Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 16 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 18 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній надано кредит у розмірі 30 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 17 квітня 2037 року. В забезпечення виконання зобов'язань між сторонами 15 травня 2007 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, тому банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2010 року звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки шляхом продажу цього предмета іпотеки банком з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем. Банком неодноразово надсилалися повідомлення до відповідача з вимогою добровільно звільнити нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру разом з усіма членами сім'ї та іншими мешканцями. У зв'язку із викладеним, позивач просив суд ухвалити рішення, яким виселити відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які зареєстровані та проживають у квартирі, яка являється предметом іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 16 липня 2014 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить закрити провадження у справі.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що у зв'язку із невиконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Тому у силу статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» та на підставі ст. 109 ЖК України вимоги банку про виселення відповідачів є обґрунтованими.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Установлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 грудня 2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 36 296,81 доларів США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу банком вказаного предмета іпотеки. У задоволенні позову в частині вимог про виселення відмовлено.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя ухвалює рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно зі ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»).

Пунктом 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» передбачено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Установлено, що 24 травня 2013 року та 18 жовтня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу ОСОБА_3 письмові вимоги про добровільне звільнення спірної квартири разом з усіма іншими зареєстрованими за вказаною адресою особами (а.с. 14, 15).

Згідно довідки, виданої правлінням об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «бульвар Героїв Сталінграду, 20» від 16 грудня 2009 року ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1, склад сім'ї - три особи, зокрема ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 13).

Факт реєстрації у спірній квартирі після укладання договору іпотеки ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5 також встановлено судами обох інстанцій та не заперечувалось сторонами.

Разом з тим, задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суди всупереч вимогам статей 212 - 214 ЦПК України не з'ясували чи отримали інші відповідачі у справі, крім ОСОБА_3, письмову вимогу про виселення, чи направлялась така письмова вимога всім мешканцям, які проживають та зареєстровані у спірній квартирі та передчасно вирішили спір.

Отже, суди обох інстанцій не з'ясували всі обставини справи, не дослідили всі докази та не надали їм оцінки, що призвело до неправильного вирішення спору.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору судами обох інстанцій, а позовні вимоги є взаємопов'язаними, то судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 16 липня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська