Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Ратнівської державної нотаріальної контори Лахтюк Інна Миколаївна, про визнання недійсним договору про участь у вихованні та утриманні дитини; за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 5 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 квітня 2015 року,

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про участь у вихованні та утриманні дитини, посилаючись на те, що 12 вересня 2011 року державним нотаріусом Ратнівської державної нотаріальної контори Волинської області Лахтюк І.М. було посвідчено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, укладений між нею та відповідачем, згідно із яким син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, будуть проживати з батьком ОСОБА_4

Вважала даний договір недійсним, оскільки його не підписувала та умови не узгоджувала, договір не укладався, всупереч нормам закону її волевиявлення не є вільним, не відповідає її волі, не є взаємним, не є двостороннім, не спрямованим на досягнення певної мети. Нотаріус не могла встановити її особу при укладені договору, оскільки у нотаріуса присутньою не була, нотаріус не зазначила в договорі реквізити її паспорта та ідентифікаційного номера. Не було внесено запис №1007 про вчинення нотаріальних дій в реєстр для реєстрації нотаріальних дій. 12 вересня

2011 року не вносила плати за вчинення нотаріальних дій. За її відсутності, зміст статтей, зазначених в договорі, нотаріус не могла роз'яснити. Оскільки порушені її права та інтереси, просить визнати даний договір недійсним.

Також ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, дочки ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі по 1 000 грн щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, але не менше 30% прожиткового мінімуму, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову зазначала, що з 25 травня 1996 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 20 квітня 2010 року було розірвано.

Від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з відповідачем та дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач в утриманні дочки участі не приймає. Він є працездатним, немає на утриманні інших осіб, а тому спроможний сплачувати аліменти.

Крім того, ОСОБА_4 звернувся в суд з зустрічним позовом до

ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, сина ОСОБА_7 у твердій грошовій сумі по 1 000 грн щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, але не менше 30% прожиткового мінімуму, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивував тим, що від шлюбу з ОСОБА_3 народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб між сторонами розірвано в судовому порядку. Даним рішенням суду, за спільним погодженням сторін син ОСОБА_7 залишився на його утриманні. Він надає кошти на утримання дочки ОСОБА_8. Син ОСОБА_7 проживає з ним та знаходиться на його утриманні. Участі в утриманні сина ОСОБА_3 не бере.

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від

5 лютого 2015 року в задоволенні заявлених позовів відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 22 квітня

2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні заявлених позовів ОСОБА_3 залишено без змін.

Рішення в частині зустрічного позову ОСОБА_4 в апеляційному порядку не переглядалось, оскільки не оскаржувалось.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови в задоволенні її позовних вимог, у цій частині ухвалити нове рішення, яким вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи ОСОБА_3 у визнанні недійсним договору про участь у вихованні та утриманні дитини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову про стягнення аліментів, суди виходили з того, що дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає з матір'ю, а син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, - з батьком.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від

20 квітня 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

12 вересня 2011 року між сторонами було укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, за умовами якого діти: син

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, будуть проживати з батьком ОСОБА_4 На утримання дітей мати - ОСОБА_3 зобов'язується сплачувати аліменти ОСОБА_4 по 600 грн, по 300 грн на кожну дитину до досягнення дітьми

18 років. У випадку навчання дітей у вищих навчальних закладах з денною формою навчання ОСОБА_3 повинна сплачувати зазначені аліменти до закінчення навчання.

Як на підставу позову про визнання договору про участь у вихованні та утриманні дитини, ОСОБА_3 посилалась на те, що даний договір вона не підписувала, а відтак він є недійсним.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 57 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st57> передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Висновком криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів від 19 січня 2015 року установлено, що підпис від імені

ОСОБА_3, розташований в графі «мати», в договорі про участь у вихованні та утриманні дитини від 12 вересня 2011 року, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Відхиляючи даний висновок, суд посилались на те, що на дослідження експерта був наданий лише один примірник договору, інші два примірники договору експерту не надавалися і, крім того, будь - яких інших доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_3 не укладала з відповідачем ОСОБА_4 договір про участь у вихованні та утриманні дитини, остання суду не надала.

За змістом ст. ст. 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, 11 <nau://ukr/1618-15|st11>, 212 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st212> цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України <nau://ukr/1618-15> на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Від вирішення питання дійсності оспорюваного правочину залежить вирішення питання щодо стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

Лише та обставина, що одна дитина проживає з батьком, а друга з матір'ю, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Слід відмітити, що при вирішенні спору судом мають бути з'ясовані обставини, передбачені нормою ст. 182 СК України.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження наведеного.

За таких обставин відмова матері у стягненні аліментів на дочку з таких мотивів є передчасною, як і висновок про необґрунтованість експертизи.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судами неповно встановлено дійсним обставин справи, не дано їм юридичної оцінки, відповідно до них не визначено правовідносини, не дано оцінку всіх доказів, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень в частині позовів ОСОБА_3 з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 5 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 квітня 2015 року в частині позовів ОСОБА_3 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська