Справа № 585/531/15-ц
Номер провадження 2/585/328/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2015 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді - Ганзя О.Д.,

при секретарі Шаповаленко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ромни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації, орган опіки та піклування виконавчого комітету Довгополівської сільської ради Роменського р-ну Сумської області, про визначення місця проживання і відібрання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 треті: особи Орган опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації, виконавчий комітет Довгополівської сільської Ради про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом в лютому 2015 року. Свої вимоги мотивувала тим, що з 17.07.2009 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу вона народила сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Надалі всі вони проживали у м. Києві, проте, у травні 2014 року їх відносини погіршилися через те, що відповідач знайшов собі іншу жінку і переїхав проживати до своїх батьків у с. Овлаші Роменського району Сумської області. У липні 2014 року, на прохання батьків відповідача, позивач привезла сина ОСОБА_3 до них у гості, оскільки ті восени мали виїздити на постійне місце проживання до США і перед виїздом бажали поспілкуватися з онуком. Позивач працювала у м. Києві, але кожні вихідні приїздила до батьків відповідача, щоб спілкуватися з сином, а відповідач на той час перебував у США. Коли він повернувся, вони спробували жити разом, але стосунки не склалися. 28.09.2014 р. близько 20:00 під час сварки ОСОБА_2 у будинку своїх батьків побив її і вигнав її з будинку, а дитина залишилася разом з ним. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27.11.2014 р. шлюб з відповідачем було розірвано. Після від'їзду батьків відповідача до США, ОСОБА_2 став проживати у їхньому будинку разом з сином, а через деякий час в будинку стала проживати також і співмешканка відповідача. Між позивачем та відповідачем виник спір щодо місця проживання сина, якого батько утримує у себе і взагалі обмежує позивача в тривалому спілкуванні з сином. З вересня 2014 року, як зазначила позивач, лише 4 рази вона спілкувалася зі своїм сином. Відповідач іноді дозволяв спілкуватися позивачці з сином лише по 2-3 години у нього вдома і при цьому зустрічі відбувалися у бані, позбавляючи можливості погуляти у дворі. Часто відповідач просто не впускав позивача до двору і до дитини, і вона була вимушена ночувати у сусідів, а на ранок повертатися до Києва. В позові зазначено, що останній раз позивач спілкувалася із з сином у січні 2015 року в м. Києві в автомобілі приблизно 20 хвилин. На час звернення з позовом до суду, відповідач перешкоджає спілкуватися з сином навіть по телефону.

На думку позивача, відповідачем грубо порушуються її материнські права щодо спілкування з сином та участі в його вихованні. Вона (ОСОБА_1.) схвильована тим, що син ОСОБА_3, якому виповнилося 5 років, неналежним чином виховується відповідачем без материнської турботи, якої він потребує. Також позивач вважала, що відповідач не може належним чином піклуватися про здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток дитини та належним чином матеріально забезпечувати сина, враховуючи малолітній вік дитини, а також те, що відповідач тривалий термін ніде не працює, не має самостійного доходу. Крім того, на її думку, співмешканка колишнього чоловіка ніколи не замінить сину матері, оскільки дитина для неї чужа, а саме проживання сина разом зі співмешканкою чоловіка негативно відображається на психічному та моральному стані дитини. Позивач вважала, що малолітній син ОСОБА_3 повинен проживати разом з нею, оскільки вона має постійне місце проживання та самостійний дохід, алкогольними напоями не зловживає, за місцем проживання та роботи позитивно характеризується, добре відноситься до сина, а тому в змозі забезпечити сину необхідні умови для духовного, інтелектуального, культурного, соціального та фізичного розвитку, забезпечити отримання відповідної освіти та належні для проживання побутові умови. Тому позивач прохала визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом зі нею - його матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, з метою забезпечення необхідних умов для фізичного та емоційного розвитку дитини. Також позивач зазначає, що у принципі 6-му Декларації прав дитини проголошено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». І згідно вищезазначеного 6-го принципу Декларації «малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.» (а.с. 2 - 3).

У судовому засіданні позивач збільшила позовні вимоги, посилаючись на те, що оскільки відповідач самочинно, без її згоди змінив місце проживання їхнього сина, протиправно утримує його у себе без визначення його місця проживання з ним відповідно до закону, то позивач змушена збільшити розмір позовних вимог шляхом доповнення вимоги про визначення місця проживання дитини вимогою про відібрання дитини і передачу її для подальшого проживання з позивачем (а.с. 73 - 74).

Представник позивача ОСОБА_5 підтримав позовні вимоги і прохав їх задовольнити, зокрема теж послався на Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року в частині того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. При цьому звернув увагу, що не існує будь-яких виняткових обставин, щоб дитина була розлучена з матір'ю ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав і прохав відмовити у їх задоволенні. В свою чергу він звернувся до суду із зустрічним позовом у якому прохав суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини - сина, ОСОБА_4, разом з ним, батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що фактично з травня місяця 2014 він разом із сином проживає за місцем свого постійного проживання в с. Овлаші Роменського району. Вважає, що насправді причиною розлучення з ОСОБА_1 стала її агресивна поведінка, яка проявлялася в провокаціях сварок, погрозах позбавити себе і дитину життя, а тому він побоювався за життя дитини. Також вважає, що вказана ОСОБА_1 інформація щодо її побиття не відповідає дійсності, бо сама ОСОБА_1 зчинила скандал, агресивно поводилася при дитині, тому він і запропонував їй залишити будинок. Він зазначив, що завжди дозволяв бачитися матері з дитиною. Зустріч у січні 2015 року була короткою, оскільки колишня дружина в машині вчинила сварку при дитині. Вважає, що колишня дружина має до нього (ОСОБА_2.) жагу помсти, оскільки 09 квітня 2015 року перед обідом йому телефонувала вихователь дитячого садка, та повідомила, що невідома їй жінка намагалась викрасти сина, в зв'язку з чим вона викликала міліцію та просила його терміново прибути до дитячого садка. Приїхавши до дитячого садочка, він побачив свою колишню дружину, яка не повідомивши ні його (як батька), ні вихователя, ні завідуючу дошкільного дитячого закладу №4 «Малятко», який відвідує їх син, намагалася просто викрасти сина.

На думку ОСОБА_2, він як батько вжив всіх відповідних заходів для того, щоб син відвідував дошкільний навчальний заклад та мав належне виховання. Проживаючи з ним (ОСОБА_2.) син має свою власну окрему кімнату площею 24 кв. метрів, яка обладнана за його потребами, що розміщена в 2 поверховому будинку, у сина є багато книг та іграшок. Нинішня цивільна дружина, гарно відноситься до його сина. Він (ОСОБА_2.) працює фрілансером, за що отримує доходи, має постійне місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3. За цією адресою знаходиться будинок, який йому залишили батьки, що виїхали за кордон на постійне місце проживання. Також ОСОБА_2 прохав суд врахувати, що ОСОБА_1, на його думку не має постійного проживання і не може забезпечити постійних належних умов для проживання дитини, оскільки мешкає в маленькій двокімнатній квартирі сестри позивача. Крім цього, на його думку, постає питання про влаштування дитини до дошкільного навчального закладу, бо в Деснянському районі м. Києва досить значні черги до дошкільних закладів, і дуже важко влаштувати дитину в такому віці до дитячого садочку. Окрім того, відповідачу не зрозуміло, як працюючи на двох роботах позивач буде забирати дитину з дитячого садка та наскільки вона зможе приділяти увагу дитині (а.с. 132 а - 138).

У судовому засіданні ОСОБА_2 зазначив, що він не в змозі надати сину материнської ласки, але в повній мірі забезпечує його батьківською увагою і любов'ю і тому прохав визначити місце проживання сина разом з ним.

Представник відповідача ОСОБА_6 також вважала, що дитину слід залишити з батьком.

Представник третьої особи - органу опіки і піклування Роменської Районної державної адміністрації Татарінов В.М. і ОСОБА_8 прохали визначити місце проживання неповнолітньої дитини з матір'ю ОСОБА_1

Представник третьої особи, виконавчого комітету Довгополівської сільської Ради Роменського району Зварич О.Є. вважала, що дитина може проживати як з матір'ю ОСОБА_1, так і з батьком ОСОБА_2

Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані ними докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, допитавши свідків, дійшов висновку про часткове задоволення як первісного, так і зустрічного позову.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З копії свідоцтва про народження неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, вбачається, що його матір'ю є ОСОБА_1, а батьком ОСОБА_2 - сторони по справі (а.с. 7).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27.11.2014 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. (а.с. 6).

З висновку ДІМ Роменського МВ УМВС України в Сумській області Коваленка Г.В. від 07.04.2015 року вбачається, що 02.04.2015 року ОСОБА_1 зверталася до Роменського МВ з приводу того, що 02.04.2015 року її колишній чоловік ОСОБА_2 не надав можливості зустрітися з їх спільним сином ОСОБА_4 (а.с. 78).

З висновку о/у СКМСД Роменського МВ УМВС України в Сумській області Ситника Д.М. від 14.04.2015 року вбачається, що 09.04.2015 року ОСОБА_1 зверталася до Роменського МВ з приводу того, що її колишній чоловік ОСОБА_2 не віддає їй малолітнього сина ОСОБА_4 та не дає можливості з ним бачитися та спілкуватися (а.с. 82).

З висновку старшого о/у СКМСД Роменського МВ УМВС України в Сумській області Ситника Д.М. від 14.04.2015 року вбачається, що 10.04.2015 року ОСОБА_1 зверталася до Роменського МВ з приводу того, що її колишній чоловік ОСОБА_2 разом з працівниками ДНЗ, що по вул. Прокопенка в м. Ромни не віддали їй малолітнього сина ОСОБА_4 та не дають можливості з ним спілкуватися (а.с. 80).

З висновку органу опіки та піклування Довгополівської сільської Ради Роменського району Сумської області № 02-13/197 від 30.04.2015 року вбачається, що місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, можливе і з батьком, і з матір'ю (а.с. 156).

З висновку органу опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації № 06 від 22.07.2015 року вбачається за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір'ю ОСОБА_1, що повністю відповідатиме інтересам дитини (а.с. 209 - 212).

Наведене свідчить, що між сторонами склалися спірні правовідносини з приводу визначення місця проживання дитини.

Спір підлягає вирішенню на підставі ч.7 ст. 7, ст. ст. 13, 141, 151, 153, 161, 157, 159 СК, Декларації прав дитини.

Відповідно до ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Частино 1 статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно абзацу 2 частини 1 статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ст. 157 Сімейного Кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дитини разом з матір'ю ОСОБА_1

При цьому суд враховує чинне законодавство, а також принцип 2 Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, згідно якого дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумове, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Відповідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

На переконання суду, ОСОБА_1 як мати, не є тією особою відносно якої існують якісь виняткові обставини, які б унеможливлювали проживання саме з нею її малолітньої дитини.

ОСОБА_2 в зустрічному позові, а також в судових засіданнях намагався представити ОСОБА_1 в негативному вигляді, наголошував на тому, що вона груба, неврівноважена, тощо (а.с. 100).

Але суд відхиляє ці зауваження, враховуючи наступне.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З медичної довідки Київської психоневрологічної лікарні № 2 (Філія № 5) від 12.03.2015 року, яка дійсна до 12.03.2016 року, вбачається, що у ОСОБА_1 психіатричної патології не виявлено (а.с. 41).

З сертифікату КНМКЛ «Соціотерапія» про проходження профілактичного наркологічного огляду від 12.03.2015 року, який дійсний до 12.03.2017 року вбачається, що у ОСОБА_1 ознак наркологічного захворювання не виявлено (а.с. 42).

З консультативного висновку Медичного центру ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.» від 12.03.2015 року вбачається, що у ОСОБА_1 медичних протипоказань для виховання своїх дітей немає (а.с. 43).

З характеристики ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» від 10.02.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем проживання АДРЕСА_4 (а.с. 8).

З характеристик ФОП ОСОБА_13 від 05.11.2014 року та ТОВ «Альфакід» від 06.11.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 виключно позитивно характеризується за місцем роботи (а.с. 9-10).

Таким чином, суд вважає, що підвищена емоційність ОСОБА_1, яка мала місце у спілкуванні з батьком дитини викликана лише її намаганням як матері вибороти рівне право на свою участь у вихованні своєї дитини.

ОСОБА_2 не доведена наявність якихось виняткових обставин, які б давали підстави тривалий час розлучати матір з дитиною.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1, суд враховує, висновок органу опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації № 06 від 22.07.2015 року з якого вбачається за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, саме разом з матір'ю ОСОБА_1, що повністю відповідатиме інтересам дитини (а.с. 209 - 212).

Вказаний висновок суд вважає обґрунтованим і об'єктивним. Як пояснив у судовому засіданні заступник керівника органу опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації Татарінов В.М. вказане рішення було прийнято одноголосно.

На думку суду, проживання дитини з природною матір'ю в даний час в інтересах і самої дитини.

