Номер провадження: 22-ц/785/7398/15
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В., Кравця Ю.І.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

встановила:

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 16.10.2006 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ODH0RX07050266, відповідно до умов якого позивач прийняв на себе зобов'язання по видачі кредиту в сумі 3 064,59 гривень, а ОСОБА_2 зобов'язувалася своєчасно повернути позивачу всю суму кредиту, відсотки та дотримуватися строків та умов, вказаних у договорі. В порушення умов вказаного договору відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, що призвело до виникнення заборгованості, у зв'язку з чим представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 25 094,11 гривень, а також судові витрати по справі у розмірі 259,94 гривень (т. 1 а. с. 1).

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2012 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено (т. 1 а. с. 55).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2012 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення повернуто заявнику (т. 1 а. с. 62).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.05.2013 року апеляційну скаргу представника відповідача на ухвалу суду від 29.11.2012 року відхилено, ухвалу залишено без змін (т. 1 а. с. 119-120).

15.04.2015 року ОСОБА_2 повторно звернулась до суду із завою про перегляд заочного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2012 року (т.1а.с.171-173, 207-208,214-215).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 квітня 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2012 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (т.1 а. с. 223-224).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (т. 2 а. с. 7-9).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а. с. 12-15).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив із того, що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду, а також не надав розрахунку заборгованості, з урахуванням того, що згідно судового наказу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 травня 2007 року з відповідача була стягнута заборгованість станом на 26 квітня 2007 року в сумі 3986,88 гривень, яку позивачка повністю сплатила.

Колегія погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк», але не погоджується з підставами відмови у задоволенні позову, викладеними у рішенні суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ODH0RX07050266, який складається із заяви позичальника № 0RX07050266 та умов надання споживчого кредиту фізичним особам (експрес - розстрочка).

За умовами договору ПАТ КБ «Приватбанк» надав позичальнику кредит у розмірі 3 064,59 гривень, строком на 12 місяців з 16.10.2006 року по 16.10.2007 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 49,03 гривень, та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту розмірі 278,60 гривень в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії, зазначені в заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Рострочка») (Стандарт) строки.

У березні 2007 року банк звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення суми заборгованості станом на 26.04.2007 року у сумі 3 986,88 гривень. Сума заборгованості складалася із: заборгованості за кредитом - 3064,60 гривень; заборгованість по процентам за користування кредитом - 572,53 гривень; заборгованість по комісії за користування кредитом - 294,18 гривень; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 55,57 гривень (т. 1 а. с. 106).

Судовим наказом Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 травня 2007 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 3 986,88 гривень, витрати на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 15 гривень та державне мито в розмірі 25,50 гривень (т. 1 а. с. 17).

На виконання судового наказу ОСОБА_2 сплатила на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 20.07.2007 року - 400 гривень; 22.08.2007 року - 700 гривень; 10.10.2007 року - 1 200 гривень; 12.05.2008 року - 1 783,34 гривень, а всього 4 083,34 гривень, що підтверджується відповідними квитанціями та випискою за кредитним договором (т. 1 а. с. 107, 108, 231).

Згідно довідки Відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеської області № 9317 від 14.05.2015 року, станом на 15 травня 2015 року на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеської області судовий наказ № 2-н-495/07 від 10 травня 2007 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 3 986,88 гривень, витрат на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 15 гривень та державного мита в розмірі 25,50 гривень, не перебував (т. 1 а. с. 222).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як роз'яснив в п.17 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Отже, встановлено судом, що судовий наказ Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеської області № 2-н-495/07 від 10 травня 2007 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 3 986,88 гривень виконаний ОСОБА_2 в добровільному порядку.

Із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, яким є й судовий наказ, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України.

Вимог про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України Банк не заявляв.

Довід апеляційної скарги про те, що судом не дана оцінка розрахунку заборгованості ОСОБА_2, в якому визначені всі складові боргу, є неспроможним, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором № ODH0RX07050266 від 16 жовтня 2006 року, станом на 02.12.2011 року зроблений без урахування здійснених відповідачкою платежів, які відображені у виписки за кредитним договором на період 12.05.2008 року, а відтак відсутні належні докази наявності заборгованості (т. 1 а. с. 45,108).

Сума заборгованості за кредитом та заборгованість за відсотками стягнута судовим наказом в 2007 році, правових підстав для стягнення повторно суми заборгованості за кредитом та відсотків за його користування не вбачається, що унеможливлює стягнення штрафів в 2015 році.

Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом помилково застосовані приписи ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України при вирішенні цього спору.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 6.6 Умов передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в п'ять років, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України і свідчить про дотримання банком строків позовної давності.

Отже, колегія суддів, вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом, збільшена за домовленістю сторін до п'яти років, відповідно до п. 6.6 Умов, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України.

З позовом до ОСОБА_2 банк звернувся 29.06.2011 року, тобто в межах погодженого сторонами строку позовної давності для звернення до суду для захисту свого порушеного права (т. 1 а. с. 2-3).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2015 року підлягає зміні з виключенням із мотивувальної частини рішення посилання суду, як на підставу відмови у задоволенні позову, на норми ст. 256, 257, 267 ЦК України, в іншій частині рішення слід залишити без змін, оскільки суд першої інстанції в іншій частині порушень норм матеріального та процесуального права не допустив.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309, ст. ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2015 року - змінити.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - відмовити з підстав, викладених в описовій частині рішення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Кравець Ю.І.

Цюра Т.В.