АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1117/15 Справа № 187/363/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Соловйова І.М. Доповідач - Тамакулова В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

19 січня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі: Порубай М.Л.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 4 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Петриківська державна нотаріальна контора- про визнання частково недійсним заповіту , -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним заповіту подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідченого 20 травня 2005 року держаним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7

Позивач посилався на те, що оскільки останній заповіт ОСОБА_4 (його батька) від 17 серпня 2011 року за рішенням суду від 19 вересня 2013 року визнано недійсним в частині розпорядження житловим будинком з господарчими будівлями, то в силу частин 2, 3, 4 ст. 1254 ЦК України, заповіт подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо вказаного майна на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений 20 травня 2005 року свою дію не відновлює, а тому є недійсним.

Рішенням Петриківського районного суду, Дніпропетровської області від 4 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Петриківська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним заповіту залишено без задоволення.

В скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення й постановити нове, яким задовольнити його вимоги.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Встановлено, що у жовтні 2012 року ОСОБА_2 звертався з позовом до ОСОБА_3, третя особа Петриківська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним(а.с.3-5, т.1).

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його батько ОСОБА_4. В серпні 2012 року він звернувся до державного нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

24 вересня 2012 року нотаріус повідомив про наявність заповіту подружжя, який укладений батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який посвідчений 20 травня 2005 року державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори.

Вказаний заповіт вважав недійсним, оскільки він вчинений на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відносно земельної ділянки, яка належала батькові ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності згідно договору дарування ОСОБА_8, що посвідчений 01 вересня 2003 року державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори.

Через юридичну необізнаність батько вважав вказаний заповіт звичайним заповітом, помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення.

З тексту заповіту подружжя неясно, чи були надані заповідачам детальні консультації щодо посвідчення заповіту подружжя, чи акцентували їх увагу на відмінностях між особистим заповітом та заповітом подружжя, наслідках, які можуть бути в разі смерті одного з подружжя, та які труднощі можуть виникнути при реалізації такого заповіту.

Після смерті ОСОБА_5 його батько ОСОБА_4 виявив бажання скасувати заповіт через негідну поведінку ОСОБА_3, яка виражалась у перешкоджанні батькові в проведенні операції по видаленню катаракти. Реалізувати своє волевиявлення та скасувати заповіт батько не міг, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_9 вилучили у нього особисті документи (паспорт, ідентифікаційний код та інші), правовстановлюючі документи на майно і незаконно утримували їх у себе, перешкоджаючи батькові скасувати заповіт. ОСОБА_9 повернула паспорт ОСОБА_4 тільки 8 серпня 2011 року. Після проведення операції ОСОБА_4 склав заповіт щодо належного йому житлового будинку та земельної ділянки на користь позивача.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати недійсним заповіт подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений 20 травня 2005 року державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори ОСОБА_10.

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулась з позовом, який уточнила у березні 2013 року, до ОСОБА_2, треті особи приватний нотаріус ДНО ОСОБА_11, Петриківська державна нотаріальна контора, про визнання факту укладення заповіту особою яка не мала на це право та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом(а.с.2-4, 77-78, т.1).

В обгрунтування вимог зазначила, що 20 травня 2005 року її мати ОСОБА_5 та чоловік останньої ОСОБА_4 склали заповіт подружжя (зареєстровано в реєстрі за №1029), яким належний їм на праві спільної сумісної власності житловий будинок з господарчими будівлями та земельну ділянкою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та все майно в будинку, заповіли в рівних долях їй, ОСОБА_3, та ОСОБА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_4.

21 червня 2012 року вона звернулася до нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак у вчиненні нотаріальної дії відмовлено з тих підстав, що з такою ж заявою звернувся ОСОБА_2, на користь якого ОСОБА_4 після смерті матері ОСОБА_5 склав заповіт 17 серпня 2011 року. За життя матері ОСОБА_5 жодний з подружжя від заповіту подружжя не відмовився, заповіт подружжя скасований не був.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер чоловік ОСОБА_6, інших спадкоємців за заповітом подружжя крім неї немає, тому вважає, що частка у спадщині, яка належала померлому чоловіку, переходить до неї.

В позовній заяві в редакції від 27 березня 2013 року ОСОБА_3 просила визнати факт укладання ОСОБА_4 заповіту 17 серпня 2011 року (зареєстрований в реєстрі за №3578), як особи, яка не мала на це право; визнати за нею, ОСОБА_3, право власності у порядку спадкування за заповітом подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 20 травня 2005 року (зареєстровано в реєстрі за № 1029) на земельну ділянку загальною площею 0,1496 га, житловий будинок та господарчими будівлями, які складаються з: житловий будинок А-1, літня кухня Б-1, сарай В-1, вбиральня Г-1, колодязь № 1, огорожа №2, розташовані за адресою: АДРЕСА_1(а.с.77-78, т.1).

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, третя особа: Петриківська державна нотаріальна контора, задоволено частково(а.с.144-150, т.1).

Визнано недійсним заповіт подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, складений та посвідчений 20 травня 2005 року(зареєстрований в реєстрі за № 1029) в частині розпорядження земельною ділянкою розташованою в АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, третя особа: Петриківська державна нотаріальна контора, відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання факту укладення заповіту особою, яка не мала на це право та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, треті особи приватний нотаріус ДНО ОСОБА_11 та Петриківська державна нотаріальна контора, задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_4, складений та посвідчений 17 серпня 2011 року(зареєстрований в реєстрі за № 3578) в частині розпорядження житловим будинком із господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок та господарчі будівлі, що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 42,8 кв.м., із них житлової - 18,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю В-1, вбиральні Г-1 та колодязю і огорожі, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за заповітом подружжя ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, складений та посвідчений 20 травня 2005 року(зареєстрований в реєстрі за № 1029).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання факту укладення заповіту особою яка не мала на це право та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, треті особи: приватний нотаріус ДНО ОСОБА_11 та Петриківська державна нотаріальна контора відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 грудня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2013 року залишено без змін (а.с.159-161).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Петриківського районного суду, Дніпропетровської області від 19 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 грудня 2013 року залишено без змін (а.с.177-178).

27 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним заповіту подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений 20 травня 2005 року держаним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7

Посилався на те, що оскільки останній заповіт ОСОБА_4 (його батька) від 17 серпня 2011 року за рішенням суду від 19 вересня 2013 року визнаний недійсним в частині розпорядження житловим будинком з господарчими будівлями, то в силу частин 2, 3, 4 ст. 1254 ЦК України, заповіт подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо вказаного майна на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений 20 травня 2005 року свою дію не відновлює, а тому є недійсним(а.с.1).

Рішенням Петриківського районного суду, Дніпропетровської області від 4 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору: Петриківська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним заповіту залишено без задоволення.

В задоволенні клопотань ОСОБА_2 про повернення надмірно сплаченого судового збору та представника відповідача ОСОБА_12 про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов до ОСОБА_3 про визнання заповіту подружжя недійсним та відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів, порушення судом норм матеріального та процесуального права(а.с.157-160, т.1).

Рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 щодо земельної ділянки та в частині щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 не оскаржується та не є предметом апеляційного розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.60 ЦПК України).

За правилами ст.1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті.

Частиною 3 ст.1243 ЦК України передбачено, що за життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ч.4 ст.1243 ЦК України у разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

По справі встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1969 року.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 01 вересня 2003 року ОСОБА_4 придбав житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1.

За умовами договору дарування від 01 вересня 2003 року ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,1496 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Наведене свідчить про те, що будинок АДРЕСА_1 придбано ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_5 і відповідно до вимог ст.22 КпШС УРСР, яка діяла на час виникнення спільної сумісної власності, є спільною сумісною власністю подружжя, що також визначено і ст.ст.60,61 СК України.

20 травня 2005 року подружжя: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 склали спільний заповіт подружжя, за яким належний їм житловий будинок з господарчими будівлями та земельну ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 та все майно в будинку, заповіли в рівних долях ОСОБА_6 та ОСОБА_3.

Заповіт посвідчено 20 травня 2005 року державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за №1029.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_6, спадкоємець за заповітом подружжя. 17 серпня 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким належні йому житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_2, а якщо він помре до відкриття спадщини, не прийме її, або відмовиться від її прийняття, чи буде усунений від права на спадщину, то зазначене у цьому заповіті майно заповів ОСОБА_13. Зазначений заповіт посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі за № 3578.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_4.

По справі встановлено, що за життя ніхто із подружжя не відмовився від спільного заповіту у передбаченому законом порядку.

21 червня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до Петриківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 жовтня 2012 року вбачається, що у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом подружжя від 20 травня 2005 року ОСОБА_3 відмовлено у зв'язку з наявністю спору між спадкоємцями та зазначено, що 31 липня 2012 року подана заява від імені ОСОБА_2 про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 за заповітом, посвідченим 17 серпня 2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим №3578.

Встановивши зазначені обставини та докази в їх підтвердження, суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позову в частині визнання недійсним заповіту подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, складеного та посвідченого 20 травня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1029, за яким подружжя заповіло належний їм житловий будинок з господарчими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 в рівних долях ОСОБА_6 та ОСОБА_3, обгрунтовано виходив з того, що зазначені правовідносини регулюються ст.1243 ЦК України, за правилами якої подружжя має право на випадок своєї смерті скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності та дійшов до правильного висновку, що вказаний заповіт є особливою формою заповіту, який спрямований на забезпечення виконання волі померлого щодо розпорядження його часткою у спільному майні.

Також правильно суд посилався на те, що наслідком складання ОСОБА_4 власного заповіту не було скасування заповіту подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 20 травня 2005 року, а визнання за рішенням суду недійсним заповіту ОСОБА_4 від 17 серпня 2011 року в частині розпорядження житловим будинком з господарчими будівлями, не є наслідком застосування до заповіту подружжя від 20 травня 2005 року положень, передбачених частинами 2,3,4 ст. 1254 ЦК України.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального, процесуального права, встановленим обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги відносно ст.1243 ЦК України зводяться до переоцінки трактування вимог закону.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, необгрунтовані, оскільки суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, права та обов'язки сторін, доказам у справі дав оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

Суд також дійшов до правильного висновку, що заповіт подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 20 травня 2005 року за формою та змістом відповідає вимогам ст.ст.1247, 1248 ЦК України та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Як видно із справи, текст заповіту містить запис про те, що він прочитаний та підписаний заповідачами, зміст ст.ст.1241, 1233, 1234, 1241, 1243, 1254, 1307 ЦК України заповідачам роз'яснено.

Твердження ОСОБА_2 про невідповідність заповіту подружжя від 20 травня 2005 року вимогам закону безпідставні та спростовуються заповітом, який містить підписи заповідачів.

За змістом ст.1243 ЦК України закон надає дружині або чоловікові право відмовитися від спільного заповіту за їх життя. Таку відмову вони можуть здійснити шляхом подання заяви про скасування заповіту до нотаріальних органів. Отже, укладення інших правочинів, у тому числі заповіту, щодо спільного майна подружжя, яке є предметом заповіту подружжя, можливе лише за умови скасування заповіту подружжя у порядку, передбаченому ч.3 ст.1243 ЦК України.

Враховуючи, що за життя ні ОСОБА_4 ні ОСОБА_5 не відмовилися у передбаченому законом порядку від спільного заповіту подружжя щодо спільного сумісного майна, суд дійшов до правильного висновку, що заповіт ОСОБА_4, складений 17 серпня 2011 року після смерті дружини ОСОБА_5, як такий, що суперечить правилам розпорядження спільним сумісним майном на випадок смерті одного із подружжя, закріпленим ст.1243 ЦК України, є недійсним в частині заповідального розпорядження щодо житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Встановивши, що спадкоємець за заповітом подружжя від 20 травня 2005 року ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року та що на час смерті ОСОБА_4, останнього з подружжя, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, право на спадкування належить тільки ОСОБА_3, та враховуючи факт відмови останній в оформленні права на спадщину з наведених у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 жовтня 2012 року підстав, наявність спору між спадкоємцями відносно спадкового майна, суд обгрунтовано задовольнив позов ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на спірний житловий будинок у порядку спадкування за заповітом подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 20 травня 2005 року.

Посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_4 мав намір та бажання скасувати заповіт, але був позбавлений такої можливості через перешкоди ОСОБА_3, яка утримувала відповідні документи, у тому числі паспорт, не можуть бути взяті до уваги, оскільки доказів, передбаченими ст.ст.57,58 ЦПК України, в підтвердження таких доводів ОСОБА_4 не надав, при розгляді справи такі докази не встановлено.

Доводи ОСОБА_2 про те, що на заповіт подружжя поширюються положення ст.1254 ЦК України, згідно якої заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт та скласти новий заповіт, безпідставні, оскільки заповіт подружжя виокремлюється законодавцем і спадкування за заповітом подружжя регулюється спеціальною нормою права - ст.1243 ЦК України, яка передбачає особливий порядок відмови дружини та чоловіка від спільного заповіту.

Посилання ОСОБА_2 на те, що спірний будинок придбаний за кошти батька не можуть бути взяті до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що вказаний житловий будинок є власністю тільки ОСОБА_4.

Також необґрунтованими є доводи скарги стосовно того, що після складення заповіту подружжя батько апелянта провів реконструкцію спірного домоволодіння, оскільки вищевказаним рішенням суду за ОСОБА_3 визнано право власності на все спірне домоволодіння і рішення суду в цій частині не скасоване та залишено без змін ухвалою апеляційного та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Інші доводи скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, встановленим обставинам і матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі, не мають правового значення при вирішенні спору.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Підстав для скасування судового рішення не встановлено. Судом першої інстанції у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм надана належна оцінка, справа розглянута в межах позовних вимог, на підставі доказів, наданих сторонами, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 4 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Петриківська державна нотаріальна контора- про визнання частково недійсним заповіту- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і: Болтунова Л.М.

Козлов С.П.