У х в а л а

іменем україни

19 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Мартинюка В.І.,

Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Деснянська районна у м. Чернігові рада (як орган опіки і піклування), про вселення та визначення порядку користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення та визначення порядку користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що її донька -ОСОБА_4, є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, проте відповідачі перешкоджають їй у належному користуванні власністю, у зв'язку з чим просила вселити малолітню ОСОБА_4 до вказаної квартири разом з її законним представником - матір'ю, зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом надання ключів від квартири законному представнику та визначити порядок користування спірною квартирою, відповідно до якого надати у користування позивача кімнату площею

17,0 кв. м та балкон, а співвласнику ОСОБА_5 - кімнату площею

11,4 кв. м та кладову, залишивши у спільному користуванні кухню, коридор та санвузол.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 15 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, задоволено частково.

Вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 разом зі своїм законним представником - матір'ю ОСОБА_3

Зобов'язано ОСОБА_5 передати дублікати ключів від вказаної квартири законному представнику ОСОБА_4, її матері -

ОСОБА_3

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 квітня 2015 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що неповнолітня ОСОБА_4 має право вільно користуватися своїм майном, а саме - проживати у спірній квартирі разом з матір'ю, яке порушується відповідачами.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилась

донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано 23 грудня 2010 року.

ОСОБА_5 та його донька - ОСОБА_4, є співвласниками квартири АДРЕСА_1, кожному із них належить по Ѕ частині вказаного об'єкту нерухомості.

У зазначеній квартирі проживають відповідачі: ОСОБА_5 та його батьки: ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Позивач ОСОБА_3 та її донька - ОСОБА_4, проживають в орендованій квартирі АДРЕСА_2.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825963/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>, ст. 391 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843442/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами ст. ст. 16 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 386 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843437/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що співвласники чинять перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Оскільки право власності є абсолютним правом, що включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі ст. 391 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843442/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ст. 150 ЖК УРСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_642/ed_2014_09_02/pravo1/KD0003.html?pravo=1> може захистити своє порушене право шляхом вселення.

Разом з тим, чч. 1-3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T141673?edition=2014_09_02>

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T031382>, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T022947>) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T022947> або місцезнаходження навчального закладу чи 'закладу охорони здоровя <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T280100> тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T022947> та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/REG3680> або судом.

За правилами ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

ОСОБА_4 в інтересах якої подано даний позов, на час розгляду справи досягла 14-річного віку, отже має право самостійно визначатися із місцем проживання.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 виявила бажання проживати у АДРЕСА_1, яка належить їй та її батьку - ОСОБА_5, на праві спільної часткової власності, оскільки у вказаній квартирі кращі умови для проживання.

ОСОБА_4 має ключі від спірної квартири та має вільний доступ до квартири.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідач ОСОБА_5, який відповідно до вимог ст. 154 СК України та ст. 242 ЦК України також є законним представником доньки -ОСОБА_4, зазначав про те, що жодним чином не перешкоджає доньці користуватися належною їй квартирою, проте категорично заперечує проти вселення до спірної квартири, частки якої не виділені в натурі й не визначено порядок користування нею, колишньої дружини, що фактично унеможливить спільне проживання й порушить його права співвласника.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказані положення закону уваги не звернув, з урахуванням заперечень відповідача ОСОБА_5, який є співвласником спірної квартири, щодо вселення колишньої дружини та того факту, що визначити порядок користування спірною квартирою неможливо, належним чином не обґрунтував та не вмотивував підстави вселення ОСОБА_3, як законного представника співвласника, до вказаного житла, та не спростував доводи ОСОБА_5 про обмеження його права співвласника

на вільне користування квартирою, а відтак - висновок суду щодо часткового задоволення позовних вимог є передчасним.

Також суд не врахував, що на час звернення ОСОБА_3 до суду із зазначеним позовом, її малолітній дитині, ОСОБА_4, було 12 років і її місце проживання було визначено з матір'ю. Мати пред'являла позов в інтересах малолітньої дитини у віці від 10 до 14 років про вселення дитини та її, як законного представника малолітньої, до спірної квартири.

Разом із тим, суд не взяв до уваги, що на час ухвалення рішення,

ІНФОРМАЦІЯ_2 року, ОСОБА_4 виповнилося 14 років і відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України вона має право вільно обирати місце проживання, тобто самостійно вирішувати, проживати їй з матір'ю, чи з батьком.

За таких обставин суд першої інстанції не уточнив, з яких підстав підлягає вселенню у спірну квартиру ОСОБА_3 й, відповідно, з яких підстав їй повинні бути передані ключі від квартири.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> на вказані положення закону уваги не звернув, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги, погодився з висновками суду першої інстанції щодо спірних правовідносин та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на викладене, погодитись із ухваленими у справі судовими рішеннями неможливо.

Урахувавши викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 березня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 квітня 2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні

позивача - Деснянська районна у м. Чернігові рада (як орган опіки і піклування), про вселення та визначення порядку користування жилим приміщенням передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.М. Ситнік