справа №489/5335/15-ц
номер провадження 2/489/2520/15
Рішення

Іменем України

02 листопада 2015 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря Коденко К.В.

за участю:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, до Публічного акціонерного товариства «Ніконд» (далі ПАТ «Ніконд»), виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі ТОВ «Ніконжитбудсервіс»), треті особи - ОСОБА_7, Міністерство промислової політики України про захист житлових прав

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 в якому просив:

- скасувати рішення Відкритого акціонерного товариства «Ніконд» від 05.10.1999, оформленого протоколом № 52, в частині внесення в уставний фонд ТОВ «Ніконжитбудсервіс» житлового будинку за адресою: м.Миколаїв, вул.Космонавтів, 128;

- скасувати рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23.06.2001 № 468 в частині оформлення права власності на будинок гуртожитку за ТОВ «Ніконжитбудсервіс» та видачу свідоцтва про право власності;

- скасувати свідоцтво про право власності на гуртожиток, яке було видано ТОВ «Ніконжитбудсервіс» 03.07.2001.

Позивач вказав, що його неповнолітній син ОСОБА_8 є мешканцем гуртожитку по вул. Космонавтів, 128, який належить на праві власності ТОВ «Ніконжитбудсервіс», та має в ньому постійну реєстрацію з моменту свого народження. Однак, через незаконність набуття ТОВ «Ніконжитбудсервіс» права власності на гуртожиток неповнолітній ОСОБА_6 не може реалізувати своє житлове право, передбачене Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

У судовому засіданні представники позивача вимоги підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Ніконжитбудсервіс» ОСОБА_7, яка одночасно є третьою особою, та ПАТ «Ніконд» в своїх письмових запереченнях у задоволенні вимог просили відмовити, в т.ч через пропуск позивачем строку позовної давності.

Представник виконавчого комітету міської ради вимоги визнав.

Інші учасники процесу в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані в ній докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.12.1972 № 1228 гуртожиток, що розташований в м.Миколаєві по вул.Космонавтів, 128 прийнято в експлуатацію та передано на баланс Миколаївського заводу конденсаторів, на базі якого згідно з наказом Мінмашпрому України від 24.02.1994 № 260 було створено Відкрите акціонерне товариство «Ніконд» (далі - ВАТ «Ніконд»).

05.10.1999 на розширеному засіданні правління ВАТ «Ніконд» прийнято рішення у формі протоколу № 52 про участь підприємства в якості засновника ТОВ «Ніконджитбудсервіс» і внесення вкладу в статутний фонд створюваного товариства у вигляді житлового будинку за адресою: м.Миколаїв, вул.Космонавтів, 128, вартістю 720693,02 грн., та житлового будинку за адресою: м.Миколаїв, вул. Карла Маркса, 21/1, вартістю 1634899,15 грн.

24.01.2000 рішенням засновників ВАТ «Ніконд» та фізичних осіб ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11, оформленого протоколом № 1, створено ТОВ «Ніконджитбудсервіс» до статутного фонду якого ввійшла будівля гуртожитку по вул.Космонавтів, 128 в м.Миколаєві.

На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23.06.2001 № 468 ТОВ «Ніконджитбудсервіс» 03.07.2001 отримало свідоцтво на право колективної власності на гуртожиток загальною площею 6575,5 кв.м, яке зареєстровано в Комунальному підприємстві «Миколаївському міжміське бюро технічної інвентаризації» 03.07.2001 за №303.

Неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в гуртожитку в кімнатах №№ 510 511 з 18.03.2004, а його батько ОСОБА_5 в кімнаті №511 із 12.05.1994, що підтверджується їхніми паспортними даними.

Представники позивача пояснили, що неповнолітній ОСОБА_6 проживає в гуртожитку з моменту народження. Однак, через неправомірність оспорюваних рішень відповідач ТОВ «Ніконджитбудсервіс» протиправно набуло право власності на гуртожиток, який належав до державної форми власність. Внаслідок чого неповнолітній ОСОБА_6 не може реалізувати свої житлові права на приватизацію житла в гуртожитку, передбачені Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Як на підставу неправомірності набуття ТОВ «Ніконджитбудсервіс» права власності на гуртожиток представники позивача посилалися на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.11.2009 по справі № 14/119/08-НР, залишеного без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, відповідно до якого господарським судом встановлено, що на час прийняття правлінням ВАТ «Ніконд» рішення від 05.10.1999 № 52 житловий будинок (гуртожиток) за адресою: м.Миколаїв, вул. Космонавтів,128 знаходився на балансі ВАТ «Ніконд», що не дає підстав вважати, що останній мав право власності на нього.

Також вказували на рішення Миколаївської міської ради від 29.05.2001 № 30/32, відповідно до якого міська рада погодилася на пропозицію ВАТ «Ніконд» прийняти в комунальну власність спірний гуртожиток, та рішення виконавчого комітету міської ради від 26.05.2000 № 320, яким оформлено право власності ВАТ «Ніконд» на обєкти нерухомого майна, серед яких спірний гуртожиток відсутній.

Крім наведеного, вказували на лист Фонду державного майна від 15.03.2006 в якому зазначено про те, що Фонд не надав підтвердження права власності на майно ВАТ «Ніконд», в т. ч. і на гуртожиток, та лист Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 06.08.2011 в якому зазначено, що в матеріалах реєстраційної справи на гуртожиток відсутній перелік майна, переданого Мінагрополітики України до статутного фонду ВАТ «Ніконд», та те, що за останнім право власності на гуртожиток не оформлялося.

На думку представників позивача, наведені обставини дають підстави стверджувати про неправомірність рішення правління ВАТ «Ніконд» та виконавчого комітету міської ради в частині передачі та оформлення права власності на гуртожиток ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

Заперечуючи про доводів сторони позивача в письмових запереченнях ТОВ «Ніконджитбудсервіс» вказало, що на час подання позову до суду неповнолітній ОСОБА_6 не набув самостійного права на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, у т.ч. і на отримання права на самостійну приватизацію. Рішенням господарського суду вирішувалася доля житлового фонду житлових будинків, а не двох гуртожитків, які на час приватизації не відносилися до житлового фонду, а питання права власності Товариства на спірний гуртожиток зясовувалося Верховним Судом України у справі 6-76ц13.

Відповідач ПАТ «Ніконд» в письмових запереченнях зазначило, що право на приватизацію житлової площі в гуртожитку у неповнолітніх дітей настає разом з відповідним правом їх батьків, а тому обраний спосіб захисту порушеного права не відповідає закону. Позивачем пропущений строк позовної давності, за поновленням якого він до суду не звертався. По справі, яка розглядалася господарським судом факт входження спірного гуртожитку до статутного фонду ВАТ «Ніконд» не встановлювався, а на час проведення приватизації ВАТ «Ніконд» (1994 рік) гуртожитки не відносилися до обєктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність.

Одночасно, вказаний відповідач заначив про непідсудність суду спору в частині оскарження рішення виконавчого комітету міської ради та просив закрити провадження у цій частині вимог.

Третя особа ОСОБА_4 в задоволенні вимог просила відмовити, так як право власності на спірний гуртожиток Товариство набуло не шляхом приватизації (корпоратизації), а в результаті внеску до статутного фонду, а позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного права.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З підстав та предмету позову вбачається, що основною вимогою позивача є захист житлових прав повязаних з реалізацією права на приватизацію житлової площі в гуртожитку, якому перешкоджає на думку його представників незаконна передача гуртожитку до статутного фонду товариства.

Враховуючи, що позивач не є учасником корпоративних правовідносин і не має можливості захисти порушене право у інший спосіб і порядок та виходячи з підстав позову суд вважає, що на даний спір поширюється цивільне судочинство.

Щодо скасування рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на гуртожиток за ТОВ «Ніконджитбудсервіс» ця вимога є похідною від вимоги про визнання незаконною передачі гуртожитку до статутного фонду товариства, а відтак стосується житлових прав позивача, тому відсутні підстави для закриття провадження у справі в цій частині вимог.

Щодо вирішення спору по суті суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» (у редакції, чинній на момент винекнення спірних правовідносин) встановлено, що до обєктів державної власності, що підлягають приватизації, належать майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами.

Відповідно до частини другої статті 3 вказаного Закону його дія не поширюється, зокрема, на приватизацію обєктів державного земельного та житлового фондів, а також обєктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Пунктом 39 Методики оцінки вартості обєктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.1995 № 36 (у редакції, чинній на момент приватизації державного підприємства), визначено, що вартість майна цілісного майнового комплексу зменшується, зокрема, на вартість майна державного житлового фонду, який приватизується відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також вартість обєктів, що не підлягають приватизації.

Згідно з частиною другою статті 1 та частиною другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до державного житлового фонду, який підлягав приватизації на користь громадян України відносився житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходився у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, крім кімнат у гуртожитках.

У разі банкрутства підприємств, зміни форми власності або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (крім гуртожитків) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад народних депутатів (частина друга пункт 9 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Пунктом 2 Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого 06.11.1995 № 891 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду, крім гуртожитків. Зміни до пункту 2 цього Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, були внесені постановою Кабінету Міністрів України № 695 лише 26.05.2004.

Таким чином, наведені вище положення законодавства не відносили гуртожитки до об'єктів державного житлового фонду, які підлягали приватизації громадянами України чи підлягали передачі в комунальну власність відповідних рад і могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постанові від 10.10.2011 по справі № 3-101гс11, яка є обовязковою для застосування судами, а також іншим правовим позиціям, зокрема, постанові від 01.10.2013 по справі 21-172а13.

При вирішенні спору суд приймає до уваги і правові позиції Верховного Суду України викладені у постановах від 18.09.2013 по справі № 6-76цс13 та 15.01.2014 по справі № 6-148цс13, які стосуються спірного гуртожитку за адресою: м.Миколаїв, вул. Космонавтів,128 та в ході розгляду яких встановлено правомірність набуття права власності на це нерухоме майно ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

Таким чином, оцінюючи наявні в справі докази в їх сукупності та враховуючи встановленні обставини, суд не вбачає порушення житлових прав позивача, оскільки він не набув права на приватизацію житлової площі у спірному гуртожитку, а тому вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Посилання представників позивача на рішення господарського суду є помилковими, оскільки суть вирішеного ним спору полягала в оскарженні рішення про заснування ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та передачі йому майна в якості статутного внеску, всупереч положенням статуту, що на думку позивача по цій справі не відповідало вимогам законодавства, статуту підприємства та порушувало його корпоративні права.

Таким чином, даний спір виник з інших правовідносин, стороною в яких позивач не був. Крім того, рішенням господарського суду в задоволенні вимог було відмовлено.

Помилковими є доводи представників позивача, які основувалися на рішенні міської ради від ради від 29.05.2001 № 30/32, з якого не вбачається, що спірний гуртожиток був прийнятий до комунальної власності, та рішенні виконавчого комітету міської ради від 26.05.2000 № 320, положення якого не стосуються житлового фонду ВАТ «Ніконд», а також листах Фонду державного майна України та Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», якими як не спростовується, так і не підтверджуються належність спірного гуртожитку ВАТ «Ніконд».

Керуючись статтями 14, 60, 62, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_5, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, про захист житлових прав відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Коваленко

Повний текст рішення

підписано 05.11.2015.