У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 6 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати недійсними протокол засідання комісії від 13 січня 2014 року, наказ про її звільнення з посади провідного юриста від 12 травня 2014 року, поновити її на посаді, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 27 684 грн 40 коп. та моральну шкоду в розмірі 30 тис. грн.

В обґрунтування позову зазначала, що відповідачем при її звільненні не було дотримано норми трудового законодавства та не було враховано її більш високу кваліфікацію і продуктивність праці порівняно з іншими працівниками відділу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 6 листопада 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами

ст. 212 ЦПК України), відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, дійшов правильного висновку про те, що роботодавець при звільненні позивачки дотримався всіх вимог трудового законодавства України. Судами були перевірені доводи щодо переважного права на залишення на роботі (ч. 2 ст. 42 КЗпП України), які є безпідставними.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 6 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник