Номер провадження: 22-ц/785/1890/15
Головуючий у першій інстанції Кодінцева С.В.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Суворова В.О., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 10 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Одеське обласне управління АТ "Ощадбанк", ОСОБА_3, треті особи: Болградська районна державна адміністрація Одеської області в особі Органу опіки та піклування, Приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Головного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 - "Про встановлення факту і права проживання в житловому будинку, визнання недійсним договору іпотеки", -

ВСТАНОВИЛА:

06.10.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який у подальшому був уточнений, по якому просив встановити факт його проживання в будинку за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ним право проживання у вказаному будинку з лютого 1996 року по теперішній час, а також визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 19.12.2001 року, укладений між ПАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_3

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що від народження 16.02.1996 року та по теперішній час він постійно проживав у вказаному житловому будинку, але зареєстрованим він був за іншою адресою - за місцем реєстрації його матері. Встановлення даного факту позивачу необхідно для підтвердження його права проживання в цьому будинку та подальшого визнання договору іпотеки недійсним, який 19.12.2007 року був укладений між його батьком та ПАТ "Ощадбанк України". За умовами цього договору було передано в іпотеку вказаний будинок, без отримання висновку органу опіки та піклування, оскільки в цьому будинку він постійно проживав та був неповнолітньою особою.

Позивач до суду не з*явився, сповіщався належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ПАТ "Ощадбанк" до суду не з*явився, сповіщався належним чином, подав заяву про не визнання позовних та розгляд справи у відсутність представника.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав, не заперечував проти його задоволення.

Представник третьої особи Болградська РДА Одеської області в особі Органу опіки та піклування позов визнав, просив задовольнити.

Приватний нотаріус Болградського РНО ГУЮ в Одеській області до суду не з*явився, повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд позову у її відсутність, а також письмові заперечення, відповідно до яких вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 10.12.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

22.12.2014 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

Батьками позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.08.1995 року.

Відповідно до паспортних даних позивача, він значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 з 28.02.2012 року, а з 11.10.2013 року є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2. Мати позивача за цією ж адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована з 02.03.2010 року, батько, який є відповідачем у справі - з 14.02.1997 року.

Власниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності на даний час є ОСОБА_3 - 1/3 частка, та ОСОБА_5 - 2/3 частки, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28.12.2012 року, виданого на підставі рішення ВК Болградської міської ради Одеської області від 26.12.2012 року.

Відповідно до довідки Виховного комплексу спеціалізована школа І-ІІІ ступеню-ліцей, позивач ОСОБА_2 в період навчання в зазначеній школі протягом 2002-2006 років проживав за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, в медичних картках, заведених Болградською дитячою консультацією, дитячим садком, а також згідно картки дородового патронажу адреса місця проживання позивача та його матері до пологів також значиться як: АДРЕСА_1.

Дані обставини також були підтвердженні показаннями свідків, які були заслухані районним судом під час розгляду справи.

19.12.2007 року між ВАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_3, який виступає як майновий поручитель СФГ "Статус" був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки нерухомого майна, предметом якого є нерухоме майно, а саме: 2-поверхове домоволодіння, що складається з житлового будинку під літ. А, 2 - поверхового магазину під літ. Б, сараю під літ. В, Г., навісу під літ. Д, вбиральні під літ. Е, за № 1-5 дворових споруд, загальною площею 260,7 кв.м., житловою площею 102,6 кв.м., що розташоване на земельній ділянці Болградської міської ради Одеської області, площею 1000 кв.м. і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтями першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

В п. 8 постанови від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Зокрема, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 203 ЦК України в редакції, що діяли на момент вчинення правочину, встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин, що вчиняється батьками (усиновителями), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Статтею 18 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначеною статтею визначені істотні умови, які повинен містити договір іпотеки і у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Судом першої інстанції було встановлено, що форма, порядок та зміст спірного іпотечного договору відповідає вимогам ст. 18 Закону України "Про іпотеку".

З такими висновками районного суду погоджується і колегія суддів.

Відповідач ОСОБА_3 на момент укладання правочинну у розумінні ст.ст.30, 34 ЦК України мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що на момент укладання іпотечного договору власником предмета іпотеки був лише ОСОБА_3

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 23.05.2012 року, власник майна має право самостійно вирішувати питання про передачу цього майна в іпотеку, отримання згоди від будь-якої особи на розпорядження своєю власністю в такий спосіб законом на вимагається.

Позивач в своєму позові вказує, що оспорюваний правочин суперечить його житловим правам.

Щодо житла, право на користування яким мають діти, п. 1 ч. 2 ст. 177 СК України передбачено, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування поміж іншого вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Частина 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" передбачає, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно із п. 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 року за № 283/8882, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів.

Листом Міністерства юстиції України від 25.07.2006 року визначено, що нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном осіб витребовують довідку про реєстрацію їх місця проживання або місця перебування за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним органом з питань реєстрації.

Оскільки, згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону - нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації.

Колегія суддів вважає, що належним доказом на підтвердження факту користування житлом є довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за спірною адресою, що видані житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації.

Так, відповідно до довідки Болградської міської ради Одеської області від 10.12.2007 року № 6114, в будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3, інші особи не зареєстровані і не проживають.

Зазначена довідка взята до уваги нотаріусом при укладенні вищезазначеного договору іпотеки.

Крім того, реєстрація в спірному будинку позивача та його матері була здійснена після укладення договору іпотеки.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_5 відповідно до нотаріально посвідченої заяви добровільно надала згоду своєму чоловікові на передачу майна в іпотеку банку, зазначивши, що вона проживає за іншою адресою.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", зазначив, що суди повинні з'ясовувати, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодаржателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Наведені роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ були враховані судом першої інстанції при розгляді даної цивільної справи.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що між банком та відповідачем ОСОБА_3 був укладений вищезазначений іпотечний договір, вони дійшли згоди щодо істотних умов договору, дотримались принципу свободи договору (ст. 627 ЦК України) та принципу волевиявлення учасника правочину, що визначений ч. 3 ст. 203 ЦК України та взяли на себе зобов'язання щодо виконання цього договору.

Отже, саме недобросовісна поведінка іпотекодавця, на якому в силу закону лежить обов'язок попередження про всі відомі права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, а не банку, призвела до приховування факту користування житлом позивача, з подальшим оспорюванням договору іпотеки, що на думку колегії суддів є метою уникнення взятих на себе зобов'язань відповідно до договору іпотеки.

З огляду на положення ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, яким чином вимоги про визнання права користування спірним житловим приміщенням впливає на його права, за захистом якого він звернувся, так як право на користування спірним житловим приміщенням повнолітнього члена сім'ї іпотекодавця, а позивач на даний час є вже повнолітньою особою, не впливає на укладення договору іпотеки.

Крім того, за змістом ч.2 ст. 256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені лише юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Але позивач обґрунтовував вимоги щодо встановлення факту проживання у спірному будинку і факту виникненням у нього права проживання в цьому будинку необхідністю визнання недійсним спірного договору іпотеки.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 07.11.2011 року у справі № 6-44цс11, встановлення факту, що має юридичне значення, може мати наслідком визнання недійсним договору іпотеки лише у тому разі, якщо судове рішення про встановлення такого факту існувало на час укладення договору іпотеки. Встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, після сплину тривалого часу після укладення спірних договорів не впливає на суть правовідносин, які склалися у зв'язку з укладенням цих договорів.

Вказана постанова Верховного Суду України згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою при застосуванні судами норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку встановлення факту проживання та права проживання в спірному житловому будинку не впливає на визнання договору іпотеки недійсним, а тому районний суд прийшов до правильного висновку, що вимога позивача про встановлення таких фактів не підлягає задоволенню, у зв'язку з чим в задоволенні позову було обґрунтовано відмовлено.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів цивільної справи не вбачається, що позивачем по справі були надані належні допустимі письмові докази на підтвердження доводів та позовних вимог.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоду іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Вказана норма забороняє зловживання правом, розрізняючи види останнього, а саме навмисне завдання шкоди іншій особі у процесі реалізації свого права та зловживання правом, пов'язане з використанням недозволених форм його реалізації, але у рамках загального дозволеного типу поведінки щодо даного права.

Зловживання правом тягне за собою застосування санкції, яка передбачає відмову у охороні неналежно здійснювального права.

Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є недоведеними та непідтвердженими, у зв'язку з чим неспроможними та такими, що не спростовують висновків суду, не маючи підстав та доведеності для задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Апеляційна скарга не містить доводів, які мають бути підставами для скасування рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 10 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

В.О. Суворов

П.М. Черевко

28.01.2015 року м. Одеса