У х в а л а

іменем україни

19 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О,

суддів: Горелкіної Н.А., Мартинюка В.І.,

Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - орган опіки і піклування Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 8 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення.

В обґрунтування позову ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що ОСОБА_3 належним чином не виконувались зобов'язання за кредитним договором від 15 липня 2008 року, унаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, у рахунок погашення якої рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - на квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 на вимогу банку у добровільному порядку відмовляється виселитися із вказаної квартири, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити та виселити відповідача разом із малолітніми дітьми з квартири АДРЕСА_1, які зареєстровані у цій квартирі без згоди іпотекодержателя.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 8 квітня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 8 квітня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який застосовується до всіх правовідносин, що стосуються примусового стягнення нерухомого майна, а тому протягом дії вказаного закону відповідач не може бути виселений зі спірної квартири.

При цьому судами також зазначено про неможливість виселення неповнолітніх дітей відповідача згідно з вимогами ст. ст. 1, 8 Закону України «Про охорону дитинства».

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 15 липня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ZPBLGA , згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 46 095, 48 доларів США зі сплатою 15% річних строком до 15 липня 2013 року.

У забезпечення виконання вимог вказаного договору, того ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Через неналежне виконання боржником взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного й повного погашення суми кредиту, у останнього перед банком виникла заборгованість у розмірі 739 263 грн 05 коп., у рахунок погашення якої рішенням апеляційного суду Запорізької області від

21 грудня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 29 квітня 2014 року ОСОБА_3 повідомлено про необхідність виселення зі вказаної квартири.

Відповідно до ст. ст. 1049 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844141/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 1050 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844142/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Разом із тим, згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу » та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку », якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Як вбачається із п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», обов'язковою умовою застосування даного закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутність у нього іншого нерухомого майна.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і діє з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843304/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1>, не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1> протягом дії цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1> інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки цим Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-58цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

Також, згідно з чч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1> регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1> після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1> громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1> встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1>.

Отже, за змістом вказаних вище норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Вирішуючи спір, суди у порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 304 ЦПК України суди попередніх інстанцій не врахували зазначені положення закону, не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам в їх сукупності, зокрема, зазначаючи про те, що предмет іпотеки є єдиним постійним місцем проживання відповідача та його дітей, іншого житла у них не має, суди на навели на підтвердження цього жодного належного й допустимого доказу, не містять таких доказів і матеріали справи.

При цьому, застосовуючи до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суди не звернули уваги, що такі правовідносини виникли до набрання чинності вказаного Закону.

Таким чином, судами як першої так і апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті ».

Також суди обох інстанцій не врахували того, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, і на порушення вимог ст.

ст. 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> належним чином не з'ясували, чи було придбане іпотечне майно за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла

(п. 1.1 кредитного договору визначено, що вид кредиту та цілі зазначено у розділі 8 кредитного договору, однак копія договору, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с. 105-107), не містить розділу 8) та чи є підстави для надання іншого постійного жилого приміщення особі, яку виселяють, про яке повинно бути зазначено в рішенні суду

Крім того, зазначаючи про порушення прав неповнолітніх дітей з посиланням на вимоги Закону України «Про охорону дитинства», суди не звернули уваги на те, що відповідно до п. 12.5 договору іпотеки (а.с. 108, зворот) іпотекодавець підтвердив, що за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не проживають і не зареєстровані малолітні чи неповнолітні діти, а також відсутність малолітніх чи неповнолітніх дітей, що мають право користуватися предметом іпотеки. Неповнолітні ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 були зареєстровані у спірній квартирі відповідачем після укладення договору іпотеки, без згоди іпотекодержателя, що передбачено п. 18.12 договору іпотеки від 15 липня 2008 року (а.с. 108-111).

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, характеру спірних правовідносин та правової норми, що підлягає застосуванню до них, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 8 квітня

2015 року скасувати.

Справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - орган опіки і піклування Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради, про виселення передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.М. Ситнік