У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором кредиту, за касаційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна» в інтересах Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Товариство з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна» (далі - ТДВ «Інтер-Ріск Україна»), яке діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») на підставі договору доручення від 06 квітня 2012 року, звернулось до суду позовом, у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором від 17 січня 2008 року № 004 у розмірі 399 780,96 дол. США, що еквівалентно 3 195 449, 22 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит у сумі 350 000 дол. США на купівлю трикімнатної квартири АДРЕСА_1 зі сплатою 11% річних та терміном повернення до 01 січня 2028 року.

Відповідно до умов договору іпотеки ОСОБА_4 передала вказану квартиру в іпотеку з метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором.

17 січня 2008 року між банком і ОСОБА_5 укладено договір поруки, згідно з яким останній зобов'язався відповідати за невиконання позичальником усіх її зобов'язань, що виникли з кредитного договору № 004 від 17 січня 2008 року, у повному обсязі.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 30 жовтня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 399 780,96 дол. США, що еквівалентно 3 195 449, 22 грн, з яких 313 407,37 дол. США - кредитна заборгованість, 71 283,66 дол. США -прострочені відсотки, 15 089,93 дол. США - пеня за прострочення сплати кредиту, яку банк просив стягнути з відповідачів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредобанк» 3 195 449,22 грн заборгованості за кредитним договору від 17 січня 2008 року № 004.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі, поданій через представника ТДВ «Інтер-Ріск Україна», ПАТ «Кредобанк» просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнута з нього.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5, суди виходили з того, що порука припинилася через непред'явлення вимог до поручителя шляхом звернення банку до суду в межах шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів.

Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову.

Установивши, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений відповідно до кредитного договору, не пред'явив протягом шести місяців позову до поручителя про виконання зобов'язання, суд дійшов правильного висновку про те, що зобов'язання за договором поруки припинилися.

Така правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-125цс14, яка є обов'язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про часткове задоволення позову.

Доводи скарги та матеріали витребуваної справи не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна» в інтересах Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» відхилити, рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді Н.А. Горелкіна

О.І. Євтушенко