05.10.2015 Справа № 756/2989/15-ц
№756/2989/15-ц
№2/756/2559/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Тітова М.Ю.

за участю секретаря - Іванової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» про визнання недійсним додаткового договору, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» про визнання недійсним додаткового договору. Свої вимоги обґрунтовує наступним, а саме 12.10.07 між ТОВ «Укрпромбанк» та нею був укладений кредитний договір №1755/ФКВ-07, згідно з умовами якого банк надав їй кредитні кошти у розмірі 95900 Доларів США з процентною ставкою за користування коштами в розмірі 14,3% річних з 12.10.07 по 07.10.22 включно. Мета кредитування - споживчі цілі. Виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено іпотекою двокімнатної квартири. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта банку. Отже, відповідно до умов даного договору до ПАТ «Дельта Банк» після підписання цього договору перейшли всі права кредитора за усіма кредитними договорами та договорами забезпечення, у тому числі і за кредитним договором № 1755/ФКВ-07 від 12.10.07, що є незаконним, та таким, що порушує її права. Як вбачається з п. 4.8. договору про передачу Активів та Кредитних зобов'язань Дельта Банк та Укрпромбанк зобов'язані письмово повідомити боржників про передачу відповідних прав вимоги шляхом направлення їм спільного повідомлення упродовж 5 робочих днів з дати укладення цього договору. Її було повідомлено в середині серпня 2010 року папірцем схожим на офіційний лист, в якому була інформація тільки про зміну кредитора (не будо в листі ніяких істотних аспектів, жодних даних по сумі заборгованості по тілу та відсотках, жодних даних про нові банківські реквізити для погашення заборгованості тощо) . При цьому цей лист був лише роздруківкою, печатки та підписи на листі були надруковані. Жодних підтверджуючих документів про перехід прав кредитора в підтвердження цієї дії не було надано. Закон пов'язує перехід права вимоги від одного кредитора до іншого із передачею йому документів, що засвідчують таке право, а саме: оригіналу кредитного договору, акту прийому-передачі активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь ПАТ «Дельта Банку». Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» стосується дотримання валютного законодавства щодо продавця фінансових активів - ТОВ «Укрпромбанк», то останній також повинен був володіти генеральною банківською ліцензію на право здійснення валютних операцій по торгівлі фінансовими активами та надання фінансових послуг в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ДКМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Просить суд на підстав ст.ст. 15, 16, 517, 1077 Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про банки та банківську діяльність», Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» визнати недійсним додатковий договір №1 від 01.11.10 до кредитною договору № 1755/ФКВ-07 від 12.10.07 та визнати відсутнім у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги у зобов'язанні за кредитним договором №1755/ФКВ-07 від 12.10.2007 року.

У судовому засіданні позивачем позов підтримано у повному обсязі, просила його задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

12.10.07 між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1755/ФКВ-07, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти, на наступних умовах: сума кредиту - 95900 доларів США; строк кредитування - 180 місяців; дата повернення кредиту - 07.10.22; мета кредиту - споживчі цілі; процентна ставка за користування кредитом - 14,3% річних.

30.06.10 між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, за яким Укрпромбанк передав (відступив)Дельта Банку права вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях. Відповідно до положень ст. 516 ЦК України відступлення Укрпромбанком прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами до Дельта Банку не вимагає отримання згоди боржників.

Згідно з витягом з додатку №2 до договору про передачу активів та кредитних зобов'язань ПАТ «Дельта Банк» передано права вимоги за кредитним договором 1755/ФКВ-07.

01.11.10 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угод у№1 до кредитного договору №1755/КВ-07 від 12.10.07, за яким були внесені зміни до кредитного договору та викладено п.п. 1.1, 1.3, 1.5 в наступній редакції: «1.1 Сума кредиту - 333947,62»; «Дата повернення кредиту - 01.10.2032 р.»; та 1.5 Процентна ставка за користування кредитом - 0,1% річних».

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території Україні, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 і 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредиті операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають в себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті, а також залучення депозитів в іноземній валюті з виплатою процентів в іноземній валюті.

У відповідності до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст.5 цього ж Декрету.

Згідно з п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року №275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Пунктом 1.4, 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, визначено, що використаннням іноземної валюти як засобу платежу (валютною операцією) є використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються. Використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Крім того, згідно з п. 8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 року №200, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку України на здійснення валютних операцій.

У ПАТ «Дельта Банк» на момент укладення спірного договору договір про передачу активів та кредитних зобов'язань була банківська ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому він мав право на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, і операцій з надання кредитів в іноземній валюті та операцій з отримання платежів за цими договорами в іноземній валюті. Крім того, слід зазначити, що стороною даного договору виступав Національний банк України, що також свідчить про правомірність договору.

Посилання позивача на несвоєчасність повідомлення її відповідно до п. 4.8 договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, нібито не передачу оригіналу кредитного договору та інших документів як на підставу визнання додаткової угоди №1 до кредитного договору №1755/КВ-07 недійсною є необґрунтованими, оскільки договір про передачу активів та кредитних зобов'язань було укладено 13.06.10, а додаткова угода №1 до кредитного договору №1755/КВ-07 01.11.10 та й відповідне повідомлення позивач за її ж поясненнями отримала у серпні 2010 року. Крім того, витяг з додатку №2 до договору про передачу активів та кредитних зобов'язань свідчить, що ПАТ «Дельта Банк» передано права вимоги за кредитним договором 1755/ФКВ-07. Тим більше ці обставини аж ніяк не можуть бути підставами для визнання недійсним додаткової угоди №1 до кредитного договору №1755/КВ-07.

Таким чином, відсутні будь-які підстави для визнання додаткової угоди №1 до кредитного договору №1755/КВ-07 недійсною та визнання відсутнім у відповідача права вимоги у зобов'язанні за кредитним договором №1755/ФКВ-07 і задоволенні позову необхідно відмовити.

Також, вимога про визнання відсутнім у відповідача права вимоги у зобов'язанні за кредитним договором №1755/ФКВ-07 задоволенню не підлягає з тих підстав, що такий спосіб захисту порушеного права не передбачений чинним законодавством.

З викладеного, керуючись ст.ст. 1-11, 60, 61, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» про визнання недійсним додаткового договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М.Ю. Тітов