АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

Іменем України

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Шкоріної О.І.

суддів: Гаращенко Д.Р., Стрижеуса А.І.

при секретарі: Пікало К.В.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Кахраманова Р.Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості за депозитним вкладом, -

В С Т А Н О В И Л А

У січні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за депозитним вкладом. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15 жовтня 2013 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDNWFD100 банківського вкладу «Депозит Плюс», згідно з умовами якого сума вкладу складає 100 000,00 гривень, день повернення вкладу - 15 жовтня 2014 року; виплата процентів, нарахованих на вклад за ставкою 17 річних, здійснюється згідно з умовами договору.

Проте, відповідач належним чином не виконав своє зобов'язання. Після закінчення строку договору, позивач звернувся в банк з заявою, в якій просив повернути вклад, але у поверненні коштів було безпідставно відмовлено.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2015 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_4

Розірвано договір № SAMDNWFD100 (вклад «Депозит Плюс») від 15 жовтня 2013 року, що був укладений між ОСОБА_4 і ПАТ «КБ «Приватбанк».

Стягнуто з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором № SAMDNWFD100 (вклад «Депозит Плюс») від 15 жовтня 2013 року, яка складається з 100 000,00 грн. депозитного вкладу, 27 665,75 грн. відсотків за депозитним вкладом та 33 200,00 грн. інфляційних втрат, а всього 160 865,75 грн.

Справа № 759/965/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11090/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Борденюк В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
У решті позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, представник ПАТ КБ «Приват Банк». звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В суді апеляційної інстанції представника ПАТ КБ «Приват Банк» - Кахрамаглв Р.Н. підтримав подану апеляційну скаргу із викладених в ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати слугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово - кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, ведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Виходячи з вищенаведеного, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки. Відповідно захист його прав як споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідними нормами Цивільного Кодексу України.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) «або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня.2003 року № 516) .

Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до мов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно п. 1.2. Положення від 03 грудня 2003 р. № 516, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит).

За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або юго частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах звернення, які встановлені договором (абз. 2 п. 3.3. Положення від 03.12.2003 р. № 516).

Однак у даному разі, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які Банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув.

В силу приписів ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 1061 ЦК України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Абзацом 1 п. 3.5. Положення від 03.12.2003 року № 516 встановлено, що проценти на банківський вклад (депозит) виплачуються вкладникові на його вимогу відповідно до строків, визначених у договорі банківського вкладу, депозиту).

Відповідно до абз. 2 п. 1.6. Положення від 03.12.2003 року № 516, банк сплачує вкладнику суму вкладу депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті.

Як убачається з матеріалів справи і установлено судом, 15 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір № SAMDNWFD100 банківського вкладу «Депозит Плюс», згідно якого сума вкладу складає 100 000,00 грн., день повернення вкладу - 15 жовтня 2014 року; виплата процентів, нарахованих на вклад за ставкою 17 % річних з автоматичною пролонгацією на новий термін у разі залишення вкладу на депозитному рахунку після закінчення терміну вкладу.

На виконання умов Договору ОСОБА_4 було внесено 100 000,00 гривень на її депозитний рахунок за НОМЕР_1.

Положенням договору банківського вкладу встановлено, що у випадку закінчення строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову у продовженні строку вкладу, вклад автоматично рахується продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку.

15 січня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до відповідача з заявою про відмову у продовженні строку вкладу за договором банківського вкладу та з вимогою повернути вклад і відсотки.

Листом від 20 січня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» відмовив позивачу у видачі вкладу з відсотками, посилаючись на те, що договір банківського вкладу з позивачем укладався на території Автономної Республіки Крим, яка є тимчасового окупованою територією, у зв'язку з чим відокремлений підрозділ ПАТ КБ "Приватбанк" на території Автономної Республіки Крим припинив свою діяльність.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції вірно виходив із того, що ПАТ «КБ «Приватбанк» не виконав зобов»язання за договором банківського вкладу по поверненню коштів на вимогу вкладника та сплати процентів.

Факт укладання між сторонами договору підтверджується заявою ОСОБА_4 № SAMDNWFD100 від 15 жовтня 2013 року , яка підписана як ОСОБА_4, так і представником ПАТ «КБ « Приватбанк» ( договір приєднання) та квитанцією про внесення 15 жовтня 2013 року на рахунок вкладника НОМЕР_1 100000 грн. Оригінал заяви та квитанції оглянутий судом в судовому засіданні.

Зазначені документи відповідають вимогам п.1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних ( депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 та п.2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, і є належними доказами на підтвердження внесення ОСОБА_4. грошової суми на депозитний рахунок.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, спростовуються письмовими доказами.

Що стосується доводів апеляційної скарги в тій частині, що ПАТ «КБ «Приватбанк» не може відповідати за зобов»язаннями відділення, яке знаходиться на території АРК та м.Севастополя, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно з ч.1 ст.95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦК України, філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Викладене свідчить про те, що філія юридичної особи не є самостійним учасником цивільних правовідносин, і діє від імені юридичної особи, у межах наданих дій юридичною особою повноважень, а тому доводи апеляційної скарги відхиляються колегіє суддів як безпідставні.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність підстав для стягнення 3 % річних колегія суддів відхиляє, оскільки оскаржуваним рішенням у стягненні 3 % річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди не оскаржується.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасуванню не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: