Справа № 603/841/14-ц
Провадження №2/603/8/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Галіяна І. М.

при секретарі Бішко І.М.

розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Монастириська цивільну справу

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про розподіл земельної ділянки, яка знаходиться у спільному користуванні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - позивачі) звернулись до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_3.(далі - відповідач) про проведення розподілу за земельно-кадастровою документацією земельної ділянки, яка знаходиться у спільному користуванні за адресою АДРЕСА_1 Тернопільської області та залишити в користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2 земельну ділянку в розмірі - 0,3369 га., в тому числі залишити позивачу ОСОБА_2 земельну ділянку не менше 1 м від найбільш виступаючої конструкції стіни будівлі до межі сусідньої ділянки для догляду та обслуговування літньої кухні і сараю. За ОСОБА_3 залишити земельну ділянку в розмірі - 0,15 га.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 червня 1954 року виконавчий комітет Монастириської районної ради депутатів трудящих видав дозвіл ОСОБА_4 на будівництво житлового будинку за вказаною адресою. В 1956 році будинок був поділений між ОСОБА_4 та його зятем ОСОБА_5 по 1/2 кожному.

Після смерті ОСОБА_4 в 1967 році частину будинку успадкував його син ОСОБА_6 та отримав свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку, другу 1/2 частину домоволодіння мав успадкувати ОСОБА_3 після смерті свого батька ОСОБА_5

В 2008 році, після смерті батька до позивача ОСОБА_2 перейшло право власності на 1/2 частину будинку. Між позивачами та відповідачем виник спір про розподіл земельної ділянки, що перебуває у спільному користуванні.

23 грудня 2014 року ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області залучено до участі в справі Монастириську міську раду як третю особу на боці відповідача.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених в позовній заяві, просив їх задовольнити. Позивач ОСОБА_1 у заяві від 11 листопада 2014 року вимоги позовної заяви підтримала та просила справу розглядати без її участі.

Представник відповідача - ОСОБА_7 та сам відповідач ОСОБА_3, в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечили, просили в позові позивачам відмовити з підстав його необгрунтовності. Окрім цього зазначили, що спір про розподіл спірних земельних ділянок проведений органом місцевого самоврядування уже був предметом судового розгляду.

Представник Монастириської міської ради Тернопільської області проти позову заперечив з підстав викладених в письмових поясненнях. В судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивачам.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони по справі, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позивачів виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Таким чином, правосуддя поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, в тому числі й на земельні відносини.

В порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (ч. 1 ст. 15 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами частини третьої ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом вищевказаної норми обставини, встановлені під час розгляду судової справи, не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі. Такі особи мають право на звернення до суду із самостійним позовом. Разом із тим під час розгляду справи за таким позовом суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними.

З обставин даної справи вбачається, що позивачами в 2012 році було заявлено адміністративний позов до Монастириської міської ради, третя особа ОСОБА_8 та ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення міської ради яким затверджено розподіл спірних земельних ділянок.

Постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 24.02.2012 року залишеною без змін Львівським апеляційним адміністративним судом та Вищим адміністративним судом України позивачам в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Так вищевказаними рішеннями було встановлено, що 21.04.2010 року комісією Монастириської міської ради складено акт згідно якого сторонам запропоновано погодити схему розмежування земельних ділянок. 20.10.2011 року цією ж комісією Монастириської міської ради складений акт розгляду заяви ОСОБА_1 та вирішено провести розподіл земельних ділянок між ОСОБА_8 (мати відповідача по даній справі), ОСОБА_2, ОСОБА_1, по АДРЕСА_1 і залишити в їхньому користуванні за ОСОБА_2, ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2722 га, а саме, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 0,0748 га, для ведення особистого селянського господарства 0,1974 га; за ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,2146 га, а саме, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 0,0702 га, для ведення особистого селянського господарства 0,1444 га.

Вищевказаний акт був затверджений рішенням від 11.11.2011 року № 231 шостого скликання двадцятої сесії Монастириської міської ради .

Запропонована сторонам схема розмежування земельних ділянок була розроблена на основі даних земельно-кадастрової книги радгоспу «Росія», оскільки дані земельні ділянки виділялись в користування саме з складу земель даного радгоспу про що свідчила копія з земельно-кадастрової книги радгоспу «Росія».

Окрім цього, суд дійшов висновку про те, що комісією Монастириської міської ради було дотримано всіх необхідних вимог щодо розподілу суміжних земельних ділянок між користувачами по АДРЕСА_1 Тернопільської області.

Як убачається із даної справи суб'єктний склад її учасників є аналогічним до тієї що розглядалася за правилами адміністративного судочинства, зокрема, як позивачі, так і відповідач за виключенням ОСОБА_8 яка померла, так і Монастириська міська рада були особами, що брали участь у справі.

За таких обставин, суд бере до уваги ті обставини та висновки, які були встановлені постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 24.02.2012 року. А саме, що розподіл спірної земельної ділянки між позивачами та відповідачем уже був встановлений органом місцевого самоврядування та затверджений рішенням органу місцевого самоврядування, який пройшов судову перевірку й визнаний правомірним.

Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні позивачам та відповідачу належить по 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 Тернопільської області, які вони одержали в порядку спадкування.

Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Спірні земельні ділянки виділялись в користування саме з складу земель радгоспу «Росія».

Згоди щодо користування суміжними земельними ділянками між позивачами та відповідачем та його мамою ОСОБА_8 не було досягнуто, а тому спір про розподіл земельних ділянок між землекористувачами вирішувався органом місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Згідно із ч. 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку, тим самим незаконність рішень органів місцевого самоврядування може бути визнана тільки судом, будь-який інший орган позбавлений такого права.

Згідно ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", згідно зі статтею 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Як вбачається з позовної заяви позивачі звернулися в суд з позовом про проведення розподілу за земельно-кадастровою документацією земельної ділянки, розподіл котрої вже було проведено та є, з цього приводу рішення суду щодо законності такого розподілу. Таким чином, суд фактично розцінює звернення позивачів із позовом до суду, як намагання добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі «Рябих проти Росії», визначив окремі ознаки принципу остаточності судового рішення, який полягає в тому, що б жодна сторона не мала права ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише заради повторного судового розгляду й ухвалення нового рішення у справі. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру

Окрім цього, як наголосив Європейський Суд з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року «право на справедливий судовий розгляд, яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення» (п.40 мотивувальної частини зазначеного рішення).

За таких обставин суд приходить до переконання, що наведені позивачами обставини не дають правових підстав для задоволення позову, оскільки повторний розподіл земельної ділянки за земельно-кадастровою документацією буде суперечити принципу юридичної визначеності, що випливає із п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід'ємною частиною національного законодавства.

Окрім цього, суд не бере до уваги посилання позивача про неможливість користуватися літньою кухнею та сараєм через відсутність належного розміру земельної ділянки необхідної для та обслуговування цих господарських будівель, оскільки як зазначив представник відповідача дане питання може бути врегульоване через встановлення земельного сервітуту відповідно до положень цивільного та земельного законодавства, щодо якого відповідач не заперечує.

Також не знайшли свого підтвердження в судовому засідання посилання позивача, що згідно земельно-шнурової книги колишнього колгоспу «Чехова» за ОСОБА_1 рахувалася присадибна земельна ділянка розміром - 0,40 га, оскільки як було встановлено під час огляду земельно-кадастрової книги радгоспу «Росія» м. Монастириська Монастириського району під порядковим номером 24 зазначено, що ОСОБА_1 належало всього 0,25 га.

З огляду на вищенаведене, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 15, ч. 3 ст. 61 ЦПК України, 158 ЗК України суд,-

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про проведення розподілу за земельно-кадастровою документацією земельної ділянки, яка знаходиться у спільному користуванні за адресою АДРЕСА_1 Тернопільської області, залишення в користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2 земельної ділянки в розмірі - 0,3369 га., в тому числі залишення позивачу ОСОБА_2 згідно п. 3.25 ДБН - 360 від 1992 року земельної ділянки не менше 1 м від найбільш виступаючої конструкції стіни будівлі до межі сусідньої ділянки для догляду та обслуговування літньої кухні і сараю та за ОСОБА_3 залишення земельної ділянки в розмірі - 0,15 га - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляцій скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області.

Суддя І. М. Галіян

Повне рішення суду виготовлене 28.01.2015 року.