АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого-судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 21 серпня 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи - Жовтневий районний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міськрайонного управління юстиції, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 про визнання частково недійсним звіту про оцінку майна, -

встановила:

17 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, у якій просить визнати недійсним звіт про оцінку частини лабораторно-виробничого корпусу у будинку АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, складеного 12 травня 2015 року суб»єктом оціночної діяльності - суб»єктом господарювання ОСОБА_4

Скаргу обґрунтовує порушенням порядку проведення оцінки.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 21 серпня 2015 року скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі ст.72 ЦПК України.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, питання передати на новий розгляд до суд першої інстанції.

В апеляційній скарзі посилається на помилковість висновків суду першої інстанції.

В судове засідання учасники цивільного процесу не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

На підставі ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Залишаючи скаргу без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що скарга подана з порушенням передбачених ст.385 ЦПК України строків, при цьому, доказів на підтвердження часу отримання результатів рецензування звіту про оцінку заявник не надав. Одночасно судом зазначено, що фактично заявник оскаржує звіт про оцінку, проте в чому полягає незаконність дій державного виконавця не зазначено та не надано доказів неправомірних дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Проте, повністю з такими висновками суду колегія погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.67 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо не визначені законом, - встановлюються судом.

Відповідно до ст.72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ. Про місце і час розгляду цього питання повідомляються особи, які беруть участь у справі. Присутність цих осіб не є обов'язковою.

Відповідно до статті 385 ЦПК скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з'ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз'яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах (згідно із змістом п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»).

Окрім того, цією ж постановою Пленуму роз»яснено, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду ( наприклад, стаття 58 Закону України «Про виконавче провадження» - оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування звіту про оцінку майна, їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК України.

Згідно із змістом частин 1 та 2 ст.58 Закону України «Про виконавче провадження» для визначення вартості, зокрема нерухомого майна, державний виконавець залучає суб»єкта оціночної діяльності - суб»єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідно до ч.4 ст.58 цього Закону у разі заперечення однією із сторін проти результатів оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна. Витрати, пов'язані з рецензуванням звіту, несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У разі незгоди з оцінкою, визначеною за результатами рецензування, сторони мають право оскаржити її в судовому порядку в десятиденний строк з дня отримання відповідного повідомлення.

Відтак, в даному випадку перебіг строку на оскарження починається з дня отримання повідомлення про результати рецензування звіту про оцінку майна, а не з дати складання звіту про оцінку (12 травня 2015 року), на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.

Звертаючись до суду із скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_1 вказує про отримання повідомлення про результати рецензування звіту про оцінку майна 07 серпня 2015 року, скаргу направлено до суду засобами поштового зв»язку 17 серпня 2015 року.

Проте, подана суду першої інстанції скарга та зазначені в ній додатки не містять інших відомостей щодо отримання скаржником повідомлення, відтак висновок суду першої інстанції з цього питання ґрунтується виключно на власних припущеннях.

Окрім того, судом першої інстанції не ураховано, що згідно із п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження. При цьому судам необхідно враховувати, що визначення вартості майна боржника проводиться самим державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості, крім випадків, коли застосовуються оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден. При складності визначення вартості майна (окремих предметів) чи наявності у боржника або стягувача заперечень проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, до участі у виконавчому провадженні і проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден залучається суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

При цьому суди мають враховувати, що суб'єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу. Тому вимоги заявника в частині оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб'єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб'єктом оціночної діяльності.

При цьому, скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 3-5 частини сьомої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги. Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, застосовуються положення статті 121 ЦПК України ( пункт 13 вказаної вище постанови Пленуму).

Відтак, не надання доказів або не зазначення в скарзі певних обставин не є підставою для залишення скарги без розгляду, а передбачає вчинення інших процесуальних дій.

Суд першої інстанції на зазначені вище вимоги закону та роз»яснення, викладені в постанові №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року, уваги не звернув та дійшов до передчасного висновку про залишення скарги без розгляду.

Відповідно до ст.312 ЦПК України апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 305, 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 21 серпня 2015 року скасувати, питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов