Провадження № 2/522/3554/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Домусчі Л.В.,

при секретарі - Шевчик В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів удаваними, встановлення факту укладання договору довічного утримання, визнання договору довічного утримання недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 16.12.2014 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів удаваними, встановлення факту укладання договору довічного утримання, визнання договору довічного утримання недійсним.

В обґрунтування позивних вимог відзначила, що є матір'ю ОСОБА_2 (надалі - Відповідач). У 2001 році сторони мали намір укласти договір довічного утримання. Між ними була досягнута домовленість, що ОСОБА_1 ОСОБА_3 зобовязувалася доглядати позивача, піклуватися про неї, забезпечувати продуктами харчування та надавати грошову допомогу, підтримувати квартиру позивача у належному стані та виконувати інші доручення за необхідністю, довічно, а ОСОБА_1 у свою чергу дала обіцянку, що передасть у власність відповідачу належне їй нерухоме майно. На прохання відповідачки, договір довічного утримання в письмовій формі не укладався, його нотаріальне посвідчення та державна реєстрація не здійснювалася. Відповідач сумлінно виконувала свої обовязки, але після спливу певного часу вона все частіше почала наполягати на закріпленні за нею нерухомого майна, що належало на той час Позивачу на праві власності. З її боку було запропоновано оформити це договором дарування. Приймаючи до уваги, що Відповідач добросовісно виконувала домовленості, Позивач без підозри передала Відповідачеві у власність належне на праві власності нерухоме майно на 167/1000 частин квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається з восьми кімнат, загальною площею 289,7 кв.м., в тому числі житловою - 189,0 кв..м. на підставі договору дарування, який був складений та посвідчений 30.10.2001р. державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4. Після укладення вказаного договору дарування відповідач продовжувала допомагати Позивачу кожний раз, коли виникала необхідність. У подальшому, в 2008 році на виконання взятих на себе зобов'язань за договором довічного утримання, позивачкою було передано у власність відповідачці за договорами дарування наступне нерухоме майно: нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого (Богатова), будинок 55, загальною площею 17,8 кв.м; 140/1000 частин квартири АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_3, а ОСОБА_5 прийняла на себе зобов'язання забезпечувати ОСОБА_1 утриманням та доглядом довічно. Всіма організаційними моментами щодо нотаріального посвідчення таких договорів та отримання всіх необхідних документів займалась ОСОБА_5. Таким чином, позивач фактично виконала зобов'язання з передачі майна набувачеві на виконання договору довічного утримання. Відповідач протягом 2001-2010 років сумлінно виконувала всі прийняті на себе зобовязання, здійснювала необхідний догляд, по можливості надавала кошти на ліки та продукти харчування. Однак, отримавши нерухоме майно у власність, з 2011 року дії з догляду та утримання позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 припинились, остання припинала навідувати позивача та допомагати з ведення домашнього господарства, надавати будь-яке матеріальне забезпечення та допомогу за проханням ОСОБА_1. Враховуючи, що вимога щодо нотаріального посвідчення договору довічного утримання, як це було передбачено діючим на той момент цивільним законодавством, не була дотримана, вважає договір довічного утримання, укладений між нею та відповідачем у 2001 році, є недійсною угодою. На підставі чого звернулась до суду з відповідним позовом.

У судове засідання 03.11.2015 року представник позивача ОСОБА_6 ,діючий по довіреності, зявився, позовні вимоги з викладених підстав підтримав та просив задовольнити. Однак, не заперечував той факт, що наданий час всі спірні обєкти нерухомого майна, належать на праві приватної власності позивачу та відносно яких встановлено обтяження в інтересах дітей відповідачки ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Відповідачка та представник відповідача ОСОБА_9 (діє на підставі довіреності від 05.10.2015 року) у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог ОСОБА_1, просили відмовити у задоволенні, пояснивши що ніякого договору довічного утримання з позивачем не укладалось і такої домовленості між сторонами не було взагалі. при цьому відповідачка також пояснила що має двоє дітей від першого шлюбу які мешкають разом з батьком та двоє дітей від фактичних шлюбних відносин з іншим чоловіком. Також заявили клопотання про застосування строків позовної давності, мотивуючи тим, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 базуються на тому, що відповідачем не виконуються з 2011 року обовязки за договором довічного утримання, укладеного між сторонами у 2001 році та на виконання якого нею було передано відповідачу відповідне нерухоме майно, позивач знала про порушення свого права за нібито укладеним договором довічного утримання, однак звернулась до суду з відповідним позовом лише у 2014 році. У минулих судових засіданнях надали письмові заперечення, відповідно до яких заперечували факт укладення між сторонами договору довічного утримання в усній формі.

Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши думку осіб, які брали участь в справі, оцінивши в сукупності надані докази, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що підставою звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_10 стало посилання позивача на укладення між нею та відповідачем в 2001 році договору довічного утримання в усній формі, за яким відповідач зобовязалась здійснювати необхідний догляд та піклування за позивачем, надавати останній кошти на придбання ліків та продуктів харчування, а позивач у свою чергу зобовязалась передати у власність відповідачу нерухоме майно. Оскільки на прохання відповідачки, договір довічного утримання в письмовій формі не укладався, його нотаріальне посвідчення та державна реєстрація не здійснювалася, остання просить встановити факт укладення такого договору та визнати його недійсним..

За положенням п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом, зокрема вимогам ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі встановленій законом, а ч. 1 ст. 205 ЦК України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлене законом.

Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР, який був чинний на час укладання спірного договору, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоровя (відчужувач), передає власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення

Відповідно до ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмової формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Аналогічна норма була зазначена і в ст. 426 ЦК УРСР, відповідно до якої договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу). В договорі довічного утримання повинна и зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін.

Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти до висновку, що закон чітко встановлює, що договір довічного утримання (догляду) укладається в письмовій формі. Письмовій договір довічного утримання (догляду) також підлягає нотаріальному посвідченню.

Якщо за договором довічного утримання (догляду) передачі у власність підлягає нерухома річ, то такий договір укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державної реєстрації.

Виходячи зі змісту статей цивільного законодавства, договір довічного утримання вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов, та уклали у формі, передбаченій чинним законодавством.

Згідно до ст.. 48 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 цього Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Пунктом 8 постанови пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У звязку з чим, судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Наслідки недійсності правочину до неукладеного правочину не застосовуються, оскільки вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК, відповідно, підстав для його задоволення немає.

Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Закон визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

Пунктом 3 постанови пленуму ВСУ від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" передбачено, що судам належить мати на увазі, що за загальним правилом, встановленим ст. 46 ЦК, недодержання передбаченої законом простої письмової форми угоди не тягне визнання її з цих підстав недійсною, а тільки виключає можливість доказування сторонами наявності угоди показаннями свідків.

Згідно до п.27 постанови Пленуму ВСУ від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Однак, матеріали справи не містять, а позивачем не доведено з посиланням на будь - які належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що у 2001 році між сторонами було укладено та нотаріально посвідчено письмовий договір довічного утримання (догляду). При цьому суд також враховую позицію відповідача яка повністю заперечую факт укладання такої угоди.

Враховуючи, що законодавство (діюче у 2001 році та на теперішній час) чітко встановлює письмову форму укладання договору довічного утримання (догляду), укладення такого договору в усній формі не допускається, встановлення факту укладення такого договору не передбачено чинним законодавством, дійти висновку, що у 2001 році між сторонами усно був укладений договір довічного утримання суд можливості не має, тому керуючись, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд вважає, позовні вимоги щодо визнання укладеного усно між сторонами у 2001 році договору довічного утримання задоволенню не підлягають.

Аналогічного висновку дійшов суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення Приморського районного суду від 20.06.2013 року по справі №522/9482/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, припинення договору, визнання договорів дарування недійсними, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с. 42-51).

Судом встановлено, що 30.10.2001 року між ОСОБА_1 та відповідачем був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_11 прийняла у дар 167/1000 частин квартири АДРЕСА_4, яка в цілому складається з восьми кімнат, загальною площею 289,7 кв.м., в тому числі житловою - 189,0 кв.м., договір посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстровано у реєстрі за № 4-2327 (а.с.10).

У подальшому, в 2008 році, між сторонами було укладено декілька договорів дарування наступного нерухомого майно:

- договір дарування нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого (Богатова), будинок 55, загальною площею 17,8 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12, 24.04.2008 р.. зареєстрований у реєстрі за № 929;

- договір дарування 140/1000 частин квартири АДРЕСА_5, яка в цілому складається з восьми кімнат, загальною площею 232,6 кв.м, в тому числі житловою - 142,3 кв.м, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12, 24.04.2008 р., зареєстрований у реєстрі за №932;

- договір дарування квартири АДРЕСА_6, яка в цілому складається з трьох кімнат, загальною площею 43,9 кв.м., в тому числі житловою - 30,4 кв.м, посвідченим державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_13, 18.04.2008 р., зареєстровано в реєстрі за № 2-664 (а.с.11-13).

Згідно ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. У ст. 244 ЦК УPCP зазначалось, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений, цього майна для певної суспільно корисної мети.

За положеннями ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ч. 2. ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками і усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. У відповідності до ч.1 ст. 59 ЦК УРСР, угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Аналогічна норма викладена у ст, 235 ЦК України та згідно до п.25 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

З матеріалів справи вбачається, що як при укладені оскаржуваних договору дарування 2001 року, так і при укладенні договорів дарування у 2008 році спірних житлових та нежитлових приміщень сторонами були дотримані усі зазначені вимоги законодавства (щодо форми, умовах, змісту, нотаріального посвідчення, реєстрації), тому правових підстав для визнання їх недійсними у спосіб зазначених позивачем немає.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, належного підтвердження у матеріалах справи та під час судового розгляду не знайшли, а тому вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 15, 57, 60, 61, 79, 81, 88, 209, 213-215, 218, ЦПК України, ст.ст.10, 11, 15, 16, 203, 215, 218, 235 ЦК України, ст.48 ЦК УРСР, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів удаваними, встановлення факту укладання договору довічного утримання, визнання договору довічного утримання недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч. 1 ст. 294 ЦПК України

Суддя Домусчі Л.В.

03.11.2015