У х в а л а

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Мостової Г.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача та повернення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 2 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, просив визнати недійсним п. 12.1 договору № 000323 фінансового лізингу, укладеного 16 січня 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та стягнути з останнього 68 370 грн в рахунок повернення коштів за вказаним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16 січня 2015 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» укладено договір № 000323 фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль Peugeot 301 allure вартістю 227 900 грн.

До підписання договору він сплатив 113 905 грн, а 22 січня 2015 року - додатково сплатив 22 790 грн.

Із сайту офіційного дилера автомобілів Peugeot йому стало відомо, що станом на 20 лютого 2015 року вартість автомобіля Peugeot 301 allure становила вже 441 000 грн, що майже у два рази перевищує вартість предмета лізингу, визначену у договорі лізингу.

Посилаючись на грубе порушення ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» він 20 лютого 2015 року звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору та повернення всіх сплачених коштів, у відповідь на яку його було повідомлено про розірвання договору з 25 лютого 2015 року. Відповідач повернув йому лише 60 % авансового платежу, інші кошти повернуто не було із посиланням на п. 12.1 укладеного між сторонами договору.

Зазначений пункт договору підлягає визнанню недійсним як несправедливий, оскільки в ньому встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 травня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним п. 12.1 договору фінансового лізингу № 000323, укладеного 16 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Євролізинг Україна». Стягнуто з відповідача на користь позивача 68 370 грн у рахунок коштів, сплачених за договором фінансового лізингу, а також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 2 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 332 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон) фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 2 Закону визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно із ч.12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем несправедливості п. 12.1 договору фінансового лізингу, що є підставою для стягнення з відповідача невиплачених коштів.

Ухваливши нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив із того, що судом не встановлено доказів, які б вказували на порушення відповідачем принципу добросовісності під час укладення договору фінансового лізингу. Позивачем не доведено, а судом не встановлено підстав для визнання п. 12.1 договору фінансового лізингу несправедливим. Крім того, договорі лізингу розірвано, тому відсутні підстави для визнання недійсним його положень.

З огляду на підстави позову та позовні вимоги позивача, колегія суддів погоджується із тим, що висновки апеляційного суду відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Статтею 799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Системний аналіз положень ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» дає підстави для висновку про те, що договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, має бути викладено у простій письмовій формі та не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Доводи касаційної скарги про те, що укладений між сторонами договір підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України (параграф 5 глави 58 ЦК України) не заслуговують на увагу, оскільки за змістом ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які викладено у параграфі 1 глави 58 ЦК України.

Посилання заявника на те, що апеляційний суд безпідставно не застосував ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими, оскільки апеляційний суд перевіряв законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених ОСОБА_1 в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 2 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук