Справа № 133/139/15-ц Провадження № 22-ц/772/2480/2015Головуючий в суді першої інстанції Сорока Д. В.
Категорія 19Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Зайцева А.Ю.,

при секретарі - Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання договорів недійсними, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» - Сорочука Олександра Володимировича на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 червня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ТОВ «ЕкономКомфорт» про визнання договорів №03841/15 від 05.01.2015 року та №03841 від 05.01.2015 року, укладених між ОСОБА_2 та ТОВ «Економ Комфорт» недійсними.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що 05.01.2015 року між нею та ТОВ «ЕкономКомфорт», в особі представника Шпак А.В., був укладений Договір №03841/15. Предметом даного договору є те, що одна сторона - адміністратор за згодою іншої сторони - учасника, зобов'язується за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного у додатку №1 до договору, у тому числі: а)створити групу учасників, забезпечити її адміністрування; б)присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; в)організувати та проводити розподіли свідоцтв; г)здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатковою угодою до нього.

У цей же день між ОСОБА_2 та ТОВ «ЕкономКомфорт», в особі представника Шпак А.В., також був укладений договір №03841.

Відповідно до п.1.1 даного договору Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов'язання за плату здійснити наступні дії: забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. За умовами п.2.1 цього договору, сторони дійшли згоди, що оплата надання послуг є договірною, виражається у процентному відношенні у розмірі 9,9% від вартості товару та/або цільової позики на суму визначену у додатку №1 до договору про участь у програмі і становить 14850 гривень.

Проте, як згодом вияснилось, така діяльність ТОВ «ЕкономКомфорт» містить ознаки фінансової послуги та підлягає ліцензуванню, а оскільки ТОВ «ЕкономКомфорт» станом на день укладення договору таку ліцензію не отримувало, договір підлягає визнанню недійсним з підстав визначених ч.1 ст.227 ЦК України, як такий, що вчинений юридичною особою без відповідного дозволу(ліцензії).

Пунктом 4 ч.1 ст.34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Згідно з п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 02.06.2011 року №3462-VI (введено в дію з 09 січня 2012 року) фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону.

Оскільки спірний договір між сторонами був укладений 05.01.2015 року, тобто після 09.01.2013 року, то укладення такого договору не відповідало вимогам законодавства, відповідно до якого, для укладення такого договору відповідач повинен був отримати у встановленому законом порядку відповідну ліцензію. Тому вчинення відповідачем вказаного правочину без відповідного дозволу (ліцензії) в силу ч.1 ст.203, ч.ч.1, 3 ст.215, ст.227 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним.

В позовній заяві ОСОБА_2 також зазначає, що оспорюваний Договір є договором приєднання (ст.634 ЦК України), який неодноразово визнавався судами недійсним через відсутність у відповідача права на його укладення.

Враховуючи наведене позивач ОСОБА_2 просила визнати недійсними Договір №03841/15 від 05.01.2015 року та Договір №03841 від 05.01.2015 року укладеними між нею та ТОВ «ЕкономКомфорт». Застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ТОВ «ЕкономКомфорт» на її користь сплачені за договором грошові кошти у розмірі 14850 гривень. Стягнути з ТОВ «ЕкономКомфорт» 5000 гривень у відшкодування завданої їй відповідачем моральної шкоди.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11.06.2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними договори, укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «ЕкономКомфорт» (, п/р 3601 в АТ «УкрСиббанк», МФО 3510054): №03841/15 від 05.2015 року та №03841 від 05.01.2015 року.

Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_2 14850 гривень, сплачених платежів по договору №03841 від 05.01.2015 року.

Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» до Державного бюджету України 243 гривні 60 копійок судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі директор ТОВ «ЕкономКомфорт» Сорочук О.В. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення і заперечення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія не знаходить підстав для її задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що 05.01.2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ЕкономКомфорт» був укладений договір №03841/15. Предметом даного договору є те, що одна сторона - адміністратор, за згодою іншої сторони - учасника, зобов'язується за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару. визначеного у додатку №1 до договору, у тому числі: а)створити групу учасників, забезпечити її адміністрування; б)присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; в)організувати та проводити розподіли свідоцтв; г)здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатковою угодою до нього (а.с.6).

Між ОСОБА_2 та ТОВ «ЕкономКомфорт», в особі представника товариства Шпак А.В., укладений також Договір №038411 від 05.01.2015 року (а.с.7).

Відповідно до п.1.1. даного Договору Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов'язання за плату здійснити наступні дії: забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. За умовами п.2.1. цього Договору, сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг є договірною, виражається у процентному відношенні у розмірі 9,9% від вартості товару та/або цільової позики на суму визначену у додатку №1 до договору про участь у програмі і становить 14850 гривень.

Ознайомившись із змістом оспорюваного договору №03841/15 та умовами програми «ЕкономКомфорт» (додаток №2 до договору), суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що послуга, яку за умовами даного договору передбачено надати ОСОБА_2 за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (ст.4 ч.1 п.111 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури.

Така діяльність, підпадає під визначення п.1.2. Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансування фінансових активів для придбання товарів у групах (затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 09.10.2012 №1676), згідно якого адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі-фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Оскільки договором, укладеним між сторонами передбачено залучення коштів фізичної особи, тому на здійснення відповідачем такої діяльності необхідно мати відповідну ліцензію.

Заперечення відповідача про те, що запропонована ним послуга ОСОБА_2 у договорі №03841/15 від 05.01.2015 року не має ознаки фінансової послуги не відповідає дійсним обставинам справи та суперечать вимогам Закону.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою послугою розуміють операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Як убачається з умов укладеного між сторонами договору відповідач зобов'язався вчинити певні дії за плату та за рахунок відповідача. У цьому визначенні мета прибутку не є критерієм віднесення операції з фінансовими активами до поняття фінансової послуги, а «мета отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів» стосується лише залученням фінансових активів від інших осіб.

Не знайшли свого підтвердження і заперечення відповідача про те, що на нього не поширюється дія ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки до визначених у ч.2 ст.3 цього Закону установ, на діяльність яких не поширюються положення Закону, відповідач не відноситься.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідно до вимог ч.2 ст.203 та ч.1 ст.227 ЦК України укладений між сторонами договір №03841/15 від 05.01.2015 року є недійсним, оскільки вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії).

Окрім того з матеріалів справи вбачається, що відповідач пропонуючи позивачу надання фінансової послуги, укладає групу договорів, при тому, що позивач, як споживач послуги і так має право, без укладення договору №03841 на отримання повної інформації про послугу та її виконавця, згідно із п.4 ч.1 ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Враховуючи, що відповідач не повідомив ОСОБА_2 про відсутність у нього ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач був позбавлений свідомого вибору на укладення відповідного договору, оскільки така підприємницька діяльність відповідача вводить в оману споживача і кваліфікується як нечесна (ст.19 ч.2 п.4, 5 та ч.2 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Тому, відповідно до ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є всі підстави для визнання недійсним договору №03841/15.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

В даному випадку з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 14850 гривень, сплачених на виконання укладеного між сторонами правочину, який визнається судом недійсним.

Оскільки позивач не надала суду належних та допустимих доказів про заподіяння їй діями відповідача моральної шкоди, суд обґрунтовано відмовив в цій частині заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам і матеріалам справи, ґрунтується на вимогах Закону, а тому підстав для його скасування або зміни судова колегія не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» - Сорочука Олександра Володимировича відхилити, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Зайцев А.Ю.