У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Ступак О.В., Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Задимлянка», відділу державної виконавчої служби Ківерцівського районного управління юстиції у Волинській області, ОСОБА_2 про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, за касаційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_1 - фізична особа-підприємець, звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Задимлянка» (далі - ТОВ «Задимлянка»), відділу державної виконавчої служби Ківерцівського районного управління юстиції у Волинській області, ОСОБА_2 про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням господарського суду Волинської області від 17 жовтня 2011 року він набув право власності на іпотечне майно, власником якого було ТОВ «Задимлянка», а саме: кіоск (В-1), загальною площею 5,6 кв. м, котельню (б), загальною площею 29,1 кв. м, склад (Б-1), загальною площею 155,8 кв. м, виробничий цех А-1, загальною площею 190,4 кв. м по АДРЕСА_1.

На час ухвалення рішення господарським судом зазначені приміщення було самочинно переплановано та реконструйовано, а саме: кіоск - під виробничі приміщення з магазином і прохідною, загальною площею 101,2 кв. м, приміщення котельні - під будівлю виробничих та офісних приміщень, загальною площею 467,0 кв. м, склад - під склад-холодильник із виробничим цехом, загальною площею 149,0 кв. м, виробничий цех - під виробничий цех, загальною площею 257,1 кв. м.

У лютому 2013 року йому стало відомо, що під час примусового виконання рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 жовтня 2010 року про стягнення з ТОВ «Задимлянка» на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 423 757 грн 92 коп., 14 вересня 2012 року ВДВС Ківерцівського районного управління юстиції Волинської області складено акт опису й арешту майна: будівлі виробничих та офісних приміщень, загальною площею 464 кв. м по АДРЕСА_1, а 01 квітня 2013 року - акт опису й арешту кіоску (В-1), загальною площею 5,6 кв. м, за вказаною адресою.

Враховуючи вказане, позивач просив визнати за ним право власності на добудовану до приміщення котельні (б) будівлю виробничих та офісних приміщень (б-2), загальною площею 467,0 кв. м та кіоск (В-1), реконструйований під виробничі приміщення з магазином і прохідною, загальною площею 101,2 кв. м, що знаходиться за зазначеною адресою та виключити це майно з акта опису й арешту, складеного ВДВС Ківерцівського районного управління юстиції у Волинській області 14 вересня 2012 року та 01 квітня 2013 року.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 14 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 право власності на добудовану до приміщення котельні (б) будівлю виробничих та офісних приміщень (б-2), загальною площею 467,0 кв. м та кіоск (В-1), реконструйований під виробничі приміщення з магазином і прохідною, загальною площею 101,2 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Виключено з акту опису і арешту майна, складеного 14 вересня 2012 року ВДВС Ківерцівського районного управління юстиції у Волинській області, будівлю виробничих та офісних приміщень, загальною площею 467,0 кв. м, що знаходиться за вказаною адресою.

Виключено з акту опису і арешту майна, складеного 01 квітня 2013 року ВДВС Ківерцівського районного управління юстиції у Волинській області кіоск (В-1), що знаходиться за зазначеною адресою.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з наявності підстав для задоволення позову.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Судами встановлено, що рішенням господарського суду Волинської області від 17 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили, у рахунок погашення заборгованості ТОВ «Задимлянка» перед фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у розмірі 427 111 грн 33 коп, звернуто стягнення на предмет іпотеки: кіоск (В-1), загальною площею 5,6 кв. м, котельню (б), загальною площею 29,1 кв. м, склад (Б-1), загальною площею 155,8 кв. м, виробничий цех (А-1), загальною площею 190,4 кв. м, по АДРЕСА_1, який належать ТОВ «Задимлянка», шляхом визнання за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 права власності на зазначені об'єкти нерухомого майна.

Цим же рішенням встановлено факт реконструкції та перепланування об'єктів нерухомого майна, що були предметом договору іпотеки, проте право власності на добудовані об'єкти визнано не було.

Право власності ОСОБА_1 на котельню (б) за вказаною адресою підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 22 грудня 2011 року, який виданий на підставі рішення господарського суду Волинської області від 17 жовтня 2011 року.

Станом на 08 грудня 2011 року технічний паспорт на котельню та будівлю виробничих і офісних приміщень, загальною площею 467,0 кв. м, в цілому видано ОСОБА_1 Тоді, як станом на 10 серпня 2008 року технічний паспорт на виробничі приміщення з магазином і прохідною, загальною площею 101,2 кв. м, було видано ТОВ «Задимлянка».

Під час виконання рішення Ківерцівського районного суду Волинської області, ухваленого 11 жовтня 2010 року, про стягнення із ТОВ «Задимлянка» на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 423 757 грн 92 коп., 14 вересня 2012 року ВДВС Ківерцівського районного управління юстиції у Волинській області складено акт опису й арешту майна, а саме добудованої будівлі виробничих та офісних приміщень (б-2), загальною площею 467 кв. м за зазначеною адресою, а 01 квітня 2013 року - акт опису й арешту майна, а саме кіоску (В-1), загальною площею 5,6 кв.м., за вказаною адресою.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 9 Закону України від 20 травня 1999 року «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій».

Отже, визнання судом права власності на самочинно побудоване (реконструйоване) нерухоме майно можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил.

Право власності на самочинне будівництво може бути визнане за особою, що вимагає такого визнання, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або право користування земельною ділянкою, що визначають цільове призначення такої ділянки. Крім того, за умови наявності документів про зміну цільового призначення землі (якщо воно потребується) в установленому законом порядку.

Відповідно до п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

Відповідно до п. 4 зазначеної постанови при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Як вбачається з матеріалів справи, будівля виробничих та офісних приміщень по АДРЕСА_1 не прийнята в експлуатацію у встановленому порядку, а також право власності на неї не оформлено.

Також з рішення Жидичівської сільської ради від 03 серпня 2012 року № 17/20 вбачається, що ОСОБА_1 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1577 га в оренду для обслуговування існуючих виробничих приміщень, які перебувають в постійному користуванні ТОВ «Задимлянка».

З технічних паспортів на виробничі приміщення: магазина, прохідної В-1, площею 101,2 кв. м, котельні та будівлі виробничих та офісних приміщень Б-2, загальною площею 467 кв. м, вбачається, що приміщення площею 5,6 кв. м, котельня, площею 29.1 кв. м, в приміщенні Б-2, яке знаходиться в акті опису й арешту від 01 квітня 2013 року відсутні, оскільки переобладнані без відповідних дозволів і погоджень на земельній ділянці, не наданої для зазначених потреб ОСОБА_1 в установленому законом порядку.

Відповідно до п. 12 постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна на земельній ділянці, яка не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети, не набуває права власності на нього.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик