УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Колодійчук В.М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2, як майору міліції, на виконання наказу МВС України за рішенням керівництва та житлово-побутової комісії УМВС В Тернопільській області у 2009 році було виділено службове жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1. У спірну квартиру разом з позивачем вселились члени його сім'ї: ОСОБА_3 і син ОСОБА_4.

З грудня 2013 року сторони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, при цьому відповідач переїхала жити до своїх батьків у с. Смиківці, а рішенням суду від 17 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 25 листопада 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно і всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною квартирою, оскільки достатніх доказів про її тимчасову відсутність у спірній квартирі понад шести місяців без поважних причин суду не надано, при цьому судом враховано наявність конфліктних відносин між сторонами та судовий спір про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Відсутні і передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути, особі яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.М. Колодійчук