Справа № 1328/972/12 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/2961/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2013 року у справі за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради до ОСОБА_2, Брюховицької селищної ради, треті особи: Управління Держкомзему у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про витребування майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради про визнання права власності на майно, -

встановила:

У травні 2011 року прокурор Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.12-15 т.1) просив: поновити строк для звернення до суду з вказаним позовом; скасувати рішення Брюховицької селищної ради від 23 жовтня 2008 року №618; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 5 листопада 2008 року, укладений між Брюховицькою селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «Новобуддизайн»; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2008 року в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2300 га; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 27 січня 2009 року ОСОБА_2; витребувати в ОСОБА_2 земельну ділянку та зобов'язати повернути її в розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

Позовні вимоги прокурор обґрунтовував тим, що земельна ділянка загальною площею 8,8643 га, яка знаходиться в районі АДРЕСА_1, частину якої (площею 0,2300 га) за оспорюваним договором купівлі-продажу від 25 грудня 2008 року було відчужено ОСОБА_2, відноситься до земель лісового фонду, які належать до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), та перебувала в державній власності, з якої вона вибула незаконно поза волею власника у зв»язку з прийняттям Брюховицькою селищною радою незаконних рішень №245 від 11 березня 2004 року та №363 від 18 березня 2004 року, які були скасовані рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 14 лютого 2005 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, а також у зв»язку з прийняттям незаконного рішення Брюховицької селищної ради від 23 жовтня 2008 року №618 з подальшм незаконним відчуженням земельної ділянки радою на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 5 листопада 2008 року ТзОВ «Новобуддизайн», яке продало цю земельну ділянку по частинам іншим особам, в тому числі й відповідачеві ОСОБА_2., яка оформила своє право власності на землю і є добросовісним набувачем.

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом (а.с.89-91 т.1), в якому просила визнати незаконною бездіяльність Кабінету Міністрів України в період із 7 грудня 2004 року до 5 листопада 2008 року в реалізації його повноважень власника земельної ділянки рекреаційного призначення загальною площею 8,8643 га в районі АДРЕСА_1, а також визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,2300 га з цільовим призначенням для громадсько-житлового будівництва, кадастровий НОМЕР_1 в районі АДРЕСА_1

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що бездіяльність Кабінету Міністрів України є проявом байдужого волевиявлення власника щодо юридичної долі земельної ділянки, що призвело до її продажу Брюховецькою селищною радою для ТзОВ «Новобуддизайн» у порядку виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року. Позивач вважає, що спірну земельну ділянку вона добросовісно набула у ТзОВ «Новобуддизайн», а тому має право розпоряджатись нею на власний розсуд. Крім того, зазначає, що земельна ділянка набута у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а тому не підлягає витребуванню.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 30 січня 2013 року (а.с.122 т.1) виключено з числа відповідачів у справі ТзОВ «Новобуддизайн» у зв»язку з його ліквідацією.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2013 року (а.с.212 т.1) закрито провадження у справі в частині вимог первісного позову про скасування рішення Брюховицької селищної ради №618 від 23 жовтня 2008 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2013 року (а.с.56-60 т.2) первісний позов прокурора задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2300 га кадастровий НОМЕР_1 та зобов'язано ОСОБА_2 повернути її у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України. В задоволенні решти позовних вимог прокурора - відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 в особі свого представника - ОСОБА_4, просила його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задоволити.

Свої доводи апелянт обґрунтовувала тим, що спірну земельну ділянку вона добросовісно набула у ТзОВ «Новобуддизайн», яке є теж добросовісним набувачем, оскільки земельна ділянка набута ним у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а тому не підлягає витребуванню.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року (а.с.71-76 т.3) рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення первісного позову та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року (а.с.143-148 т.3) касаційну скаргу прокурора Львівської області задоволено частково, рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року, якою закрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу, - залишено без змін.

В судове засідання апеляційного суду особи, які беруть участь у справі, не з»явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення їм судових повісток (а.с.160-166 т.3), поштове відправлення, адресоване апелянту ОСОБА_2 на вказану нею в апеляційній скарзі адресу, повернулось за закінченням терміну зберігання (а.с.167 т.3), однак, на виконання вимог ст.77 ЦПК України, апелянт про зміну свого місця проживання (перебування) апеляційний суд не повідомляла, окрім того, додатково телефонограмою було відправлено судову повістку представнику апелянта на вказані ним засоби телефонного зв»язку, яку він отримав 15.05.2015 року, повідомивши суд, що не зможе з»явитись у зв»язку із зайнятістю в іншій справі в районному суді Львівської області (а.с.168-169 т.3), однак, ця причина неявки колегією суддів не визнана поважною, клопотань про відкладення розгляду справи від інших учасників не надходило, а тому розгляд справи апеляційним судом проведено у відповідності до вимог ч.2 ст.197, ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України та з урахуванням ухвали суду касаційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішеннями Брюховицької селищної ради від 11 березня 2004 року №245 та від 18 березня 2004 року №263 було вилучено земельні ділянки, ліси першої групи у кварталі 44 з державного лісового фонду Брюховицького лісництва Львівського державного лісового господарства, загальною площею 19,1 га, і віднесено їх до земель селища рекреаційного призначення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2005 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 квітня 2005 року, ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 серпня 2005 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 жовтня 2009 року, визнано неправомірними та скасовано зазначені рішення Брюховицької селищної ради від 11 березня 2004 року №245 та від 18 березня 2004 року №263 (а.с.22-24, 37-40 т.1).

