№ 201/7431/14 ц
провадження 2/201/625/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі - Кодріній О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фірма "Мрія" про визнання права постійного проживання в гуртожитку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 06 червня 2015 року звернулися до суду з позовом до відповідача ТОВ "Дніпропетровська фірма "Мрія" про визнання права постійного проживання в гуртожитку, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивачі в своїх позовах та в ході судового засідання посилалися на те, що ОСОБА_1 з 1980 року по 1996 рік працювала в Дніпропетровському виробничому швейному об'єднанні ім. Володарського, з того ж року на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку від 30 серпня 1980 року вона стала постійно мешкати в кімнаті АДРЕСА_1 м. Дніпропетровська; в 1983 році в неї народився син ОСОБА_3, який також був поселений у вказаній кімнаті цього гуртожитку з моменту народження, де мешкає з нею і зараз, він зараз повнолітній. Вказана кімната в цьому гуртожитку є єдиним і постійним и їх місцем мешкання, вони стоять в черзі на покращення житлових умов в виконкомі Жовтневої райради м. Дніпропетровська і чекають надання квартири. На протязі останніх декількох років сторона відповідача шляхом прямої дії чи звернення до правоохоронних органів і судів, які виносили різні рішення, намагається виселити її з сином з вказаного гуртожитку без надання іншого жилого приміщення; вказані рішення були незаконними і скасовані апеляційними і касаційними судами, але загроза вказаного впливу залишилася. Тобто відповідач періодично вчиняє неправомірні дії до них, чим перешкоджають їм там нормально жити і користуватися вказаним житлом, хоча вони і зареєстровані там, іншого постійного житла не мають і бажають мешкати в цьому будинку. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено. Позивачі фактично просили усунення для них перешкод з боку відповідача в користуванні їх кімнатою в цьому гуртожитку, заявивши позов про своє постійне право мешкати там, просили визнати це право і стягнути судові витрати, задовольнивши позови в повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ "Дніпропетровська фірма "Мрія" в судовому засіданні позовні вимоги позивачів не визнав повністю, пояснивши, що позивачі дійсно мешкають у вказаній кімнаті їх гуртожитку № 2, вони там постійно прописані і зареєстровані в передбаченому законом порядку і ця реєстрація не оспорюється, позивачів зараз ніхто нікуди не виселяє, спорів в судах стосовно цього зараз немає і право постійного мешкання позивачів у вказаній кімнаті цього гуртожитку зараз вони не оспорюють, цього права вони не позбавлені. Отже в справі по цьому позову немає спору, а отже вимоги безпідставні і не обгрунтовані, перешкод в користуванні кімнатою позивачам вони не чинять і не чинили. Позивачі самі ведуть себе інколи протиправно по відношенню до відповідача, про що є докази, конфліктують, шкоди вони позивачам не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні заяви обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з'ясовано, що дійсно ОСОБА_1 з 18 лютого 1980 року по 23 травня 1996 року працювала в Дніпропетровському виробничому швейному об'єднанні ім. Володарського, з того ж 1980 року на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку від 30 серпня 1980 року вона стала постійно мешкати в кімнаті АДРЕСА_1 м. Дніпропетровська; ІНФОРМАЦІЯ_1 році в неї народився син ОСОБА_3, який також був поселений у вказаній кімнаті цього гуртожитку з моменту народження, де мешкає з нею і зараз, він зараз повнолітній. Вказана кімната в цьому гуртожитку є єдиним і постійним и їх місцем мешкання, вони стоять в черзі на покращення житлових умов в виконкомі Жовтневої райради м. Дніпропетровська і чекають надання квартири. На протязі останніх декількох років сторона відповідача шляхом прямої дії чи звернення до правоохоронних органів і судів, які виносили різні рішення (виселення, усунення перешкод та інш., зустрічні вимоги), намагається виселити її з сином з вказаного гуртожитку без надання іншого жилого приміщення; вказані рішення були незаконними і скасовані апеляційними і касаційними судами, але загроза вказаного, на думку позивачів, впливу залишилася. Тобто відповідач періодично вчиняє певні дії до них, чим перешкоджають їм там нормально жити і користуватися вказаним житлом, хоча вони і зареєстровані там, що підтверджується паспортними даними позивачів і відмітками в них про постійну прописку, іншого постійного житла не мають і бажають мешкати в цьому будинку. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивачі вимушені були звертатися з позовом до суду. Суд вважає вимоги позовної заяви підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…".

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні з пояснень сторін і матеріалів справи з'ясовано, що дійсно з 18 лютого 1980 року позивачка наказом № 247 була прийнята на роботу у Дніпропетровське виробниче швейне об'єднання ім. Володарського. 30 серпня 1980 року позивачка, працівниця ДВШО ім. Володарського, у зв'язку з трудовими відносинами на підставі спільного рішення адміністрації та профкому від 18 серпня 1980 року відповідно до ст. ст. 128, 129 ЖК України була поселена з неповнолітнім сином в службове приміщення в кімнату АДРЕСА_1 м. Дніпропетровську, з того часу постійно мешкала у цьому приміщенні.

Судом встановлено, що в 2000 році позивач і в 2003 році позивачка у зв'язку з постійним проживанням у кімнаті АДРЕСА_2 відповідно до діючого на той час Положення про прописку були постійно прописані по вказаному адресу. Про це свідчить відповідні штамп в їх паспортах, проставлені Жовтневим районним відділом Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області, на підтвердження реєстрації. Це підтверджується також довідкою ВГІРФО МВС Дніпропетровської області.

На час поселення позивачів у гуртожиток № 2 згідно зі ст. 127 ЖК України, під гуртожитки надавалися спеціально споруджені або переобладнанні для цієї мети жилі будинки. Жила площа в гуртожитках відповідно до ст. 129 ЖК України надається за спільним рішенням адміністрації, підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету за спеціальним ордером, який є єдиною підставою для вселення на надану житлову площу, в розмірі не менше 6 кв. м. на одну особу. Підставою для вселення у кімнату № НОМЕР_1, гуртожитку № 2 були ордер ДВШО від 30 серпня 1980 року і направлення на вселення до гуртожитку, видані на підставі спільного рішення адміністрації і профспілки ДВШО ім. Володарського від 18 серпня 1980 року були законними і відповідали діючому законодавству.

Судом встановлено, що з серпня 1980 року по цей час позивачі мешкають в даній кімнаті і своєчасно здійснюють оплату за користування наданого їй житла.

В 1993 році підприємство, на балансі якого знаходився гуртожиток АДРЕСА_1 прийняло участь у приватизації майнового комплексу ДВШО ім. Володарського. Після зміни власника у 1994 році будівля гуртожитку спочатку перейшла у колективну форму власності, а потім у 2005 році у приватну форму власності. Відповідно до Статуту КП "Дніпропетровська фірма "Мрія", а з 2005 року у зв'язку з реорганізацією цього підприємства в ЗАТ "Дніпропетровська фірма "Мрія", будівля гуртожитку АДРЕСА_1 ввійшла до статутного фонду ЗАТ "Дніпропетровська фірма "Мрія", а тільки потім у 2007 році до статутного фонду ТОВ "Дніпропетровська фірма "Мрія".

Судом встановлено, що з лютого 1980 року по травень 1996 року ОСОБА_1 працювала у ДВШО ім. Володарського, а потім у його правонаступника і постійно мешкала у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку № 2, який передавався з балансу на баланс одного правонаступника до іншого.

Ст. 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Згідно ст. 132 ЖК України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 20 постанови № 2 Пленуму Верховною Суду України від 12 квітня 1985 року (із змінами та доповненнями) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житловою кодексу України" ... не підлягають виселенню без надання іншою жилого приміщення ... особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм приміщення, не менше 10 років....

Згідно ст.ст. 111, 112 ЖК України, поважними можуть бути причини, якщо будівля підпадає під знос, загрожує обвалом. Але будівля гуртожитку № 2, по АДРЕСА_1, не підпадає під вищевказані обставини, так як в цілому використовується як гуртожиток для мешкання жильців.

Згідно рішення виконкому про введення в експлуатацію будівлі по АДРЕСА_1, це є гуртожиток, тобто статус будівлі визначений як гуртожиток. Оскільки цільове призначення гуртожитку не змінилось після неодноразових змін власників, то позивачі мають право продовжувати мешкати у тім приміщенні, на яке набула право ще у 1980 році. Приймаючи до уваги вказане, суд не може допустити порушення прав хоча б однієї із сторін.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Позивачі як мешканці вказаної кімнати цього гуртожитку АДРЕСА_1 м. Дніпропетровська не порушують прав фізичних та юридичних осіб (відповідача, інших осіб), не перешкоджання іншим мешканцям гуртожитку, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивачів. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі відповідачем цього зроблено не було.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі заперечують будь-якi домовленості i зобов'язання (крім передбачених законом) стосовно відповідача про мешкання в гуртожитку, перешкоди, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивачів. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позови підлягають задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання відповідачів на своїх запереченнях проти позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право постійного користування кімнатою № НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1 м. Дніпропетровська, а також стягнути з ТОВ "Дніпропетровська фірма "Мрія" на користь кожного з позивачів окремо судові витрати в вигляді судового збору в сумі по 121 грн. 80 коп.

Таким чином суд вважає обставини позовних вимог про визнання права постійного проживання в гуртожитку доведеними, позов в такому вигляді ґрунтується на вимогах закону і підлягає задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 47, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 9, 64, 65, 111, 112, 124, 125, 127, 128, 129, 132 ЖК України, ст. ст. 15, 16 України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57- 61, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право постійного користування кімнатою № НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1 м. Дніпропетровська.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фірма "Мрія" на користь ОСОБА_1 судові витрати в вигляді судового збору в сумі 121 грн. 80 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровська фірма "Мрія" на користь ОСОБА_2 судові витрати в вигляді судового збору в сумі 121 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -