Справа №473/5312/14-ц 20.01.2015 20.01.2015 20.01.2015
Провадження № 22ц- 784/175/15 Головуючий у 1-й інстанції Вуїв О.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

20 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

при секретарі Шпонарській О.Ю.,

за участю:

- представників позивачки ОСОБА_2, ОСОБА_3,

- відповідачки ОСОБА_4,

- представника відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 грудня 2014 року

за позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7

про

визнання недійсним договору купівлі - продажу,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, зазначила третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі - продажу.

Позивачка зазначала, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

29 квітня 2014 року вона уклала з ОСОБА_4 договір купівлі -продажу цієї квартири, засвідчений приватним нотаріусом.

Посилаючись на те, що умови вказаного договору не відповідали вимогам ст.ст. 203,215 ЦК України, а також на те, що відповідачкою не було проведено повну оплату вартості квартири відповідно до досягнутих домовленостей, позивачка просила визнати недійсним договір купівлі -продажу від 29 квітня 2014 року.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає обставинам справи.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області 24 листопада 2006 року.

29 квітня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу вказаної квартири.

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7

Згідно п.2.2 п.2.2 договору купівлі - продажу, вартість квартири, що відчужується становить 208 693 грн., а за домовленістю сторін визначена продажна вартість квартири у 120 000 грн., які продавець повністю одержав від покупця до підписання цього договору і своїми підписами підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру, а також відсутність будь - яких претензій.

Судом вірно встановлено, що між сторонами була досягнута домовленість про продаж квартири за ціною більше ніж зазначено у договорі, оскільки це ґрунтується на позиціях позивачки та визнанні цієї обставини в суді відповідачкою.

За змістом ст.. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Згідно ст..11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Із змісту позовної заяви випливає, що позивачка просила визнати недійсним договір купівлі продажу від 29 квітня 2014 року в цілому, а не в частині і просила вирішити спір на підставі ст.ст. 203,213,215,216,229,230 ЦК України, які є різними за змістом та взаємовиключними.

При цьому, із заявлених позовних вимог не зазначила конкретну правову підставу для визнання угоди недійсною.

З урахуванням положень ст.ст. 11,27, 31 ЦПК України суд не може вийти за межі заявлених вимог.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції на вказані положення закону уваги не звернув, всупереч ч. 4 ст.10 ЦПК України не роз'яснив позивачці її право уточнити позовні вимоги, з огляду на обраний нею спосіб захисту порушеного права.

Суд апеляційної інстанції відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України позбавлений таких повноважень.

З огляду на наведене, відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді