Номер провадження: 22-ц/785/1692/15
Головуючий у першій інстанції Гранін В. Л.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі - Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014р. по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

встановила:

24 лютого 2014р. ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, в якому просив суд:

- визнати недійсним договір від 14 серпня 2006р., за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 і ОСОБА_2 прийняли в дар в рівних частинах 374/1000 квартири АДРЕСА_1, який було посвідчено державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 3-3232;

- скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_3 і за ОСОБА_2 право власності на 374/1000 квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_5 вказав, що за договором дарування від 20 березня 2003р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, у реєстрі за № 917, власник ОСОБА_8 подарувала йому 374/1000 частин квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

В подальшому йому стало відомо, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2006р. за позовом ОСОБА_6 було встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_8 і ОСОБА_6, та за ОСОБА_6 було визнано право власності у порядку спадкування за законом на 374/1000часток квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1

За договором дарування від 14 серпня 2006р., посвідченим державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, у реєстрі за №3-3232, ОСОБА_6 подарувала в рівних частках ОСОБА_3 і ОСОБА_2 374/1000 частин квартири АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_5 вказав, що він, дізнавшись про рішення суду від 06 квітня 2006р, оскаржив його та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 05 червня 2013р. його касаційну скаргу було задоволено, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2006р. і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2013р. було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляду справи ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла та судом у якості її правонаступника було залучено - ОСОБА_4

Позивач зазначив, що на день подачі ним даного позову, цивільна справа за позовом ОСОБА_6 знаходиться у проваджені Малиновського районного суду м. Одеси і не розглянута. Також позивач вказав, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 січня 2014р. за заявою правонаступника ОСОБА_4 судом було залишено без розгляду позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом.

Позивач ОСОБА_5, посилаючись на вимоги ст.ст. 203, 215, 717, 722 ЦК України, вважав, що його позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2006р. скасовано, як незаконне, так як за ОСОБА_6 не могло бути визнано право власності на спірну квартиру при існуванні договору дарування квартири від імені ОСОБА_8 на його ім'я до цього часу, тому у ОСОБА_6 не було правових підстав для відчуження спірної квартири.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014р. позов ОСОБА_5 задоволений (а.с.101-103).

Суд визнав недійсним договір дарування від 14 серпня 2006р., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в рівних частках 374/1000частин квартири АДРЕСА_1, який посвідчено 14 серпня 2006р. державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори.

Суд вказав про направлення копії рішення суду в реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції для скасування реєстрації за ОСОБА_3 і за ОСОБА_2 права власності на 374/1000частин квартири АДРЕСА_1. Судом стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в рівних частках на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 243грн.60коп.

Ухвалою суду від 16 червня 2014р. виправлені описки в рішенні суду від 29 травня 2014р. та вказано, що слід вірно читати в рішенні суду: "ухвали ВСС України від 05.06. 2013р.", а також дату " 08.08.2012р.", заміст помилково вказаних дат " 05.01.2013" та " 08.08.1012року" (а.с.139).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу про скасування рішення суду з ухваленням рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_5 в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення з вказаним позовом, що судом не були враховані усі обставини по справі і постановлені інші рішення суду, пов'язані з вказаним судовим спором, що судом безпідставно не задоволено заяву про відвід судді, судом не прийнято до уваги, що у даній справі неналежний позивач та відповідачі, позивачем ОСОБА_5 обрано неправильний спосіб захисту прав, судом допущені інші порушення норм матеріального та процесуального права (а.с.106, 148, 167, 177).

Заслухавши судді-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Задовольнивши позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір дарування від 14 серпня 2006р. був укладений з порушенням вимог ст.203 ЦК України, що власником спірної квартири з 20 березня 2003р. по теперішній час є ОСОБА_5, у зв'язку з чим ОСОБА_6 та її правонаступник ОСОБА_4 не могли набути право власності на спірну частину квартири у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_6 не мала права укладати спірний договір дарування і виступати в ньому на стороні дарувальника.

Судова колегія не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору дарування з підстав, передбачених саме ст.203 ЦК України та вважає, що позивач ОСОБА_5 обрав невірний спосіб захисту його порушеного права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 27 вересня 1999р. належало 374/1000 квартири АДРЕСА_1.

Власник ОСОБА_8 за договором дарування від 20 березня 2003р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, у реєстрі за № 917, подарувала ОСОБА_5 374/1000 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с.151-152).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2006р. був задоволений позов ОСОБА_6, за яким був встановлений факт родинних відносин між ОСОБА_8 і ОСОБА_6 Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 27 вересня 1999року 374/1000 частин квартири АДРЕСА_1, укладений на Одеській регіональній універсальний біржі "Александр-Н" між ОСОБА_10 і ОСОБА_8 та за ОСОБА_6 було визнано право власності у порядку спадкування за законом на 374/1000часток квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_8, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8-10).

ОСОБА_6 за договором дарування від 14 серпня 2006р., посвідченим державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори у реєстрі за №3-3232 подарувала в рівних частках ОСОБА_3 і ОСОБА_2 374/1000 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, її правонаступником було визнано ОСОБА_4

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2013р. рішення суду від 06 квітня 2006р. було залишено без змін.

При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що у ОСОБА_5 не виникло право власності на спірну квартиру згідно з вимогами ч.1 ст.128, ч.2 ст.243 ЦК України ( в редакції 1963року), оскільки вона реально йому не передавалась.

З вказаним висновком суду апеляційної інстанції не погодився суд касаційної інстанції і ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 05 червня 2013р. було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_5, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2006р. і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2013р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.14-17).

Судом касаційної інстанції було вказано, що апеляційний суд в порушені вимог ст. 303 ЦПК України не звернув увагу на те, що право ОСОБА_8 на спірну квартиру, яке було набуто нею на підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 1999р., було нею зареєстровано 16 листопада 1999р. в КП "ОМБТІ та РОН", а за договором дарування від 20 березня 2003р. від ОСОБА_8 перейшло до ОСОБА_5

Суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що судом апеляційної інстанції не було враховано те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2012р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2012року було відмовлено у задоволені позову правонаступника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування від 20 березня 2003р., укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Судом касаційної інстанції підкреслено, що апеляційний суд в порушені вимог ч.3 ст.61 ЦПК України увійшов в обговорення та оцінку обставин, встановлених рішенням суду від 15 червня 2012р., наведеного в рішенні суду не врахував та не перевірив, чи могла ОСОБА_6 та її правонаступник ОСОБА_4 за наявності чинного договору дарування, за яким право на частину спірної квартири перейшло до ОСОБА_5, набути право на це майно у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8

Судом касаційної інстанції було встановлено, що суд в порушені вимог ст.33 ЦПК України розглянув справу по суті без участі ОСОБА_5, фактично вирішив питання про права та обов'язки особи, яка до участі у справі притягнута не була.

При новому розгляду справи ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 січня 2014р. за заявою правонаступника ОСОБА_4 судом були залишені без розгляду позовні вимоги в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу від 27 вересня 1999р., укладеного між ОСОБА_10 і ОСОБА_8 і в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом (а.с.58).

В частині позову про встановлення факту родинних відношень, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 липня 2014р. позов ОСОБА_4 задоволено і судом встановлений факт родинних відношень між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (а.с.187а-188).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2014р. відмовлено у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним та не укладеним договору дарування від 20 березня 2003р. в тексті рішення помилково вказано рік " 2006") від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_5 374/1000 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с.182-186).

Вказане рішення суду набрало законної сили та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 жовтня 2014р. за заявою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_11 було повернуто апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2014р. (а.с.187).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2012р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2012року було відмовлено у задоволені позову правонаступника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування від 20 березня 2003р., укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (а.с.257-265, 266-268).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_5 є власником 374/1000 квартири АДРЕСА_1, а у ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відпала правова підстава володіння цим майном.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У разі неправильно обраного способу захисту цивільних прав та інтересів, суд вправі відмовити в позові.

Позивачем ОСОБА_5 були заявлені позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, укладеного 14 серпня 2006р., за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 і ОСОБА_2 прийняли в дар в рівних частинах 374/1000 квартири АДРЕСА_1, з застосуванням статей 203, 215, 717, 722 ЦК України, і саме ці вимоги вирішив суд.

Згідно із роз'ясненнями, наданими у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014р. № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" (далі - постанова Пленуму ВССУ), якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України рішення суду, є правовстановлюючим документом, яким остаточно вирішується спір.

За таких обставин суд першої інстанції, встановивши, що 14 серпня 2006р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири в момент, коли було чинне рішення суду від 06 квітня 2006р., та ОСОБА_6 була власником спірної квартири на підставі цього рішення, а після укладення договору дарування судове рішення було скасовано, у зв'язку з чим ОСОБА_6 не вправі була укладати вказаний договір дарування, суду першої інстанції слід було роз'яснити позивачу ОСОБА_5, що його право підлягає захисту шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України.

Помилковим є твердження представника позивача, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2006р. є правовстановлюючим документом, оскільки це не передбачено законом, вказане рішення суду було лише підставою для реєстрація за ОСОБА_6 права власності, а після укладення договору дарування судове рішення було скасовано, у зв'язку з чим ОСОБА_6 не вправі була укладати вказаний договір дарування.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_5 неправильно обрав спосіб судового захисту, рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору дарування від 14 серпня 2006р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Разом з тим, позивач ОСОБА_5, як власник спірної частини квартири на підставі існуючого договору дарування від 20 березня 2003р., не позбавлений права звернутися до суду з віндикаційним позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2006р., на підставі якого ОСОБА_6 подарувала спірну квартиру, було скасовано, як незаконне, та в подальшому позивачу ОСОБА_4 неодноразово було відмовлено у задоволені позову про визнання недійсним договору дарування від 20 березня 2003р. 374/1000 частин квартири від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_5

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянтів відносно того, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що позивач ОСОБА_5 пропустив строк позовної давності для звернення з вказаним позовом, що судом не були враховані усі обставини по справі і постановлені інші рішення суду, пов'язані з вказаним судовим спором, що судом безпідставно не задоволено заяву про відвід судді, судом не прийнято до уваги, що у даній справі неналежний позивач та відповідачі, що ОСОБА_5 ні є власником квартири, оскільки вона не була йому передана та він не зареєстрував договір дарування від 20 березня 2003р., з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом 24 лютого 2014р. і не пропустив при цьому строк для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки йому не було звісно про ухвалене 06 квітня 2006р. рішення Малиновського районного суду м. Одеси за позовом ОСОБА_6, яке було скасовано за його скаргою ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України лише 05 червня 2013р. з направленням справи на новий судовий розгляд (а.с.14-17). При новому судовому розгляду ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 січня 2014р. за заявою правонаступника ОСОБА_4 судом були залишені без розгляду позовні вимоги в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу від 27 вересня 1999р., укладеного між ОСОБА_10 і ОСОБА_8 і в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом (а.с.58). В частині позову про встановлення факту родинних відношень, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 липня 2014р. позов ОСОБА_4 задоволено і судом встановлений факт родинних відношень між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (а.с.187а-188).

При вирішенні вказаної справи судом першої інстанції були враховані усі обставини по справі і постановлені інші рішення суду, пов'язані з вказаним судовим спором, які були ухвалені саме на час розгляду справи, а не після ухвалення рішення суду, та з матеріалів справи не вбачається підстав, з яких слід було задовольнити відвід, заявлений судді, оскільки викладені в заявах обставини про відвід судді, були необґрунтованими, безпідставними та не передбаченими ЦПК України у якості підстав для відводу судді.

Судова колегія вважає, що ОСОБА_5 є належним власником квартири, оскільки відповідно до вимог ст.128 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) до передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Тобто наявність договору дарування від 20 березня 2003р., який був переданий обдарованому ОСОБА_5 в нотаріальній конторі і оригінал якого він надав для огляду суду апеляційної інстанції, свідчать про його право на спірну квартиру як власника.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", та п. 1.3. та 2.6. Наказу Міністерства юстиції України №3502/05 від 12.12.2011р. "Про затвердження Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно", у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав; рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав приймає державний реєстратор прав на нерухоме майно; для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 08.02.2013р. № 01-06/319/2013 "Про деякі питання, пов'язані із запровадженням нової системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", на відміну від попередньої редакції Закону, за якою державна реєстрація речових прав скасовувалася в разі, зокрема, винесення судом відповідного рішення, про що вносилися дані до Реєстру прав власності на нерухоме майно, відтепер частиною другою статті 26 чинної редакції Закону передбачено внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав "у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав", однак реєстрація при цьому носить заявочний характер.

Крім того, на час укладення договору дарування 20 березня 2003р. від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_5 не була передбачена обов'язкова реєстрація прав на нерухоме майно. Тому наявність або відсутність реєстрації ні є підставою для визнання договору недійсним, при тому, що як вказане вище вже неодноразово було відмовлено у задоволені позову про визнання недійсним договору дарування від 20 березня 2003р.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.307,307,309,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014р. - скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.П. Сидоренко

Судді: С.О.Погорєлова

Т.В. Цюра