УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2015 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Марфіна Н.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення грошових коштів, -

у с т а н о в и л а:

24.09.2015 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення грошових коштів.

Ознайомившись зі змістом поданої позовної заяви та доданими до неї документами приходжу до висновку про те, що позовна заява не підсудна Дніпровському районному суму м. Києва і підлягає поверненню позивачу для подання до належного суду, з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 109 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

За змістом позовної заяви, а також відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідач - ТОВ «Українська охоронно-страхова компанія» знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Борщагівська, 145, що територіально відноситься до Солом'янського району м. Києва.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, спір між сторонами виник з приводу невиплати відповідачем страхового відшкодування по Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів по дорожньо-транспортній пригоді винним у якій постановою Оболонського районного суду м. Києва від 30.12.2014 року визнаний ОСОБА_3.

Звертаючись з відповідною позовною заявою до Дніпровського районного суду м. Києва позивачка зазначає, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, що територіально відноситься до Дніпровського району м. Києва, та посилається на положення Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 110 ЦПК України та роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів».

При цьому, як роз'яснено Верховним Судом України в Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування (Розділ - Можливість поширення на відносини страхування норм Закону «Про захист прав споживачів»), щодо поширення норм Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ на правовідносини, що регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV, то слід враховувати сферу дії зазначених законів. У преамбулі Закону № 1023-ХІІ зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Закон № 1961-ІV регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. У ст. 1 цього Закону визначено, що страхувальники - це юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу. Тобто цей Закон направлений на захист життя, здоров'я та майна третіх осіб. Відповідно, Закон № 1023-ІV, що регулює відносини, які випливають із договорів купівлі-продажу (виконання робіт, надання послуг) та спрямовані на задоволення виключно особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, не може поширюватися на правовідносини, що випливають із Закону № 1961-ІV.

Враховуючи викладені обставина, наведені норми чинного законодавства України та роз'яснення вищої судової інстанції, суд приходить до висновку, що в даному випадку на виниклий між сторонами спір не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів» і відповідно не поширюються положення ч. 5 ст. 110 ЦПК України, які дають право позивачу звернутись до суду за своїм місцем реєстрації, та діють правила загальної, а не альтернативної підсудності.

Згідно положень ст. 115 ЦПК України, якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала. Ухвала суду разом із заявою та всіма додатками до неї надсилаються позивачеві.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України, заява повертається у випадку коли справа не підсудна цьому суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 109, 115, 121, 293, 294 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення грошових коштів - повернути позивачу, для подання до належного суду.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя -