Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/122/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Лях М.М.
Доповідач Белінська І. М.
УХВАЛА

Іменем України

22.01.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Белінської І.М. - головуючої,

Кривохижі В.І.,

Мурашко С.І.,

при секретареві - Постоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Світловодське комунальне міжміське бюро технічної інвентаризації, - про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, про вселення за зобов»язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком за апеляційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, вселення та про зобов»язання не чинити їй перешкоди у користуванні ним.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що рішенням Онуфріївського районного суду від 22.11.2013 року за нею визнано право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Проте, відповідач незаконно перешкоджає їй у оформленні права власності на належну їй частину житлового будинку та у проживанні, не допускаючи до домоволодіння працівника Світловодського КМБТІ для проведення технічної інвентаризації.

31.10.2014 року позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні також господарськими будівлями та у розпорядженні належним їй майном.

Рішенням Онуфріївського районного суду від 10 листопада 2014 року позов задоволено частково: вирішено усунути позивачу перешкоди у користуванні жилим будинком з господарськими спорудами шляхом надання доступу до житлового будинку з господарськими спорудами та вселення позивачки до житлового будинку. У задоволенні позову щодо усунення перешкод у розпорядженні майном відмовлено.

Суд дійшов висновку, що відповідач незаконно перешкоджає позивачці у користуванні належною їй частиною жилого будинку з господарськими спорудами.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення у частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Вказує на те, що висновок суду про те, що позивач є власником майна не відповідає обставинам справи та ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, оскільки , на його думку, позивачка не набула права власності на нерухоме майно, оскільки не здійснила його державну реєстрацію у встановленому порядку. Встановлений судом факт створення ним перешкод у користуванні жилим будинком насправді є недоведеним.

Крім того, в порушення ч.2ст.31 ЦПК після початку розгляду справи суд прийняв до розгляду заяву позивачки, якою змінено предмет позову (доповнено новим). За рішенням суду від 22.11.2013 року позивачка набула право власності лише на ? частину жилого будинку, а не на господарські будівлі.

В апеляційній скарзі позивачки ставиться питання про скасування рішення у частині відмови у задоволенні вимог щодо зобов»язання відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні жилим будинком та господарськими спорудами та про ухвалення нового рішення про задоволення цієї вимоги. Вказується на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, ст.391, ч.1ст.358 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_7, який підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_8 та заперечував проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є співвласниками у рівних частках житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по вул. Польовій, х.Дача Онуфріївського району Кіровоградської області.

Задовольняючи позов у частині усунення позивачці перешкод у користуванні належним їй на праві власності майном, суд виходив з того, що відповідач створив позивачці, яка не має ключів від дверей, перешкоди у користуванні належною їй часткою житлового будинку, не допускаючи її до двору та будинку, що підтверджується показами свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Такий висновок відповідає обставинам справи, ґрунтується на належній оцінці доказів та правильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що у позивачки не виникло право власності на ? частину будинку та господарських будівель, яке визнано за нею судовим рішенням, оскільки вона не зареєструвала право власності на нього, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права. Ці доводи були також предметом заперечень відповідача на позовну заяву, яким суд першої інстанції дав правильну правову оцінку, вказавши на те, що реєстрація права власності - це не виникнення самого права, а визнання і підтвердження такого права державою шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стаття 334 ЦК України регулює питання моменту набуття права власності за договором, у той час як встановлено, що позивачка набула право власності на ? частину житлового будинку на підставі рішення Онуфріївського районного суду від 22.11.2013 року, яким було встановлено, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно із ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов»язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, господарсько-побутові будівлі і споруди є приналежністю житлового будинку, а тому, за відсутності наявності іншої домовленості, слід вважати, що позивачка набула право власності на відповідну частину господарсько-побутових будівель та споруд, збудованих для обслуговування житлового будинку.

З огляду на це, заява позивачки від 31.10.2014 року є дійсно заявою про уточнення ( збільшення) позовних вимог, а не новим позовом, як вважає відповідач. Відповідно до ч.2ст.31 ЦПК України позивач має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог протягом усього часу розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують висновку суду першої інстанції про доведеність позивачкою факту створення відповідачем їй перешкод у користуванні житловим будинком, у тому числі і для особистого проживання. Оцінюючи надані позивачкою докази, які вона надала для підтвердження обставин, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги в частині усунення їй перешкод у користуванні житловим будинком та господарськими будівлями, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність такого факту, оскільки свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 пояснили, що у червні 2014 року відповідач не пустив позивачку у двір, заявивши, що їй там нічого не належить. Свідок ОСОБА_11 пояснила, що відповідач заперечував проти надання їй, як техніку Світловодського МБТІ, та позивачці доступу до господарських будівель, та сказав, що позивачка нічого з домоволодіння не отримає. Покази цих свідків підтверджують доводи позивачки про те, що між сторонами склалися неприязні стосунки, а відповідач дійсно створює їй перешкоди у користуванні належною їй часткою житлового будинку та господарських будівель, не допускаючи її у двір та до будинку. Відповідач у свою чергу не надав доказів, які б спростували встановлений судом факт або свідчили про неправильну оцінку судом доказів, наданих позивачкою.

Відповідно до ч..1,2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Не свідчать про неправильність рішення суду і доводи апеляційної скарги позивачки щодо відмови їй у задоволенні позовних вимог про зобов?язання відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні належним їй майном, оскільки фактично вони були задоволені шляхом зобов?язання відповідача усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями шляхом надання їй доступу до цього майна та шляхом вселення її до будинку і, до того ж, як слідує з мотивувальної частини рішення, суд відмовив у задоволенні позову у частині усунення перешкод у розпорядженні житловим будинком з господарськими будівлями. Доводів щодо неправильності рішення у цій частині апеляційна скарга не містить. Виконання відповідачем рішення суду відновить право користування позивачкою житловим будинком, на захист якого було подано позов.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в порядку та межах, встановлених ст.ст. 303, 304 ЦПК України, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ч.1ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційних скарг і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, ч.1ст.308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відхилити, а рішення Онуфріївського районного суду від 10 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів з дня набрання нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧА:

СУДДІ: