Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 31 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 014/1422/74/90096, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 172 550,00 доларів США зі сплатою 11, 5% строком до 31 липня 2014 року.

На забезпечення кредитного зобов'язання 31 липня 2007 року між ними було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та земельна ділянка за цією адресою площею 0, 1328 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 29 серпня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 295 568, 06 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 2 355 884, 34 грн, яка складається із суми боргу за тілом кредиту у розмірі 135 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1 076 044, 50 грн, за процентами - 41 397, 46 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 329 966, 73 грн, пені за порушення строків погашення тіла кредиту у розмірі 57 974, 82 доларів США, що за офіційним курсом становить 462 099, 90 грн, пені за прострочення сплати процентів у розмірі 60 279, 93 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 480 473, 24 грн, штрафу за користування кредитом у розмірі 915, 85 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 7 300,00 грн, позивач просив у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до порядку, встановленого ст. 38 Закону України «Про іпотеку», виселити усіх мешканців іпотечного будинку.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2015 року, позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором за № 014/1422/74/90096/1 від 31 липня 2007 року у розмірі 2 355 884, 34 грн звернуто стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1; надано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» право на продаж предмета іпотеки житлового будинку будь-якій особі- покупцеві на умовах та в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на момент укладання договору купівлі-продажу; надано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» право на проведення усіх дій, пов'язаних із реалізацією предмета іпотеки, в тому числі на отримання у приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Колісник В.О. дублікату договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 липня 2007 року за реєстровим № 906, зареєстрованому у державному реєстрі правочинів за № 2252814 згідно з витягом № 4377364; надано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» право на виготовлення оригіналів, копій та дублікатів правовстановлюючих документів, технічної документації на житловий будинок з надвірними будівлями.

Виселено та знято із реєстраційного обліку з житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що 31 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 014/1422/74/90096, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 172 550,00 доларів США зі сплатою 11, 5% строком до 31 липня 2014 року для використання на споживчі цілі на придбання будинку по АДРЕСА_1

На забезпечення кредитного зобов'язання 31 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є придбаний за рахунок кредиту житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 загальною площею 156 кв. м. Також у договорі іпотеки зазначається про земельну ділянку за цією адресою площею 0, 1328 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка мала стати власністю іпотекодавця після укладення договору іпотеки.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст. 3 цього Закону.

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-58цс15 від 27 травня 2015 року, № 6-44цс15 від 25 березня 2015 року, № 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року, № 6-492цс15 від 16 вересня 2015 року, № 6-1102цс15 від 23 вересня 2015 року, № 6-1105цс15 від 16 вересня 2015 року, № 6-1196цс15 від 23 вересня 2015 року).

Задовольняючи позов у частині звернення стягнення на житловий будинок та виселення, суд першої інстанції виходив із того, що виконання судового рішення у цій частині не зупиняється на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позичальник ОСОБА_4 не використовує предмет іпотеки як постійне місце проживання. Такі обставини суд встановив на підставі належної оцінки акта державного виконавця від 19 червня 2014 року (а. с. 84), який під час вчинення виконавчих дій із виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості із виходом за адресою боржника (за якою саме не вказано) встановив, що боржник ОСОБА_4 у будинку не мешкає близько трьох років, фактично у будинку проживає наймач ОСОБА_7; рапорту ст. лейтенанта міліції Лебедєва С.С. від 17 червня 2014 року, який за виїздом на АДРЕСА_1 з'ясував, що ОСОБА_4 за вказаною адресою фактично не проживає, будинок винаймає ОСОБА_7 (а. с. 87).

Обставини справи судом досліджено повно та всебічно із належною оцінкою здобутих доказів відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Апеляційний суд обґрунтовано погодився із висновками суду першої інстанції.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи касаційної скарги про неможливість звернення стягнення на житловий будинок, оскільки після укладення договору іпотеки внаслідок проведеної реконструкції він є об'єктом самочинного будівництва, відхиляються, оскільки такі обставини під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій доказами не доводилися. Межі касаційного перегляду справи (ст. 335 ЦПК України) не передбачають права суду на оцінку нових доказів у справі.

Невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України, тому й у цій частині доводи касаційної скарги є безпідставними.

Обставини про те, що іпотечний договір укладено ОСОБА_4 зі згоди дружини, на момент його вчинення права власності чи користування предметом іпотеки малолітній (неповнолітній) особі не належали, досліджені апеляційним судом та обґрунтовано покладені в основу висновків про те, що внаслідок звернення стягнення на іпотечний будинок права ОСОБА_5 на нього не порушуються.

Доводів на скасування судових рішень у частині відмови у позові про звернення стягнення на земельну ділянку у касаційній скарзі не наведено, підстави для виходу за межі касаційної скарги відсутні, а тому оскаржувані судові рішення залишаються без змін у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук