Справа № 199/5966/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

27 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Згідно позову, відповідно до укладеного договору № 0 від 22 серпня 2008 року відповідач ОСОБА_1 в Акціонерному комерційному іноваційному банку «Укрсиббанк» отримав кредит у розмірі 31125,00 доларів США. Відповідач взяв на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 10,50 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами. Кінцевий строк погашення кредиту - 25 серпня 2015 року. АТ «УкрСиббанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, надавши відповідачу кошти в зазначеному розмірі. Позивач право вимоги за цим кредитним договором отримав від АТ «УкрСиббанк»за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року. За вказаним договором АТ «УкрСиббанк» відступив позивачу право вимоги від відповідача коштів, право на одержання яких належить АТ «УкрСиббанк», а позивач набув право вимоги коштів від відповідачаУмови погашення кредиту відповідачем не виконані. Станом на 15 червня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 44519,19 доларів США та 230738,17 грн., з яких:

-30326,79 доларів США - заборгованість за тілом кредиту;

-14192,40 доларів США - заборгованість за відсотками;

-214819,04 грн. - пеня;

-13138,80 грн - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості за тілом кредиту;

-2780,33 грн. - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості за відсотками.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 22 серпня 2008 року було укладено договір поруки № 225137. Відповідно до умов договору поруки, поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов'язань по кредитному договору. Станом на час подання позовної заяви заборгованість за кредитним договором позичальником та поручителями у добровільному порядку не погашена.

Позивач просить стягнути з відповідачів на його користь солідарно зазначену заборгованість та понесені ним судові витрати.

Позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи в судове засідання представника не направив. Надав суду письмову заяву, згідно якої підтримав заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Просить розглянути справу за відсутності свого представника.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи в порядку ч. 1 ст. 77 ЦПК України, в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суду не повідомили.

За ухвалою суду розгляд справи проведений за відсутності сторін в порядку ст. 224 ЦПК України заочно за наявних в справі доказів.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивачем до позову додана копія договору про надання споживчого кредиту № 0 (а.с. 6-15), укладеного 22 серпня 2008 року між відповідачем ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 31125,00 доларів США, зі сплатою 10,50% річних, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених договором.

Відповідачем ОСОБА_1 не оспорений той факт, що зазначений кредитний договір підписаний особисто ним і що кредитні кошти отримані ним в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як зазначено у ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Позивач право вимоги за цим кредитним договором отримав від Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 зобов'язався щомісячно здійснювати погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами у строки та в розмірах встановлених графіком погашення кредиту (п. 1.2.2).

Згідно довідки заборгованості за кредитом (а.с. 34), станом на 15 червня 2015 року утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 30326,79 доларів США, та за відсотками у розмірі 14192,40 доларів США. Розрахунок простроченої заборгованості за кредитом та відсотками позивачем здійснений арифметично правильно та відповідачами не оспорений.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: ... сплата неустойки.

За ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до п. 4.1 договору, за порушення повернення кредитних ресурсів та/або оплати відсотків, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума заборгованості виражена у іноземній валюті, пеня нараховується за кожен день прострочення.

Позивачем з дотриманням вимог п. 4.1 договору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України здійснене нарахування пені за прострочення сплати кредиту та відсотків у розмірі 214819,04 грн.

Розрахунок пені позивачем здійснений арифметично правильно та відповідачами не оспорюється.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1, як позичальник за кредитним договором, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1054 ЦК України прострочив виконання грошового зобов'язання в частині повернення позикодавцеві чергової частини позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивач стверджує, що наслідком прострочення сплати позичальником чергової частини кредиту більш ніж на один місяць є виникнення у позивача права вимагати дострокового повернення тієї частини кредиту, строк повернення якої не минув.

Суд враховує, що укладеним сторонами кредитним договором (п. 6.1.2) передбачено, що банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з пункту 1.2.2 договору, та вимагати від позичальника дострокового поверхня всієї суми кредиту та повної сплати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

Наведені положення договору кореспондуються з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення чергової частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зазначена норма міститься у параграфі 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України.

За ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлене цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Оскільки укладений між сторонами кредитний договір є договором про надання споживчого кредиту, положення ч. 2 ст. 1054 ЦК України підлягають застосуванню з урахуванням вимог п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким, якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі:

1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або

2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або

3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або

4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 затримав сплату чергової частини кредиту більш ніж на один календарний місяць, у позивача на підставі п. 6.1.2 кредитного договору, ч. 2 ст. 1054 ЦК України з урахуванням вимог п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» виникло право вимагати від відповідача дострокового повернення чергової частини позики, що залишилася та відсотків.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Договір про надання споживчого кредиту був забезпечений укладенням позивачем зі співвідповідачем - ОСОБА_2 договору поруки № 225137 від 22 серпня 2008 року (а.с. 26), за яким поручитель зобов'язався відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_1 усіх зобов'язань що виникли з договору про надання споживчого кредиту.

За ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, співвідповідач ОСОБА_2, як поручитель ОСОБА_1, згідно ч. 1 ст. 553, ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України відповідає перед банківською установою у тому ж обсязі, що і останній, включаючи сплату основного боргу, процентів та неустойки.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Також, суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, за яким відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Суд виходить з того, що згідно умов кредитного договору (п. 1.3.4) зстрок сплати крелиту та відсотків 22 числа кожного місяця, наступного за тим, за який було видано кредит. Отже, 23 числа кожного місяця, у разі нездійснення до цього часу відповідачем чергового щомісячного платежу, позивач мав об'єктивну можливість довідатися про порушення свого права на отримання такого щомісячного платежу і початок перебігу строку давності щодо вимог про стягнення такого простроченого щомісячного платежу починається з 23 числа відповідного місяця.

Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позивач звернувся з позовом до суду 28 липня 2015 року (а.с. 6).

Отже позивачем пропущено строк давності щодо позовних вимог про стягнення чергових платежів з повернення кредиту та оплати відсотків, строк сплати яких настав 23 липня 2012 року.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України, до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Таким чином, позивачем пропущено строк давності щодо позовних вимог про стягнення пені, нарахованої станом на 28 липня 2014 року.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-25цс15 від 18 березня 2015 року, за яким виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Відповідач своїми правами скористався на власний розсуд та заяву про застосування позовної давності суду не надав.

За таких обставин, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, суд позбавлений можливості за власною ініціативою застосувати позовну давність.

За ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачі, згідно вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняються від відповідальності за неможливість виконання ними грошового зобов'язання, і у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов'язані сплати суму боргу.

За наведених обставин позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом, відсотками та нарахованої пені підлягають задоволенню.

Заборгованість відповідачів, яка підлягає стягненню з них на користь позивача становить:

-30326,79 доларів США - заборгованість за тілом кредиту;

-14192,40 доларів США - заборгованість за відсотками;

-214819,04 грн. - пеня;

-13138,80 грн - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості за тілом кредиту;

-2780,33 грн. - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості за відсотками;

Що загалом складає 44519,19 доларів США (30326,79+14192,40) та 230738,17 гривень (214819,04+13138,80+2780,33).

Пленум Верховного Суду України у п. 14 своєї постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Оскільки позика позивачем надавалася у доларах США, заборгованість, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, підлягає стягненню у грошовій одиниці України - гривні з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно службового розпорядження Національного Банку України, офіційний курс гривні до долару США станом на час ухвалення судового рішення становить 2142,5702 гривень за 100 доларів США.

За наведених обставин, заборгованість відповідача перед позивачем за тілом кредиту та відсотками еквівалентна 44519,19 долари США дорівнює 953857,90 грн. (44519,19 х 21,425702), і з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 1184596,07 грн. (953857,90 + 230738,17).

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідачів на користь Держави згідно вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3654 грн.

При цьому суд враховує роз'яснення, викладені у п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Отже, з кожного з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 1827 грн. (3654 / 2).

Керуючись ст. 526, ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 553, ч.ч. 1, 2 ст. 554, ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 625, ч. 1 ст. 625, ч. 1 ст. 1049, ч. 2 ст. 1050, ст. 1054 ЦК України, п. 10 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 та 224 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Бан» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 серпня 2008 року у загальному розмірі 1184596 (один мільйон сто вісімдесят чотири тисячі п'ятсот дев'яносто шість) гривень 07 (сім) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір у розмірі по 1827 (одній тисячі вісімсот двадцять сім) гривень з кожного.

На рішення позивачем може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Відповідач, який не з'явився у судове засідання, може подати до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська заяву про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий :