Справа № 438/1580/14 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/783/1860/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Гацій І.І.,

за участю Гнатишака О.В. - представника ПАТ «КБ «ПриватБанк»; відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Шуліки Аліни Володимирівни, представника Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „ПриватБанк", на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

23 жовтня 2014 року Публічне акціонерне товариство „Комерційний банк „ПриватБанк" (в подальшому - „Банк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, у якому просило суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість за Кредитною угодою № E/V3062 від 06 липня 2007 року (в подальшому - „Кредитна угода") у розмірі 12581,71 доларів США, що за курсом 12,60 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 серпня 2014 року складає 158 529 грн. 49 коп.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що Банк та відповідач ОСОБА_4. 06 липня 2007 року уклали Кредитну угоду, згідно умов якої Банк зобов'язався надати згаданому відповідачу кредит у розмірі 10 000 доларів США грн. терміном до 06 липня 2009 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених Кредитною угодою. Банк свої зобов'язання за Кредитною угодою виконав у повному обсязі, однак позичальник свої зобов'язання за Кредитною угодою виконував не вчасно і не в повному обсязі, в результаті чого станом на 08 серпня 2014 року утворилася заборгованість, що є предметом позовних вимог.

В забезпечення виконання зобов'язання за Кредитною угодою між Банком та відповідачкою ОСОБА_5 було укладено Договір поруки, згідно якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, однак письмова вимога Банку до поручителя про необхідність виконання взятих на себе зобов'язань поручителем була залишеною без задоволення (а.с. 2-3).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено - у зв'язку зі спливом строків позовної давності (а.с. 41-43).

Дане рішення оскаржила Шуліка А.В. - представник Банку.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права (а.с. 46-50).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідачів, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в порядку, що передбачений ч. 3 ст. 303 ЦПК України, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається сторонами спору, що 06 липня 2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_4 було укладено Кредитну угоду, згідно умов якої Банк надав згаданому відповідачу кредит у розмірі 10 000 доларів США терміном до 06 липня 2009 року. При цьому п. 6.8 згаданої Кредитної угоди встановлено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за цією Угодою сторонами встановлюються тривалістю 5 років (а.с. 9-10).

06 липня 2007 року між Банком та відповідачкою ОСОБА_5 також було укладено Договір поруки, згідно умов якого остання (як поручитель) брала на себе зобов'язання відповідати перед Банком (як кредитором) за зобов'язаннями, які передбачені Кредитною угодою, у тому ж обсязі, що і боржник ОСОБА_4 (а.с. 11).

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких заперечень на доводи позовної заяви Банку та розрахунок заборгованості, який був предметом позовних вимог, відповідачі до суду першої інстанції не подали і в судове засідання не з'явилися, натомість подали до суду заяви про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності (а.с. 39, 40).

Виходячи з того, що Кредитною угодою кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним встановлено не пізніше 06 липня 2009 року, а Банком позов про стягнення заборгованості за цією Кредитною угодою подано до суду лише 23 жовтня 2014 року і відповідачами було подано до суду заяви про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, то суд першої інстанції оскаржуваним рішенням відмовив у задоволенні позовних вимог Банку у зв'язку зі спливом строків позовної давності (а.с. 41-43).

В суді апеляційної інстанції представником Банку було подано до суду докази того, що 06 липня 2007 року, крім вище згаданих Кредитної угоди та Договору поруки, між Банком та боржником ОСОБА_4 також було укладено і Договір застави майна, згідно умов якого ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитною угодою було передано в заставу Банку належне йому на праві приватної власності рухоме майно і рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 30 квітня 2010 року було задоволено позов Банку до ОСОБА_4 та передано згадане заставне майно Банку шляхом вилучення його у ОСОБА_4 і звернуто стягнення на це майно в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед Банком за Кредитною угодою шляхом надання дозволу Банку права на укладення договорів купівлі-продажу заставленого майна з конкретними покупцями від імені ОСОБА_4 (а.с. 73-77).

Однак вище згадане рішення Бориславського міського суду Львівської області від 30 квітня 2010 року залишилось не виконаним, оскільки виконавчий лист, виданий на його виконання, постановою державного виконавця державної виконавчої служби від 23.03.2012 року було повернуто Банку без виконання - у зв'язку з відсутністю у боржника (ОСОБА_4) майна, яке було предметом застави згідно Договору застави майна, та безрезультатністю заходів щодо розшуку такого майна (а.с. 78-80).

ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції вище наведені обставини визнав та не зміг пояснити відсутність заставленого майна.

Представник Банку, посилаючись в суді апеляційної інстанції на вище наведені обставини, заперечив ту обставину, що Банком ніби-то було пропущено строки позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін і що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вже зазначалося вище, п. 6.8 Кредитної угоди було встановлено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за цією угодою сторонами встановлюються тривалістю у 5 років (а.с. 9-10).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом статті 261 ЦК Українипочаток перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Статтею 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч.1); позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2);після переривання перебіг позовної давності починається заново і час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3).

Як вбачається зі змісту роз'яснень, які містяться у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 7 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві, однак одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави можливе лише у випадку, коли заставодавець не є позичальником.

В той же час, відповідач ОСОБА_4 одночасно був, як позичальником за Кредитною угодою, так і заставодавцем за Договором застави майна, а відтак відносно нього Банк вправі був вибрати лише один із способів судового захисту: 1) заявлення вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_4, як позичальника, або 2) заявлення вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_4, як з заставодавця, - шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Як вбачається з рішення Бориславського міського суду Львівської області від 30 квітня 2010 року, Банк вибрав спосіб судового захисту у формі заявлення вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_4, як з заставодавця, шляхом звернення стягнення на предмет застави в межах строків позовної давності, встановлених законом та п. 6.8 Кредитної угоди, а відтак у відповідності до ч.2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності перервався з часу подання Банком до суду відповідного позову і почався заново з 23.03.2012 року - дня, коли державним виконавцем було винесено постанову про повернення Банку виконавчого листа, виданого на виконання рішення Бориславського міського суду Львівської області від 30 квітня 2010 року - у зв'язку з відсутністю у боржника (ОСОБА_4) майна, яке було предметом застави згідно Договору застави майна, та безрезультатністю заходів щодо розшуку такого майна (а.с. 78-80).

За вище наведених обставин у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_4 у зв'язку зі спливом строків позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктом 1.3 Кредитної угоди встановлено, що термін повернення кредиту - не пізніше 06.07.2009 року (а.с. 9).

Будь-яких доказів про те, що Банком протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (06.07.2009 року) було пред'явлено вимогу до відповідачки ОСОБА_5, як поручителя за Договором поруки, матеріали справи не містять і таких Банком до суду подано не було, а відтак 06.01.2010 року порука припинилася, у зв'язку з чим позовні вимоги Банку до відповідачки ОСОБА_5 до задоволення не підлягають.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, до стягнення з ОСОБА_4 на користь Банку підлягають судові витрати, а саме - судовий збір сплачений за подачу позову до суду першої інстанції у розмірі 1 585 грн. 29 коп. (а.с. 1) та судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги у розмірі 787 грн. 65 коп. (а.с. 45), а всього - 2 372 грн. 94 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1-4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Шуліки Аліни Володимирівни, представника Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „ПриватБанк", задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким позов Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „ПриватБанк", задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „ПриватБанк" заборгованість за Кредитною угодою № E/V3062 від 06 липня 2007 року у розмірі 12 581, 71 доларів США, що за курсом 12,60 грн./долар відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 серпня 2014 року складає 158 529 (сто п'ятдесят вісім тисяч п'ятсот двадцять дев'ять) грн. 49 коп.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „ПриватБанк" до ОСОБА_5 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „ПриватБанк" 2 372 грн. 94 коп. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: