Провадження № 2/521/575/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 січня 2015 року

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Гуревського В.К.

за секретаря - Гресько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, Державної реєстраційної служби України, третя особа ПАТ «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та усунення перешкод, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмета договору іпотеки, зобов'язанням Державної реєстраційної служби України здійснити реєстрацію права власності, припиненням права власності ОСОБА_1 у праві володінні, користуванні та розпорядженні предметом іпотеки, припиненням правом користування, виселенням та стягненням з ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, посилаючись на такі обставини.

08 квітня 2005 року АКІБ «УкрСиббанк» (зараз - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 2363-08 ОФ Н, відповідно до якого банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 42000,0 доларів США строком до 08 квітня 2020 року або достроково зі сплатою 11,50% річних за користування кредитними коштами із цільовим використанням: на придбання двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язався сплачувати мінімальні платежі, встановлені договором. В забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, а також відшкодування збитків, пов'язаних із порушенням умов кредитного договору, згідно п. 2.1 кредитного договору, Банк укладає в день укладення цього договору з ОСОБА_1 договір іпотеки. Згідно із п. 1.2. договору іпотеки, Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань Іпотекодавця за кредитним договором № 2363-08 ОФ Н від 08 квітня 2005 року з договором про внесення змін №1 від 17 квітня 2009 року до нього, та з додатковою угодою № 1 від 16 лютого 2009 року до кредитного договору № 2363-08 ОФ Н від 08 квітня 2005 року. Предметом іпотеки є двокімнатна квартира, загальною площею 56,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що позичальник належним чином свої обов'язки не виконує, виникла прострочена заборгованість за кредитним договором на загальну суму 45931,29 доларів США, що за курсом НБУ складає 367128,81 грн., на підставі цього позивач вимушений звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів.

Представник позивача надав до суду пояснення щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VII. Прийнятий закон про мораторій не обмежує: повноваження судів ухвалювати рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.В резолютивній частині рішення суду має бути зазначено, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі ЗУ "Про іпотеку". Однак на період чинності ЗУ "Про мораторій на стягненню на майна громадин України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті" від 03.06.2014 року № 1304-VII, не може бути примусово стягнуте (відчужеі без згоди власника нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави та/або предметом іпотеки. Прийнятий Закон про мораторій не обмежує право кредитора нараховувати заборгованість та не обмежує повноваження судів у своєму рішенні встановлювати наявну заборгованість, що утворилась на момент подачі позову до суду Крім того, на момент подачі позову до суду спірні правовідносини було врегульовано ЗУ "Про іпотеку", Цивільним Кодексом України та ін. Право звернути стягнення на предмет іпотеки виникло раніше ніж було прийнято ЗУ «Про мораторій», який набув чинності з 07.06.2014 року. Закону про мораторій вбачається, що заставлене майно не може бути стягнуто до набрання чинності законом, який врегульовує порядок погашення заборгованості. Оскільки Закон про мораторій обмежує право позивача на набуття майна у власність, то зазначений закон не має зворотної дії в часі. Отже, на правовідносини, що виникли між сторонами зазначений Закон не поширюється. Крім того, відповідно до ст. 1 Закону про мораторій протягом дії цього Закону нерухоме житлове майно не може бути стягнуте (відчужене без згоди власника). Відповідно до умов Договору іпотеки, їпотекодавець, який є власником майна надав свою згоду на стягнення та відчуження предмету іпотеки, про що свідчить його підпис на Договорі іпотеки.

У наступне судове засідання представник позивача надав до суду заяву про слухання справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав у повному обсязі, та не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач Державна реєстраційна служба України надала до суду заперечення на позов, в якому просили відмовити у позові позивача, зазначивши, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: - договорів, укладених у порядку, встановленому законом; - свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; - свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; - державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; - рішень судів, що набрали законної сили; - інших документів, що підтверджують виникнення, зміну або припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Отже, зобов'язання органа державної реєстрації прав зареєструвати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на нерухоме майно є передчасним, оскільки, договори, укладені у встановленому законом порядку, та/або рішення суду, інші документи, є підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Діючим законодавством встановлена процедура прийняття відповідних рішень державними реєстраторами, і суд не може підміняти цю процедуру та орган, до компетенції якого віднесено прийняття відповідних рішень. Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи. Відповідно до статті 9 Закону, державний реєстратор речових прав є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт.

Державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: - відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); - відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; - відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) та поданих документах; - наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; - наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; 4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; 5) присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки; 9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Таким чином, позовні вимоги до Державної реєстраційної служби України є безпідставними, оскільки, Укрдержреєстр не приймає рішень про реєстрацію та не може втручатись у прийняття будь-яких рішень державним реєстратором, що пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Крім того, позовні вимоги до Державної реєстраційної служби України, як суб'єкта наділеного владними повноваженнями, слід розглядати в порядку адміністративного судочинства, а тому, провадження в частині вимог до Укрдержреєстру слід закрити на підставі статті 205 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до статті 16 Цивільного процесуального кодексу України, не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Представник ОСОБА_1 надала до суду заперечення на позов, в якому просила відмовити позивачу у повному обсязі, посилаючись на таке. Позивач стверджує, що направив вимогу про усунення порушень та виконання зобов'язання, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, вимогу про виселення усіх мешканців, надання доступу до майна для проведення оцінки та огляду покупцем, зняття з реєстраційного обліку та з вимогою передати ключі, правовстановлюючі документи та технічний паспорт, та в підтвердженні цього факту додає до суду копії листів відповідачам з доказами відправлення. Згідно наданого списку № 10 згрупованих рекомендованих відправлень, вказує, що вимога про усунення порушень на ім'я відповідачів та на ії адреси ненаправлялася. Так як у вказаному списку взагалі відсутні як адреси, за якою може проживати ОСОБА_1 так і прізвище ОСОБА_1 Тобто Позивачем не надано доказів до суду, виконання ним умов ст. 35 Закону України «Про іпотеку», згідно якої, у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення.Відповідно до змісту Постанови Кабінету Міністрів за № 270 від 05 березня 2009 року «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку», позивачем не доведено факт отримання вимоги відповідачем.

Позивач вказує на те, що Іпотекодержатель та інші мешканці чинять перешкоди у доступі до предмету іпотеки, чим порушують вимоги Договору іпотеки, але не позивачем не надано доказів у чому конкретно полягає здійснення перешкод у доступі до предмету іпотеку. Позивач посилається на вимоги ст. ст. 321, 391, 386 ЦК України, але про яке право власності може йти мова, якщо Іпотекодержатель не є власником предмета іпотеки. Позивач має право звертатися до суду тільки після того, коли він стане власником предмета іпотеки. Позивач також посилається на вимоги ст. 116 ЖК України, але немає жодних підстав вважати відповідача особою, яка самоправно зайняла жиле приміщення та просити у суду виселити ОСОБА_1 з іпотечної квартири. Позивач надав копію Договору про внесення змін №1 до іпотечного договору, від 17 квітня 2009 року, в якої вказана нова адреса реєстрації ОСОБА_1, але ця інформація відповідачу не була відома. Позивач не надав до суду ніяких доказів, з яких підстав виникла заборгованість у відповідача. У наданих до суду розрахунків заборгованості вказано, що за період з 19.12.2011 року по 14.11.2013 року відсоткова ставка збільшена в два рази, але коли конкретно була збільшена відсоткова ставка, повідомлялся відповідач про таке збільшення, згідно умов розділу 9 кредитного договору в позовної заяві мова не йдеться. Також Позивач не вказав дату, з якої він вважає термін повернення кредиту таким, що настав.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних причин.

Судом встановлено, що 08 квітня 2005 року АКІБ «УкрСиббанк» (зараз - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 2363-08 ОФ Н, відповідно до якого банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 42000,0 доларів США строком до 08 квітня 2020 року або достроково зі сплатою 11,50% річних за користування кредитними коштами із цільовим використанням: на придбання двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язався сплачувати мінімальні платежі, встановлені договором.

В забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, а також відшкодування збитків, пов'язаних із порушенням умов кредитного договору, згідно п. 2.1 кредитного договору, Банк укладає в день укладення цього договору з ОСОБА_1 договір іпотеки.

Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки, Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно квартиру, що складається з 2-х житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 56,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Згідно із п. 1.2. договору іпотеки, Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань Іпотекодавця за кредитним договором № 2363-08 ОФ Н від 08 квітня 2005 року з договором про внесення змін №1 від 17 квітня 2009 року до нього, та з додатковою угодою № 1 від 16 лютого 2009 року до кредитного договору № 2363-08 ОФ Н від 08 квітня 2005 року.

У зв'язку з тим, що позичальник належним чином свої обов'язки не виконує, виникла прострочена заборгованість за кредитним договором на загальну суму 45931,29 доларів США, що за курсом НБУ складає 367128,81 грн., що складається з: - заборгованість за кредитом - 31393,72 доларів США, що на день НБУ складає 250930,01 грн.; - заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 14537,57 доларів США, що на день НБУ складає 116198,80 грн.; - заборгованість по комісії за користування кредитом - 0,00 грн.

Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу, а згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до положень п. п. 38, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 590, ст. 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, подана позовна заява ґрунтується на вимогах чинного законодавства та договорів про надання кредиту, іпотечному договорі.

При цьому суд має врахувати положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року за №1304-VIІ, який діє на час ухвалення судового рішення.

На підставі цього Закону вбачається, протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

За викладених обставин суд має відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, Державної реєстраційної служби України, третя особа ПАТ «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та усунення перешкод та роз'яснити право на пред'явлення позову на загальних підставах стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Керуючись ст. ст. 16, 525, 526, 578, 589, 590, 610, 611, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 217 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37, ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», СУД -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, Державної реєстраційної служби України, третя особа ПАТ «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та усунення перешкод - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.К.Гуревський