Р І ШЕ Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

Справа № 752/13340/13-ц

Провадження № 2/752/1557/15

22.01.2015 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Фролова М.О., за участі секретаря Титоренка А.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення,-

встановив:

позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, при цьому пояснивши наступне.

05.08.2004р. між ПАТ КБ «Приватбанк» як кредитором та ОСОБА_5 як позичальником було укладено кредитний договір № К2H0GK00260005, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» відкрив кредитну лінію та надав за нею ОСОБА_5 кошти у сумі 42320,0 доларів США, а останній зобов'язався повернути отримані кошти щомісячними платежами із сплатою відсотків за користування ними в строк до 05.08.2014р. При цьому між ПАТ КБ «Приватбанк» як іпотеко держателем та ОСОБА_5 як іпотекодавцем було укладено договір іпотеки від 07.12.2004р., за умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотекуПАТ КБ «Приватбанк» квартиру АДРЕСА_1. В наступному рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29.03.2011р. по справі № 2-1030/11 було стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 263941,94 грн. за кредитним договором № К2H0GK00260005, та в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем. При цьому наведеним рішенням суду було виселено ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1. Крім того в наступному позивач звернувся листом від 26.02.2013р. до ОСОБА_1 і ОСОБА_6 про добровільне звільнення у тридцяти денний строк квартири АДРЕСА_1. Разом з цим позивач зазначив, що згідно наданої ДП «Наш дім» довідки за формою № 3 від 15.09.2014р. за № 498 у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_1 з 16.07.2002р., син ОСОБА_2 з 16.07.2002р., донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 28.09.2010р. та донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 28.09.2010 р. На підставі викладеного позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд виселити відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити повністю позовні вимоги.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1, яка також є законним представником своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, та її представник ОСОБА_7 позов не визнали та просили відмовити у задоволені позовних вимог повністю, оскільки квартира АДРЕСА_1 є єдиним постійним місцем проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 та матері ОСОБА_1, та ОСОБА_2, а позивачем не надано доказів на підтвердження наявності згоди органу опіки і піклування на виселення відповідачів із квартири АДРЕСА_1. Окрім того посилались на необґрунтованість позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях.

Відповідач ОСОБА_2, повідомлений про дату та час судового розгляду у порядку ст. 74 ЦПК України, у судове засідання повторно не з'явився, про поважність причин неявки не повідомив суд.

Врахувавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які вони посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність відмовити у задоволені позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно довідки ДП «Наш дім» від 15.09.2014р. за № 498 у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані з 16.07.2002р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також з 28.09.2010р. її неповнолітні доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1.

Разом з цим вбачається, що 05.08.2004р. між ПАТ КБ «Приватбанк» як кредитором та ОСОБА_5 як позичальником було укладено кредитний договір № К2H0GK00260005, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» відкрив кредитну лінію та надав за нею ОСОБА_5 кошти у сумі 42320,0 доларів США, а останній зобов'язався повернути отримані кошти щомісячними платежами із сплатою відсотків за користування ними в строк до 05.08.2014р.

При цьому 07.12.2004р. між ПАТ КБ «Приватбанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_5 як іпотекодавцем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і зареєстрованого у реєстрі за № 6719, за умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотекуПАТ КБ «Приватбанк» квартиру АДРЕСА_1.

Згідно п. 7 договору іпотеки визначено,що надане в іпотеку майно належить ОСОБА_1 на праві власності згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого05.08.2004р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і зареєстрованого у реєстрі за № 4513, а також зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна 03.09.2004р., записано в реєстрову книгу за реєстровим № 37846.

В наступному рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29.03.2011р. по справі № 2-1030/11 було стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 263941,94 грн. за кредитним договором № К2H0GK00260005, та в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_5. договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем. При цьому наведеним рішенням суду було виселено ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Разом з цим вбачається, що позивач ПАТ КБ «Приватбанк»листом від 26.02.2013р. звернувся до ОСОБА_5 на адресу: АДРЕСА_2, і до ОСОБА_6 на адресу: АДРЕСА_3, про добровільне звільнення у тридцяти денний строк квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи наведене суд зазначає, що згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» 05.06.2003р. за № 898-IV, звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 4 і ч. 5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Положеннями ч. 3 ст. 109 ЖК України та ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» 05.06.2003р. за № 898-IV унормовано, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з цим Верховним Судом України у листі «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин» від 07.10.2010р. роз'яснено, що виходячи із аналізу наведених правових норм закону, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону N 898-IV та ч. 3 ст. 109 ЖК, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями в розумінні вимог ст. 3 ЦПК щодо права особи для звернення до суду за захистом.

Аналогічну позицію зазначено в положеннях п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року за № 5

В свою чергу позивачем не надано докази щодо направлення на адресу спірної квартири АДРЕСА_1 відповідачам, як мешканцям, письмової вимоги про необхідність звільнення наведеної квартири у тридцятиденний строк.

Крім того в матеріалах справи відсутні докази щодо повідомлення ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вказане відповідачів.

Згідно вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження завчасного повідомлення танаявність обізнаності відповідачів про необхідність звільнити квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку із наведеним суд приходить до висновку, що вимоги позивача до відповідачів про виселення із квартири АДРЕСА_1 є передчасними.

Аналогічну висновок зроблено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 13.03.2013р. по справі № 6-47402св12.

Крім того суд зазначає, що згідно довідки ДП «Наш дім» від 15.09.2014р. за № 498 відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали у спірній квартирі АДРЕСА_1 до моменту набуття на неї прав іпотекодавцем ОСОБА_5. та передання її в іпотеку позивачу за договором іпотеки від 07.12.2004р.

Разом з цим згідно ч. 2 ст. 156, ч. 1 ст. 161 ЖК України, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

При цьому, неповнолітні діти ОСОБА_3, ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані і проживають у квартирі АДРЕСА_1 до моменту звернення позивачем на неї стягнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. за № 2402-III, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положеннями ч. 7 ст. 7 СК України визначено, що дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Положеннями ст. 511 ЦК України унормовано, що зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи.

Крім того договір обов'язковий для його сторін (ст. 629 ЦПК України).

В свою чергу відповідачі по справі не є стороною договору іпотеки від 07.12.2004р. і зобов'язань за ним.

Враховуючим наведене суд зазначає, що положення договору іпотеки від 07.12.2004р. стосовно заборони реєстрації місця проживання третіх осіб у квартирі АДРЕСА_1 без згоди на це позивача як іпотекодержателя, не обмежують законні права неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 на проживання однією сім'єю із своїми батьками - ОСОБА_1, які були зареєстровані і проживали у вказаній квартирі до укладенні наведеного договору іпотеки від 07.12.2004р., а також зустрічне право ОСОБА_1, як матері проживати разом із своїми неповнолітніми дітьми.

Разом з цим згідно ч. 1 ст. 18 закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. за № 2402-III, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. (Організація Об'єднаних Націй) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч. 1 - ч. 3 ст. 12 закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» за № 2623-IV, держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Разом з цим позивачем на надано суду та в матеріалах справивідсутній як доказ висновок органу опіки і піклування за місцем проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, щодо можливості виселення останніх із квартири АДРЕСА_1 без обмеження їх прав на проживання в санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди їх фізичному та розумовому розвитку, а також щодо можливості їх забезпечення іншим рівноцінним житлом.

На підставі наведеного суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 60, 109, 118, 119, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка її оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду міста Києва через Голосіївський районний суд міста Києва.

Суддя