У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Коротуна В.М., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Вінницького національного аграрного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Вінницького національного аграрного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що з 01 липня 2013 року його було звільнено з Науково-дослідного проектно-конструкторського технологічного інституту Вінницького національного аграрного університету.

При звільненні відповідач не провів із ним повний розрахунок оскільки не доплатив 284 грн 90 коп. вихідної допомоги. Він звертався до відповідача з вимогою про нарахування та виплату компенсації за затримку виплати згідно зі ст. 117 КЗпП України, проте кошти йому виплачені не були.

ОСОБА_3 указував, що відповідач зобов'язаний виплатити йому компенсацію за затримку виплати вихідної допомоги згідно зі ст. 117 КЗпП України за період з 01 липня 2013 року по 29 липня 2014 року (по день фактичного розрахунку), за 393 дні, в загальній сумі 30 811 грн 20 коп., виходячи із розміру його середньоденного заробітку (доходу) - 78 грн 40 коп.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_3 34 грн 76 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 29 вересня 2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_3 600 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлено, що наказом директора Науково-дослідного проектно-конструкторського технологічного інституту Вінницького національного аграрного університету від 06 грудня 2012 року № 116-к ОСОБА_3 було переведено на посаду завідувача планово-виробничим відділом з 10 грудня 2012 року (а. с. 28).

01 липня 2013 року ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з ліквідацією інституту.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано Вінницький національний аграрний університет виплатити ОСОБА_3 884 грн 10 коп. надбавки за складність та напруженість у роботі за період з квітня по липень 2013 року включно (а. с. 30‒31).

Також установлено, що на момент звільнення позивачу не було виплачено всі суми, що належали йому до виплати, а саме не було виплачено вихідну допомогу в розмірі 284 грн 90 коп.

Із виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» за картковим рахунком ОСОБА_3 убачається, що невиплачена сума вихідної допомоги в розмірі 284 грн 90 коп. надійшла на картковий зарплатний рахунок позивача 29 липня 2014 року (а. с. 3).

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, ‒ наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи ‒ по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, апеляційний суд обґрунтовано вказував на те, що визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно враховувати, яку частку вона становить по відношенню до нарахованої та невиплаченої позивачу заробітної плати.

Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13).

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком суду по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 334, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

С.П. Штелик