У Х В А Л А

26 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Остапчука Д.О.,
Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
розглянувши заяву Генеральної прокуратури України про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року у справі за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсним рішення, державного акта на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року прокурор м. Ірпеня в інтересах держави звернувся до суду з позовом, у якому на підставі вимог ст. 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) просив визнати недійсним рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1», визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за вказаною адресою, виданий на ім'я ОСОБА_6 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_7 та до ОСОБА_8; скасувати його державну реєстрацію; визнати право власності держави на вказану земельну ділянку площею.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року та виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га є незаконними, оскільки при їх прийнятті та оформленні допущено порушення вимог діючого законодавства. Зазначена земельна ділянка знаходиться за межами смт. Коцюбинське, тому позивач вважав, що її було передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають у постійному користуванні Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство», оскільки вказану земельну ділянку надано у користування Святошинському лісопарковому господарству на підставі постанови Ради Міністрів УРСР від 20 червня 1956 року № 673 без виключення її з Держлісфонду України та згідно з картографічними матеріалами лісовпорядкування обліковуються як квартали Святошинського та Київського лісництв.

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня

2009 року земельну ділянку придбав ОСОБА_7 На державному акті про право власності на земельну ділянку, виданому на ім'я ОСОБА_6 зроблено відмітку про перехід права власності на спірну земельну ділянку до ОСОБА_7 Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки

від 13 квітня 2010 року земельну ділянку площею 0,1 га

по АДРЕСА_1 придбав ОСОБА_9 На державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому на ім'я ОСОБА_6 зроблено відмітку про перехід права власності на спірну земельну ділянку до ОСОБА_9

Оскільки зміна цільового призначення спірної земельної ділянки з «лісового фонду» на «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» не проводилася, будь-яких рішень Коцюбинською селищною радою Київської області щодо такої зміни не приймалося, тому право державної власності на цю ділянку не припинено, а право власності відповідачів на неї на законних підставах не виникло.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області

від 08 жовтня 2013 року позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по

АДРЕСА_1». Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії площею 0,1 га, виданий на ім'я ОСОБА_6 із відповідною відміткою про перехід права власності до ОСОБА_7 та відміткою про перехід права власності до ОСОБА_8 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. В інший частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 січня 2014 року заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2013 року в частині визнання недійсним державного акт, виданого на ім'я ОСОБА_6 із відповідною відміткою про перехід права власності до ОСОБА_7 та відміткою про перехід права власності до ОСОБА_8 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, скасування державної реєстрації даного акта скасовано, у цій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року касаційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилено. Рішення апеляційного суду Київської області від 21 січня 2014 року та заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2013 року в нескасованій частині залишено без змін.

У грудні 2014 року Генеральна прокуратура України звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 11 червня 2014 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: ст. ст. 125, 126 ЗК України, ст. ст. 216, 216, 228 ЦК України.

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить:-

ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, постановлену за результатами розгляду справи за позовом про визнання недійсними рішення, державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, постановлену за результатами розгляду справи за позовом про визнання недійсними рішення, державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку;

- постанову Вищого господарського суду України від 15 вересня 2011 року, постановлену за результатами розгляду справи за позовом про застосування наслідків нікчемності договорів;

- постанову Вищого господарського суду України

від 15 листопада 2011 року, постановлену за результатами розгляду справи за позовом про визнання недійсним рішення міської ради, державних актів на право власності на землю.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Погоджуючись з судовими рішеннями, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11 червня 2014 року, яку просить переглянути заявник, керувався тим, що правовою підставою набуття громадянином права власності на земельну ділянку є укладення ним цивільно-правової угоди, а державний акт, що видається на підставі такої угоди, лише посвідчує право особи на земельну ділянку. Підставою набуття ОСОБА_7 та ОСОБА_8 права власності на спірну земельну ділянку є відповідні договори, без встановлення недійсності яких визнання недійсним державного акта не відповідає положенням закону.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, суд касаційної інстанції в ухвалах від 17 вересня 2014 року та від 24 вересня 2014 року керувався тим, що вимоги ст. ст. 125, 126 ЗК України (у редакції на момент прийняття рішення селищною радою) встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним і державного акта, виданого на підставі недійсного рішення селищної ради.

Залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, Вищий господарський суд України у постанові від 15 вересня 2011 року керувався тим, що спірні договори купівлі-продажу земельної ділянки є такими, що порушують публічний порядок, тобто є нікчемними. Крім того укладені з порушенням встановленого законом порядку надання відчуження земельної ділянки та спрямовані на незаконне заволодіння відповідачами (зокрема) землями лісового фонду.

Залишаючи без змін судові рішення, Вищий господарський суд України у постанові від 15 листопада 2011 року керувався тим керувався тим, що спірні земельні ділянки передано у приватну власність для житлової забудови, що суперечить вимогам законодавства, зазначені правочини є такими, що порушують публічний порядок, тобто нікчемними.

Згідно із п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про судову практику застосування статей 353-360 Цивільного процесуального кодексу України» під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Із огляду на те, що наведені заявником доводи містять ознаки, які згідно з вимогами ст. 355 ЦПК України є підставою для перегляду судових рішень, а саме неоднакове застосовування положень ст. ст. 125, 126 ЗК України, ст. ст. 216, 216, 228 ЦК України, тому вказану справу необхідно допустити до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Справу за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсним рішення, державного акта на право власності на земельну ділянку, за заявою Генеральної прокуратури України про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року допустити до провадження Верховного Суду України.

Ухвалу про допуск справи до провадження разом із заявою про перегляд судового рішення та доданими до неї матеріалами надіслати до Верховного Суду України протягом п'яти днів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
Ю.Г. Іваненко
Д.О. Остапчук
О.М. Ситнік