До ухвалення судами вказаних вище судових рішень, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року було зобов'язано Брюховицьку селищну раду прийняти рішення про відчуження ТзОВ «Новобуддизайн» земельної ділянки площею 8,8643 га, яка розташована в районі АДРЕСА_1, для будівництва дошкільного спортивно-навчального центру й укласти з ТзОВ «Новобуддизайн» договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки.

23 жовтня 2008 року Брюховицькою селищною радою прийнято рішення №618, на підставі якого 5 листопада 2008 року між радою й ТзОВ «Новобуддизайн» було укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки площею 8,8643 га (а.с.16-18 т.1).

25 грудня 2008 року між ТзОВ «Новобуддизайн» (продавцем) та ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (покупцями) було укладено договір купівлі-продажу частини вказаної вище земельної ділянки площею 1,8000 га з одночасним поділом її в натурі, за яким, зокрема, ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,2300 га для громадсько-житлового будівництва (а.с.19-20 т.1).

На підставі цього договору, 27 січня 2009 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,2300 га, що розташована в районі АДРЕСА_1 (а.с.21 т.1).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 липня 2010 року вказане вище рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року скасовано за нововиявленими обставинами і провадження у справі закрито (а.с.25-27 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2012 року у справі за аналогічним позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_5, треті особи: Управління Держкомзему у м.Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та ін., про витребування майна від добросовісного набувача, - скасовано назване вище рішення Брюховицької селищної ради №618 від 23 жовтня 2008 року та визнано недійсним названий вище договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 листопада 2008 року, укладений між Брюховицькою селищною радою та ТзОВ «Новобуддизайн» (а.с.138 т.1).

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2012 року в цій частині залишене без змін рішенням апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року (а.с.227 т.1, 51-63 т.3).

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, посилаючись на вказане вище рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2012 року року, зазначив, що є підстави для закриття провадження у справі в частині вимог прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 5 листопада 2008 року, укладеного між Брюховицькою селищною радою та ТзОВ «Новобуддизайн», однак, питання про закриття провадження у справі в цій частині відповідно до вимог ЦПК України не вирішив, інших висновків не зробив, а в резолютивній частині рішення відмовив в позові в цій частині.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції має право постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Частиною першою статті 310 ЦПК України визначено, що рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, провадження у справі підлягає закриттю, якщо, зокрема, набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Враховуючи те, що первісно прокурор Шевченківського району м. Львова звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради з позовом про скасування рішення №618 від 23 жовтня 2008 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 листопада 2008 року до всіх добросовісних набувачів (а.с.1-5 т.1), а в подальшому ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 27 січня 2012 року (а.с.9-10 т.1) справу було роз»єднано в самостійні провадження (на окремі позови до кожного з добросовісних набувачів, в тому числі й до ОСОБА_2) і у кожній із справ предметом розгляду було скасування вказаного вище рішення Брюховицької селищної ради та визнання недійсним вказаного вище договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 листопада 2008 року з одних і тих же підстав і між тими ж самими сторонами в цій частині вимог, що й у даній справі, тому з урахуванням того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2012 року року, яке набрало законної сили, вже визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 листопада 2008 року, укладений між Брюховицькою селищною радою та ТзОВ «Новобуддизайн», і спір в цій частині стосується того ж самого предмету, між тими ж самими сторонами і з тих самих підстав, що й у даній справі, тому оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги прокурора про визнання недійсним вказаного вище договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 листопада 2008 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині позову на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Що стосується вирішення оскаржуваним рішенням решти позовних вимог прокурора, то висновки суду першої інстанції щодо поновлення прокурору строку на звернення до суду з указаним позовом та щодо вирішення заявлених вимог по суті відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що спірна земельна ділянка разом з іншими земельними ділянками, загальною площею 19,1 га, які знаходились в кварталі 44 Брюховицького лісництва Львівського державного лісового господарства, до їх вилучення за рішеннями Брюховицької селищної ради №245 від 11 березня 2004 року та №363 від 18 березня 2004 року, належали до земель лісового фонду і відносились до категорії лісів першої групи, категорія захищеності - ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій (ст.36 Лісового кодексу України).

Згідно з проектом організації і розвитку лісового господарства Львівського державного лісового господарства (параграф 3.4.2), затвердженого Держкомітетом лісового господарства України за функціонувальним зонуванням лісопарку, квартал 44 Брюховицького лісництва був віднесений до зони масового відпочинку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1997 року №1391 «Про внесення змін до переліку населених пунктів, віднесених до курортних» селище Брюховичі віднесено до категорії курортних.

Згідно рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради депутатів трудящих №14 від 12 січня 1978 року зазначені вище землі відносились до земель рекреаційного призначення.

Згідно із ст. 7 Лісового кодексу України (далі -ЛК України) ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в частині другій статті 3 Земельного кодексу України (далі -ЗК України), регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до ст. 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Згідно зі ст. 13 ЗК України, саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої ст. 84 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (ст. 56 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (ст. 57 ЗК України, ч.1 ст. 17 ЛК України).

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 31 ЛК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі, передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припинення права користування ними.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (ст. 27 ЛК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до ч.9 ст. 149 ЗК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 грудня 2014 року (справа № 6-99цс14), передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини дев'ятої статті 149 ЗК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Судом встановлено, що земельні ділянки загальною площею 8,8643 га, у тому числі й спірна земельна ділянка площею 0,2300 га, які розташовані в районі вул.Ряснянської в смт.Брюховичі, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи, та перебували в державній власності до їх незаконного вилучення за названими вище рішеннями Брюховицької селищної ради про вилучення земельних ділянок, лісів першої групи в кварталі 44 Львівського держлісгоспу загальною площею 19,1 га та віднесення їх до земель селища рекреаційного призначення.

Однією із підстав для скасування рішень Брюховицької селищної ради №245 від 11 березня 2004 року та №263 від 18 березня 2004 року, Шевченківський районний суд м.Львова у своєму рішенні від 14 лютого 2005 року, яке залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, зазначив те, що ці рішення прийняті радою в порушення вимог п.9 ст.149 ЗК України, відповідно до положень якої, вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ліси першої групи площею понад 10 гектарів, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого та рекреаційного призначення належить виключно до компетенції Кабінету Міністрів України.

Таким чином, встановлення судами цього факту підтверджує те, що земельна ділянка площею 8,8643 га в районі вул.Ряснянської в смт.Брюховичі, яка в подальшому була відчужена Брюховицькою селищною радою за договором купівлі-продажу від 05 листопада 2008 року ТзОВ «Новобуддизайн», до якої входить і спірна земельна ділянка площею 0,2300 га, незаконно вибула з державної власності поза волею власника (держави) в особі її уповноважених органів - Кабінету Міністрів України, оскільки жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінетом Міністрів України не вчинялось.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За змістом ст. 388 ЦК України, особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захистити свої порушені права шляхом пред'явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов'язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені цією статтею, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про витребування у ОСОБА_2 спірної земельної ділянки та повернення такої у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки спірна земельна ділянка належала на праві власності державі і незаконно вибула з володіння держави поза волею власника в особі її уповноважених органів.

Правильним є й висновок суду про витребування спірної земельної ділянки в ОСОБА_2 без необхідності визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між нею та ТзОВ «Новобуддизайн» 25 грудня 2008 року, та виданого їй на підставі цього договору Державного акту про право власності на землю від 27 січня 2009 року, оскільки такий висновок відповідає нормі ст.388 ЦК України та роз»ясненням Пленуму Верховного Суду України в постанові №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що земельна ділянка не може бути витребувана у неї, є безпідставними, оскільки, вона набула у власність спірну земельну ділянку не в порядку виконання судового рішення, а за відплатним договором, а тому перешкод у витребуванні від неї за встановлених судом обставин справи спірної земельної ділянки немає.

Крім того, висновок про наявність правових підстав для витребування земельної ділянки площею 8,8643 га, що розташована в районі вул.Ряснянської в смт.Брюховичі, до якої входить і спірна земельна ділянка площею 0,2300 га, від добросовісних набувачів та повернення її у власність держави в особі Кабінету Міністрів України, викладений у названій вище постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року, який є обов»язковим для суду відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України і в даній справі.

Враховуючи викладене, безпідставними є й доводи апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, оскільки районний суд правильно вирішив справу в цій частині.

Таким чином, в решті рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права при правильному встановленні фактичних обставин справи та належній оцінці доказів, поданих сторонами в обґрунтування заявлених вимог та заперечень, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому в решті оскаржуване рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 205 ч.1 п.2, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 310, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2013 року в частині відмови у задоволенні позову прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної дідянки від 05 листопада 2008 року, укладеного між Брюховицькою селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн», скасувати і в цій частині провадження у справі закрити. В решті рішення суду - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.