АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1516/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Власенка О.В.,

суддів: Юзюка О.М., Ярмолюка О.І.,

при секретарі: Шевчук Ю.Г.

з участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 22-ц/792/1516/15 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що 27.02.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів в сумі 10000 дол. США, що еквівалентно 150607 грн. 94 коп. Факт укладення договору підтверджується розпискою від 27.02.2013 року. 22 жовтня 2014 року позивач направив вимогу про повернення коштів, однак, відповідач проігнорував її. Загальна сума коштів, які підлягають стягненню з відповідача становить - 10000 дол. США (150607,94 грн.), та відсотки за користування позикою в сумі 22616 грн. 84 коп., які й просив стягнути позивач на свою користь.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 150607 грн. 94 коп. суми позики, 21994 грн. 92 коп. процентів, а всього 172602 грн. 86 коп.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1726 грн. 01 коп. судового збору.

Головуючий у першій інстанції - Логінова С.М. Провадження № 22-ц/792/1516/15

Доповідач -Власенко О.В. Категорія № 19,27

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 червня 2015 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2015 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважає, що заочне рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати його і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, дана їм правильна оцінка, а його висновки узгоджуються з матеріалами справи і відповідають закону.

Встановлено, що 27.02.2013 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 10000 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою, написаною відповідачем власноручно (а.с.6,90).

Встановлено також, що в розписці про позику не вказано строк повернення коштів, тому 22.10.2014 року позивач ОСОБА_1 направив ОСОБА_3 вимогу про повернення коштів в розмірі 10000 доларів США (а.с.4), однак до цього часу відповідач не повернув позичені кошти.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач борг не повернув, не надав суду належних доказів за правилами ст. 545 ЦК України на підтвердження повернення позики, сума боргу становить 150607 грн. 94 коп., у зв'язку з чим прострочив виконання грошового зобов'язання за цим договором позики, тому вказана сума боргу відповідно до вимог ст. ст. 1046-1050 ЦК України підлягає стягненню з нього на користь позивача зі сплатою процентів.

Такі висновки суду підтверджуються матеріалами справи та відповідають закону.

За змістом ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 цього ж Кодексу, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явленням вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що давши належну оцінку наданим сторонами доказам в їх сукупності та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що немає підстав вважати виконаним боржником (позичальником) зобов'язання за договором позики в повному обсязі, оскільки боргова розписка залишилася у кредитора (позикодавця), на ній відсутні будь-які відмітки щодо виконання зобов'язання, у зв'язку з чим обґрунтовано задовольнив позов.

Єдиний довід апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що в рішенні суду вказано, що позивачем на його адресу направлена вимога про повернення грошових коштів, однак суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 213 ЦПК України, не з`ясував обставину про отримання відповідачем вказаної вимоги, тобто не з`ясував чи настав строк повернення коштів та чи виникло право у позивача на звернення до суду з позовом про повернення боргу за договором позики, не спростовує висновків суду щодо підставності позову.

Крім цього, в засіданні апеляційного суду представник відповідача заявив клопотання про допит свідка, яке було відхилене виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 218 цього ж Кодексу, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Питання належності та допустимості доказів врегульовано ст. ст. 57-59 ЦПК України. У абз. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо ( ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що на підставі наданих сторонами доказів та наведених вимог закону суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.В. Власенко