АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1508/15 Справа № 206/4223/14 Головуючий у 1 й інстанції - Р.О. Кушнірчук Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

26 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М.

Козлова С.П.

при секретарі:Порубай М.Л.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа:Дочірнє підприємство відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва "Дніпротрансбуд", "Житлове експлуатаційне управління", Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про усунення перешкод шляхом виселення, -

В с т а н о в и л а :

В липні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом про усунення перешкод шляхом виселення, який обґрунтувала тим, що рішенням адміністрації ДП ЖЕУ ВАТ "ДНІПРОТРАНСБУД" від 01 квітня 2014 року, нумерацію кімнат АДРЕСА_1 було об'єднано в єдиний номер " 34" і відповідно до цього, особовий рахунок на кімнати 34 та 34а також було об'єднано в один особовий рахунок. 08 квітня 2014 року адміністрацією ВАТ "ДНІПРОТРАНССТРОЙ" їй було видано новий ордер на житлову площу в гуртожитку на кімнату АДРЕСА_1, загальною площею 42,7 кв.м

В кімнаті 34 проживала і була зареєстрована ОСОБА_6, яка вселила до своєї кімнати відповідача ОСОБА_5.

Після отримання ордеру, вона звернулась до відповідача з проханням звільнити займане ним приміщення, так як воно передано їй у користування, однак отримала відмову.

Просить суд усунути перешкоди в користуванні житловою площею кімнати АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача з самовільно зайнятого приміщення(а.с.2-4).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В скарзі апелянт просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального, процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, які мають істотне значення для вирішення спору.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції,колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі( ст.11 ЦПК України).

За ст.ст. 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 47 Конституції України та ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням.

За змістом ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до вимог ч.,ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Судом встановлено, що на підставі ордеру № 14, виданого ДП ЖЕУ ВАТ "ДНІПРОТРАНСБУД" 27 червня 2007 року, позивач була зареєстрована у кімнаті АДРЕСА_1 (а.с.7).

У сусідній кімнаті № 34 проживала наймач ОСОБА_6, про що свідчить лист ВАТ "ДНІПРОТРАНСБУД" від 26 квітня 1991 року та копії квитанцій за сплату комунальних послуг за відкритим на неї особистими рахунками (а.с.20-21).

ОСОБА_6 за власною ініціативою надала згоду на реєстрацію та проживання у своїй кімнаті ОСОБА_5 - відповідача по справі, який фактично вселився та проживав з нею в цій кімнаті з 2000 року.

В судовому засіданні було встановлено, що у зв'язку з похилим віком ОСОБА_6 хворіла, виходила на вулицю тільки за допомогою відповідача, який за нею постійно доглядав, робив ремонт у квартирі з часу його вселення.

Ці обставини були підтверджені в судовому засіданні показами допитаних свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які підтвердили догляд ОСОБА_6 з боку відповідача та її бажання зареєструвати його у своїй кімнаті.

7 липня 2012 році ОСОБА_6 за власною ініціативою дала згоду на реєстрацію відповідач ОСОБА_5 у своїй кімнаті АДРЕСА_1, та звернулася із заявою до ВГІРФО м. Дніпропетровська Самарського району про реєстрацію відповідача, що узгоджується з поясненнями свідка ОСОБА_10, яка вказувала, що вона є сусідкою ОСОБА_6 та у 2012 році разом із нею та ОСОБА_5 їздили до паспортного столу з метою реєстрації останнього за місцем проживання ОСОБА_6

З копії паспорту відповідача вбачається, що з 7 липня 2012 року він зареєстрований у кімнаті АДРЕСА_1 (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 році ОСОБА_6 померла, а ОСОБА_5 залишився проживати у зайнятому ним приміщенні, про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.24).

Довідкою адміністрації ДП ЖЕУ ВАТ "ДНІПРОТРАНСБУД" від 01 квітня 2014 року підтверджується, що нумерацію кімнат об'єднано в єдиний номер " 34" і відповідно до цього особовий рахунок на кімнати 34 та 34а, об'єднаний в один особовий рахунок (а.с.8).

8 квітня 2014 року, адміністрацією ВАТ "ДНІПРОТРАНССТРОЙ" позивачу ОСОБА_4 було видано новий ордер на кімнату АДРЕСА_1 площею 42,7 кв.м.(а.с.9).

Відповідно до даних копії трудової книжки, позивач на час видачі їй нового ордеру від 8 квітня 2014 року на кімнату АДРЕСА_1, в ВАТ "ДНІПРОТРАНССТРОЙ" вже не працювала.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як на підставу задоволення своїх позовних вимог, позивач та її представник посилалися на ст. 116 ЖК України, відповідно до якої осіби, які самоправно зайняли жиле приміщення,підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

Однак, як вбачається з ксерокопії паспорту відповідача, він з 7 липня 2012 року має місце реєстрації в житловому приміщенні, з якого його просить виселити позивач, але ця реєстрація відповідача у кімнаті АДРЕСА_1 у установленому законом порядку не визнана недійсною.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказував на те,що посилання позивача на ст. 116 ЖК України, як на підставу задоволення своїх позовних вимог - є помилковим, оскільки з боку відповідача спірне житлове приміщення не було зайняте самоправно в контексті ст. 116 ЖК України, а він був вселений до нього за згодою наймача (померлої ОСОБА_6.).

Також суд посилався на те, що відповідно до вимог ст.58 ЖК України, ордер на жиле приміщення може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Однак при видачі адміністрацією ВАТ "ДНІПРОТРАНССТРОЙ" на ім'я ОСОБА_4 ордеру від 8 квітня 2014 року на кімнату АДРЕСА_1, площею 42,7 кв.м., ВАТ "ДНІПРОТРАНССТРОЙ" не було з'ясовано та враховано факт реєстрації відповідача у цій кімнаті, а отже він був виданий без дотримання вимог ст. 58 ЖК України, оскільки на момент його видачі відповідач ОСОБА_5 був зареєстрований у цьому житловому приміщенні та в ньому фактично проживав, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та не спростовувала сама позивач, вказуючи на те, що відповідачем у цій кімнаті порушувався громадський порядок.

Правильно встановивши дані обставини, суд першої інстанції усупереч вимог ч.4 ст.10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи,не роз'яснив відповідачу ОСОБА_5 його права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема,не роз'яснив йому право на подання зустрічного позову про визнання недійсним ордеру виданого на ім'я позивача на кімнату АДРЕСА_1 площею 42,7 кв.м. та рішення, на підставі якого був виданий ордер позивачу на вказану кімнату в гуртожитку, не попередив відповідача про наслідки невчинення таких процесуальних дій та передчасно діййшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи порушення судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа:Дочірнє підприємство відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва "Дніпротрансбуд", "Житлове експлуатаційне управління", Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про усунення перешкод шляхом виселення.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа:Дочірнє підприємство відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва "Дніпротрансбуд", "Житлове експлуатаційне управління", Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про усунення перешкод шляхом виселення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Тамакулова В.О.

Судді Болтунова Л.М.

Козлов С.П.