності згоди між сторонами щодо вартості майна, наявності згоди одного з подружжя на виплату компенсації та внесення ним відповідної суми на депозитний рахунок суду.

Він не заперечував проти поділу майна, яке існує, не бажає залишати за собою все майно, яке існує, з будь-якою пропозицією щодо його поділу ОСОБА_7 до нього не зверталась.

Частина майна : пральна машина, туалетний гарнітур "Софія", ноутбук знаходяться в квартирі його брата, де вони з ОСОБА_7 проживали і можуть бути поділені між ними в натурі, а інше майно є подарунками для матері ОСОБА_7, знаходиться в її будинку і не є спільною суміною власністю його та ОСОБА_7

Наданий ОСОБА_7 експертний висновок щодо оцінки майна вважає неналежним доказом , враховуючи його приблизність, оскільки в натурі майно експертом не досліджувалось.

На апеляційні скарги ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ОСОБА_4 подав заперечення, в яких просить про відмову у їх задоволенні , посилаючись на безпідставність доводів скарг.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України: у межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції , судова колегія доходить висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_7 і ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга ОСОБА_4 - частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

По справі встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2009 року, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Харкова від 08.11.2013 року. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11.03.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_7, в якій вона просила визначити припинення їх сімейних відносин з ОСОБА_4 з листопада 2011 року було відхилено і рішення Київського районного суду міста Харкова залишено без змін.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_7 17.11.2012 року придбано автомобіль MITSUBISHI СOLT, 2008 р.в.. легковий комбі-в, реєстраційний номер НОМЕР_1.

15 травня 2013 року ОСОБА_7 вказаний автомобіль було знято з реєстрації в УДАЇ ГУ МВС України в Харківській області та укладено договір комісії з ТОВ «ВМІКОМ», яким у той же день автомобіль продано ОСОБА_8 за 78390,00 грн.

Згідно п.п.1,3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу або набуте під час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя.

Згідно з ст. 61 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленість між ними або шлюбним договором ( ч. 1 ст. 70 СК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 22-25,30 постанови від 20 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясовувати джерело і час його придбання.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 СК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення спору щодо автомобіля, оскільки воно прийнято в межах заявлених вимог, при повному з»ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду щодо обставин, на які позивачі посилались у позові ґрунтуються на законі , відповідають обставинам справи, тому підстави для скасування чи зміни рішення в цій частині з мотивів, наведених в апеляційних скаргах відсутні.

Разом з тим, рішення ухвалене за зустрічним позовом ОСОБА_7 про поділ майна підлягає скасуванню на підставі п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України

Заявивши вимоги про поділ вищепереліченого майна ( побутової техніки та меблів) ОСОБА_7 стверджувала, що вказане майно ОСОБА_4 без її згоди вивіз з квартири та розпорядився ним на власний розсуд: залишивши собі. При цьому просила здійснити поділ цього майна шляхом виділення його ОСОБА_4 і стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості цього майна, з чим погодився і суд першої інстанції.

Проте, ОСОБА_4 не визнавав обставин, на які посилалась ОСОБА_7 у зустрічному позові та вказував, що частина майна знаходиться в квартирі його брата, де вони мешкали до припинення сімейних відносин, а інша частина не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана в якості подарунків для матері ОСОБА_7 і знаходиться за місцем її проживання. До апеляційного суду ОСОБА_4 подав заяву, в якій вказував, що, якщо ОСОБА_7 вважає все майно їх спільною сумісною власністю , то просив виділити йому майно, яке знаходиться в квартирі брата, а ОСОБА_7 - інше майно.

У свою чергу представник ОСОБА_7 заперечує знаходження частини майна за місцем проживання матері останньої, пояснив, що ОСОБА_7 не бажає ділити в натурі те майно, наявність якого визнає ОСОБА_4 і просить залишити рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Крім того, пояснив, що за заявою ОСОБА_7 про привласнення ( крадіжку) ОСОБА_4 спільного майна відкрито кримінальне провадження, в якому ОСОБА_7 визнана потерпілою.

Проте жодних висновків органу досудового розслідування щодо знаходження спірного майна до апеляційного суду не надано.

ОСОБА_4 не вносив відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

За таких обставин, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поділу майна судова колегія доходить висновку про неможливість на даний час вирішити спір за зустрічним позовом ОСОБА_7, тому відмовляє у його задоволенні.

Керуючись ст.ст.303,304, п.2,3 ч.1 ст.307, ст.ст.309,313,314,316,317,319,324 ЦПК України судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2014 року ( в редакції резолютивної його частини, зазначеної у додатковому рішенні цього ж суду від 20 травня 2015 року) скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_7 про поділ спільного сумісного майна подружжя і в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 708,48 грн. витрат за проведення автотоварознавчого дослідження і у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_7 відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляцйного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя - підпис

Судді колегії - підписи

Копія вірна. Суддя -