У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,Каєтової О.В., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9, служба у справах дітей неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21 січня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

В травні 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання недійсним укладеного між сторонами договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 02 червня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 02 червня 2009 року, посилаючись на те, що вказаний договір є фіктивним, оскільки фактично позивачі не мали наміру передавати, а відповідач приймати безоплатно спірну квартиру. Договір дарування укладався як забезпечення виконання боргових зобов'язань позивачів перед відповідачем за договором позики від 03 червня 2009 року. Крім цього, позивачі просили стягнути із відповідача понесені ними судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 листопада 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 21 січня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 02 червня 2009 року між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9 02 червня 2009 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2014 року відмовлено ОСОБА_8 у відкритті касаційного провадження на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2014 року скасовано та справу направлено на новий касаційний розгляд.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що договір дарування був укладений з метою забезпечення виконання договору позики, а тому оспорюваний договір є фіктивним.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком апеляційного суду.

Судами встановлено, що 02 червня 2009 року між сторонами укладено договір дарування, за яким ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зобов'язувались передати у майбутньому безоплатно у власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_3, який посвідчено приватним нотаріусом.

Згідно із п. 9 спірного договору сторони домовились, що під передачею квартири слід вважати символічну передачу речі. Передача дарувальниками обдарованій та прийняття обдарованою від дарувальників ключів від квартири, технічного паспорта відбудеться в термін до 02 квітня 2010 року та свідчитиме про те, що передача речі відбулась.

03 червня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_6 взяла в борг у ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 14 200 євро із зобов'язанням повернути кошти до 03 квітня 2010 року.

Оскільки грошові кошти, у встановлений термін повернуті не були, ОСОБА_8 зверталась до суду з позовом і відповідно рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 20 жовтня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2013 року, стягнуто із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 заборгованість за договором позики в розмірі 14 200 євро та 3-х відсотків річних.

Таким чином судом встановлено, що у позивачів існували боргові зобов'язання перед відповідачкою.

Згідно ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

За таких обставин, у порушення зазначених вимог закону, суд апеляційної інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, оскільки встановивши, що під договором дарування сторони фактично приховали договір застави, укладений з метою забезпечення повернення ОСОБА_6 грошових коштів, які вона взяла в борг у ОСОБА_8 в розмірі 14 200 євро, неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме ст. 234 ЦК України, у зв'язку з чим прийшов до помилкового висновку, що вказаний договір є фіктивним.

Оскільки обставини, пов'язані із перевіркою правильності визначення обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів, судом з`ясовувались неналежним чином, чим порушено норми процесуального права ( ст. ст. 10, 60, 61, 179 ЦПК України) і таке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21 січня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук