Справа № 522/4172/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року Приморський районний суд міста Одеси

у складі: Головуючого судді Загороднюка В.І.,

при секретарі Міневич Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

02.03.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та згідно уточненої позовної заяви від 25.04.2015 р. просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму боргу за договором позики від 08 лютого 2010 року в розмірі 100000 (сто тисяч) доларів США що становить 2776312,00 гривень та витрати по сплаті судового збору.

В подальшому позивач надав суду уточнену позовну заяву від 22.07.2015 року, в якій просить стягнути на свою користь з відповідача ОСОБА_2 50000,00 доларів США, що становить 1101607,00 гривень та стягнути з відповідачки ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 50 000,00 доларів США, що становить 1101607,00 гривень, а також стягнути з відповідачів на суму судового збору.

При цьому посилається на те, що 08 лютого 2010 року відповідач ОСОБА_2 отримав від нього грошові кошти в якості позики в розмірі 100000 доларів США на придбання квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, про що відповідач ОСОБА_2 особисто написав йому розписку.

В подальшому за вказані кошти відповідачами була придбана вищезазначена квартира.

13 січня 2015 року позивачем відповідачам по справі була направлена вимога щодо повернення грошових коштів в зазначеному розмірі в семиденний строк від дня отримання вимоги, однак відповіді на вимогу отримано не було.

Позивач зазначив, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.11.2014 року АДРЕСА_2 визнана обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2, та визнано за кожним з подружжя право власності по 1/2 частини вказаної квартири.

Позивач вважає, що квартира була придбана саме за отримані ОСОБА_2 грошові кошти відповідно до розписки від 08.02.2010 року та обовязок по поверненню грошових коштів покладається на відповідачів солідарно.

Представник позивача в судовому засіданні уточнений позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав в повному обсязі та надав суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 позов не визнала, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, надала суду письмові заперечення на позов.

Відповідачка ОСОБА_3, будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, надала наступні свідчення.

З 21.10.2006 року по 21 травня 2012 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 Від цього шлюбу 21.07.2008 року народилась дитина ОСОБА_5. Після укладення шлюбу з відповідачем подружжя ОСОБА_5 стало мешкати в орендованій квартирі, так як власного житла у них не було.

В березні 2010 року відповідач ОСОБА_2 без її згоди уклав договір по придбанню нерухомого майна для подружжя. Оформленням цього договору займався саме ОСОБА_2, так як вона займалась вихованням малолітньої дитини, та їй відомо, що вартість квартири становила близько 100000,00 гривень.

Свідок пояснила, що матеріальну допомогу на ремонт в квартирі та придбання необхідних предметів побуту надавали її батьки. Вона та малолітня дитина зареєстровані в квартирі. Після ремонту, подружжя ОСОБА_2 стало мешкати в цій квартирі, однак згодом відносини розладились, та вона була змушена з малолітньою донькою залишити квартиру, переїхала до батьків. В травні 2012 року шлюб між сторонами було розірвано.

Про існування розписки від 08 лютого 2010 року про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 100000,00 доларів США їй стало відомо лише в 2013 році, коли відповідач ОСОБА_2 намагався визнати вказану квартиру своєю особистою власністю.

Вона ніколи не надавала пояснень в судах різних ланок, що спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_1, та вона взагалі не знає, чи отримував ОСОБА_2 зазначені кошти від батька, а якщо і отримував, то на які цілі він їх використував. Також їй відомо, що на той час відповідач ОСОБА_2 займався придбанням та перепродажою автотранспортних засобів.

Вислухавши пояснення представників сторін, свідка ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно розписки від 08.02.2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 100000,00 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_3, без визначення терміна повернення коштів.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, позивачем до суду було представлено розписку позичальника, відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України.

13 травня 2015 року позивачем ОСОБА_1 на адресу відповідачів була спрямована вимога про повернення коштів.

Однак, у визначений семиденний строк, відповідачі прийняті на себе обовязки по поверненню позичених грошей не виконали.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини які регулюються ЦК України та виникають з зобовязального права.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно ст. 509 ЦК України зобовязання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до п. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор.

Згідно вимог ст. 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. Згідно змісту цієї статті зобовязання між кредитором і боржником не може створювати обовязку для третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязався повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором.

Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про повернення боргу за договором позики від 08 лютого 2010 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в розмірі 100000,00 доларів є правомірні та підлягають частковому задоволенню тільки в частині стягнення за договором позики з відповідача ОСОБА_2

З огляду на встановлені фактичні обставини та наведені мотиви, суд вважає за доцільне застосувати ст. 65 СК України та визнати, що отримана грошова сума відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 є його особистим боргом, так як позивач не довів суду що цей договір був укладений ОСОБА_2 в інтересах сімї, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_3 надала суду свідчення, що їй до 2013 року нічого не було відомо про отримання коштів її колишнім чоловіком від свого батька на придбання квартири, квартира була придбана за спільні кошти подружжя, та цей факт був встановлений судами різних інстанцій, та свою згоду на отримання коштів вона не надавала, та чи саме отримував відповідач ОСОБА_2 ці кошти, а якщо отримував, то куди він їх використовував їй невідомо.

Це свідчення відповідача ОСОБА_3 також підтверджується ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.11.2014 року, в описовій частині якої зазначено «судова колегія погоджується з остаточним висновком районного суду про те, що відповідачем (ОСОБА_2В.) не доведено, що набуття квартири під час шлюбу відбулось за грошові кошти, надані йому третьою особою…», при цьому суд враховує, що договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджує лише факт передачі коштів, інших доказів щодо використання саме цих коштів на придбання квартири представником позивача суду надано не було.

Згідно вимог ст. ст. 60, 61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, та обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 08 лютого 2010 рок не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 3654,00 гривень, оскільки вказана сума документально підтверджена.

На підставі наведеного, керуючись ст. 509-511, 1046, 1049 ЦК України, ст. 65 СК України, ст. 10, 60, 61, 209, 212, 213, 215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) суму боргу за договором позики грошей від 08 лютого 2010 року в розмірі 100000 (сто тисяч) доларів США, що відповідно курсу НБУ станом на 21.07.2015 року становить 2203213 (два мільйона двісті три тисячі двісті тринадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір в розмірі 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири ) гривень.

В інший частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Приморського районного суду міста Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення суду.

Суддя

29.09.2015