Справа № 308/3535/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді - Ференца А.М.

при секретарі - Пазяк С.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

з участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ПАТ ОСОБА_4 Аваль про захист трудових прав працівника,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ПАТ ОСОБА_5 банк Аваль в якій просить, враховуючи уточнення позовних вимог, визнати формулювання причин звільнення 21.02.2014 р. з посади касира Відділення № 9 ПАТ ОСОБА_5 банк Аваль: за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України - неправильним, змінити формулювання причин звільнення на наступне: звільнена за власним бажанням, зумовленим неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин (складні сімейні обставини), ч. 1 ст. 38 КЗпП України, змінити дату звільнення на дату видачі належним чином оформленої трудової книжки (з зазначенням правильного формулювання причини звільнення), стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 22.02.2014 р. і по 24.02.2015 р. в сумі 28137,10 грн., стягнути 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, стягнути на її користь 3080 грн. витрат на правову допомогу та допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 07.09.2007 р. вона прийнята на роботу в ВАТ ОСОБА_5 Аваль.

17.02.2014 р. позивачкою подано роботодавцю заяву про звільнення за власним бажанням, в звязку з неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин, а саме складних сімейних обставин з 21.02.2014 р. на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпПУ.

Листом від 18.02.2014 р. роботодавець зажадав від позивачки підтверджуючі складні сімейні обставини документи.

20.02.2014 р. позивачкою з супровідним листом подано роботодавцю документи (довідку огляду МСЕК, виписку з протоколу ЛКК, копії паспортів, свідоцтв про народження та одруження), що підтверджують наявність складних сімейних обставин, а саме необхідність догляду за бабусею її чоловіка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є інвалідом ІІ групи в наслідок ампутації ноги та потребує в звязку з цим стороннього догляду, який здійснюється позивачкою.

В супереч заяві позивачки та наданим нею документам, наказом регіонального менеджера з управління групою відділів ПАТ ОСОБА_5 Аваль № 196-п від 18.02.2014 р. позивачку звільнено з роботи з 21.02.2014 р. із наступним формулюванням за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Як підставу звільнення зазначено заяву позивачки про звільнення від 17.02.2014 р.

В трудову книжку позивачки внесено запис про звільнення із формулюванням Звільнена з роботи за власним бажанням, ст. 38 КЗП України, що на думку позивачки суперечить вимогам законодавства.

Позивачка стверджує, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало її працевлаштуванню.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задоволити.

В судовому засіданні представник відповідача із уточненими позовними вимогами не погодився, надав суду письмові заперечення в яких просить відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки вважає правильним формулювання причин звільнення позивача за власним бажанням, ст. 38 КЗпП, при цьому зазначив, що позивачка не надала роботодавцю належних доказів, які б підтверджували передбачені ч. 1 ст. 38 КЗпП інші поважні причини неможливості продовжувати роботу, а саме складні сімейні обставини, а також вважає безпідставними вимоги позивача в частині зміни дати звільнення, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди в звязку з їх недоведеністю та відсутністю вини відповідача.

Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 17.02.2014 р. позивачкою подано роботодавцю заяву про звільнення за власним бажанням, в звязку з неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин, а саме складними сімейними обставинами з 21.02.2014 р. на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпПУ, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією заяви ОСОБА_3 про звільнення від 17.02.2014 р.

Листом від 18.02.2014 р. роботодавець зажадав від позивачки підтверджуючі складні сімейні обставини документи, що випливає з наявної в матеріалах справи копії листа ПАТ ОСОБА_5 Аваль від 18.02.2014 р. № 34-11-08/20-358.

20.02.2014 р. позивачкою з супровідним листом подано роботодавцю документи (довідку огляду МСЕК, виписку з протоколу ЛКК, копії паспортів, свідоцтв про народження та одруження), що підтверджують наявність складних сімейних обставин, а саме необхідність догляду за бабою її чоловіка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є інвалідом ІІ групи в наслідок ампутації ноги та потребує в звязку з цим стороннього догляду, який здійснюється позивачкою, що підтверджується копією листа ОСОБА_3 з відміткою про отримання ПАТ ОСОБА_5 Аваль 20.02.2014 р.

Наказом регіонального менеджера з управління групою відділів ПАТ ОСОБА_5 Аваль № 196-п від 18.02.2014 р. позивачку звільнено з роботи з 21.02.2014 р. із наступним формулюванням за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Як підставу звільнення зазначено заяву позивачки про звільнення від 17.02.2014 р., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією наказу про звільнення.

В трудову книжку позивачки внесено запис про звільнення із формулюванням Звільнена з роботи за власним бажанням, ст. 38 КЗП України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки ОСОБА_3

На момент звільнення 21.02.2014 р. середньоденний заробіток ОСОБА_3 становив 112,10 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками ПАТ ОСОБА_5 Аваль про середню заробітну плату від 20.02.2014 р. № 34-11-0-08/19-53 та від 14.11.2014 р. № 34-11-0-08/21-218.

26.02.2014 р. позивачці відмовлено в працевлаштуванні в ТОВ Юрвіпконсалт на посаді діловода в звязку з неправильним формулюванням причин звільнення за попереднім місцем роботи в ПАТ ОСОБА_5 Аваль, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями заяви ОСОБА_3 від 26.02.2014 р. про прийняття на роботу та листом ТОВ Юрвіпконсалт від 24.02.2014 р. про відмови в прийнятті на роботу, а 18.03.2014 р. позивачці відмовлено в працевлаштуванні в ТОВ Пролісок на посаді продавця з аналогічних підстав, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями заяви ОСОБА_3 про працевлаштування від 17.03.2014 р. та листом ТОВ Пролісок від 26.02.2014 р. про відмову в прийнятті на роботу.

Звільнення позивача із зазначенням в трудовій книжці формулювання причин звільнення за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України є неправильним та не відповідає вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Правовий аналіз ч. 1 ст. 38 КЗпП України дає можливість прийти до висновку, що перелік поважних підстав, які зумовлюють неможливість продовжувати роботу та надають працівнику право розірвати трудовий договір без попередження про це роботодавця за два тижні, не є вичерпним, а оцінка поважності цих підстав має проводить в кожному конкретному випадку окремо.

Разом з тим, згідно п. 2.2., 2.4., 5.3. Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 20.11.2000 р. N 307 виплата допомоги особам, що звільнилися з роботи за власним бажанням без поважних причин, скорочується на 90 днів, і навпаки, особам, що звільнилися з роботи за власним бажанням у разі неможливості продовжувати роботу (ст. 38 КЗпП України) виплата допомоги по безробіттю здійснюється протягом максимального можливого строку 360 днів. ОСОБА_7 допомоги, що призначається особі, звільненій за власним бажанням у разі неможливості продовжувати роботу є більшим на 20% за розмір допомоги, що виплачується особі звільненій за власним бажанням без поважних причин.

З викладеного слідує, що звільнення особи за власним бажанням, зумовленим неможливістю виконувати роботу з поважних причин (перелік яких не є вичерпним), дає підстави для вищезазначених переваг та пільг.

Записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин (п. 2.26. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. N 58).

Враховуючи наявні в справі докази, Суд погоджується з доводами позивача про те, що необхідність догляду позивача за бабою її чоловіка інвалідом ІІ групи в наслідок ампутації ноги, ІНФОРМАЦІЯ_1, підпадає під зміст поняття інша поважна причина, що зумовлює неможливість продовжувати роботу та дає право працівнику розірвати трудовий договір у строк, про який він просить відповідно до другого речення ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

За таких обставин, відповідач мав зробити запис у трудовій книжці про причини звільнення позивача у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону, зазначивши причини звільнення, з якими законодавство повязує надання вищезазначених пільг і переваг відповідно до заяви позивача про звільнення.

Згідно правового висновку, висловленого Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постановах від 31.10.2012 р. та від 20.02.2013 р. працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи.

Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України є обов'язковою для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач звільнив позивача без дотримання двотижневого строку, що має передувати звільненню працівника за власним бажанням (речення перше ч. 1 ст. 38 КЗпП України), тобто застосував механізм звільнення передбачений саме при наявності поважних причин, що унеможливлюють продовження роботи працівником (речення друге ч. 1 ст. 38 КЗпП України).

За встановлених фактичних обставин справи та правовідносин сторін, що з них випливають, суд вважає за необхідне змінити формулювання причини звільнення позивача на звільнена за власним бажанням, зумовленим неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин (складні сімейні обставини), ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Доводи відповідача про те, що позивачем не підтверджено факт необхідності догляду за членом сімї інвалідом ІІ групи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема заявами позивача від 17.02.2014 р. та від 20.02.2014 р. та оглянутими в судовому засіданні довідкою огляду МСЕК та випискою з протоколу ЛКК № 20 від 16.01.2012 р.

Посилання відповідача в своїх запереченнях на п. є ст. 56 Закону України Про пенсійне забезпечення, п. 10 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудових книжок або відповідних записів у ній, затверджених постановою КМ України № 637 від 12.08.1993 р., Закон України Про соціальні послуги, наказ Мінсоцполітики України № 96 від 22.02.2012 р. Про затвердження форми Заяви про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг суд до уваги не бере, оскільки такі не регулюють спірні правовідносини сторін.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку.

Частиною 4 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно п. 4.1 та п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29.07.1993 р. № 58 при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним.

З огляду на вищевикладене, оскільки з вини роботодавця в день звільнення позивачу не була видана належним чином оформлена трудова книжка із зазначенням в ній правильного формулювання причин звільнення, днем звільнення в такому разі слід вважати день видачі працівнику трудової книжки, оформленої належним чином із зазначенням формулювання причин звільнення в точній відповідності із законом.

Як вбачається з матеріалів справи неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці позивача перешкоджало його працевлаштуванню після звільнення, зокрема в ТОВ Юрвіпконсалт на посаді діловода та в ТОВ Пролісок на посаді продавця.

Згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Таким чином, з огляду на наявні в матеріалах справи довідки про середню заробітну плату позивача від 20.02.2014 р. № 34-11-0-08/19-53 та від 14.11.2014 р. № 34-11-0-08/21-218, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток виходячи з суми 112,60 грн. середньоденного заробітку в період з 22.02.2014 р. по 24.02.2015 р. за 251 робочий день в сумі 28137,10 грн.

Доводи відповідача про те, що вказані довідки про розмір середньої заробітної плати позивача, підписані відповідальними посадовими особами відповідача та скріплені печаткою відповідача, не відповідають вимогам законодавства суд відхиляє, оскільки в запереченнях не зазначено в чому саме полягає така невідповідність.

Згідно ст. 237-1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вимоги позивача про стягнення коштів в сумі 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди до задоволення не підлягають, оскільки, позивач, в супереч вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами факту моральних страждань, порушення нормальних життєвих звязків, не обґрунтував розрахунку розміру відшкодування завданої моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи (Договір № 03-п про надання правової допомоги від 19.03.2014 р., Акт приймання наданих послуг від 20.03.2014 р., Квитанція до прибуткового касового ордеру від 20.03.2014 р.) позивач скористався правовою допомогою фахівця в галузі права ОСОБА_7, за послуги якого, зокрема надання консультації, підготовку позову сплатила в загальному 3080 грн.

Як зазначив Пленум ВССУ в п. 47 Постанови № 10 від 10.10.2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Оскільки ОСОБА_7 відповідно до ч. 2 ст. 56 ЦПК України до участі у справі ухвалою суду допущений не був, витрати позивача на правову допомогу в сумі 3080 грн. відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Згідно підпункту з п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. N 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу.

Згідно ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні працівникові виплати заробітної плати.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 14, 60, 84, 88, 208, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд, -

РІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати формулювання причин звільнення 21.02.2014 р. ОСОБА_3 з посади касира Відділення № 9 ПАТ ОСОБА_5 банк Аваль: за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України - таким, що не відповідає чинному законодавству та змінити формулювання причин звільнення на: звільнена за власним бажанням, зумовленим неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин (складні сімейні обставини), ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Днем звільнення вважати день видачі працівнику належним чином оформленої трудової книжки.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 Аваль на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 22.02.2014 р. по 24.02.2015 р. в сумі 28137,10 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 28137,10 грн.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ференц А.М