У відповідача, які він сам заявляв в судовому засіданні, нині офіційно інша сім'я, його дружина очікує дитину.

На думку суду, ОСОБА_2 мусить перш за все турбуватися про свою нову сім'ю, а тому у суду є занепокоєння, що малолітній син ОСОБА_3 може бути позбавлений належної батьківської уваги в цих нових стосунках, що склалися.

В той же час, суд відмічає, що природна мати постійно і наполегливо намагається налагодити контакт з своєю дитиною, постійно відвідувала дитину в с. Овлаші Роменського району (а.с.178), в дитячому садочку, тощо. Тобто її материнська турбота і любов до дитини у суду не викликає сумніву.

Суд також бере до уваги і той факт, що, на жаль, батько не дотримався угоди з матір'ю (а.с. 200) і не прийняв заходів щоб дитина була постійно з матір'ю хоча б на час відпустки останньої.

Суд відкидає тезу батька, що начебто сама дитина не погодилася з 16.06.2015 року перебувати разом з матір'ю. Вік дитини є занадто малий для прийняття нею такого рішення і батько мусив сам сприяти і подбати, щоб дитина адаптувалася до матері, після тривалої розлуки, на час відпустки матері.

Згідно ч. 1 ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Але сторони по справі не скористалися такою домовленістю під час розгляду справи в суді (а.с. 200) і порушив її, на переконання суду, сам відповідач, який фактично усунув матір від спілкування з дитиною.

Суд переконаний, що постійне проживання дитини лише з батьком з липня 2014 року не в інтересах, перш за все, самої дитини, оскільки ОСОБА_4 фактично забуває матір, віддаляється від неї емоційно і ментально, а це передусім може мати негативні наслідки для самої дитини, для формування її особистості, про що суд зазначав вже вище.

Суд також бере до уваги, що згідно акту № 59 від 06.02.2015 року обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 в квартирі охайно, прибрано, є велика гардеробна кімната, сучасний ремонт, побутова техніка. Мати з дитиною будуть проживати окремо. Для виховання, розвитку та проживання дитини створено умови: окреме спальне місце, куточок для навчання, комп'ютер, іграшки, дитячий одяг, тощо. (а.с. 13).

ОСОБА_1 працює (а.с. 9-10), має постійні доходи (а.с. 179-180), забезпечена житлом (а.с. 11) і має реальну можливість для того, щоб забезпечити дитині достойне проживання і виховання.

Таким чином, суд переконаний і впевнений, що в інтересах дитини слід визначити місце проживання сина ОСОБА_3 разом з матір'ю - ОСОБА_1

Задовольняючи первісний позов, суд враховує, що діючим законодавством передбачено визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а не визначення місця проживання дитини із зазначенням конкретного місця проживання (адреси).

В той же час, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині відібрання дитини.

ОСОБА_1 сама зазначала в позовній заяві, що у липні 2014 року привезла сина в с. Овлаші Роменського р-ну і надалі син залишився проживати з батьком (а.с. 2).

Тобто теза позивача в заяві про збільшення позовних вимог (а.с. 74) в тій частині, що «відповідач самочинно, без моєї згоди змінив місце проживання сина» не відповідає дійсності.

Також не можливо погодитися з твердженнями позивача про те, що відповідач протиправно утримує у себе дитину, оскільки згідно висновків міліції (а.с. 78, 80, 82) у діях ОСОБА_2 протиправних дій не виявлено.

Крім того, суд враховує зв'язок сина з батьком, а відібрання дитини - це примус. Суд вважає, що при цьому ймовірне нанесення психічної травми хлопчику. Суд плекає надію, що відповідач, як батько, сам шляхетно виконає рішення суду, оскільки неодноразово в судових засіданнях пояснював, що погодиться з будь-яким рішенням суду.

За таких обставин, позовна вимога про відібрання дитини у батька є необґрунтованою, оскільки ОСОБА_2 не є тою особою, яка підпадає під дію ст. 162 СК України.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного.

На глибоке переконання суду, відповідач в порушення вимог ст. ст. 141, 151, 153, СК України, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» зловживає своїми батьківськими правами.

Як встановлено судом, з липня 2014 року неповнолітня дитина проживає з ОСОБА_2 Фактично за цей час він жодного разу не надав позивачці бути з дитиною необмежений і тривалий час, а обмежував зустрічі матері з дитиною в часових рамках на своїй території за місцем проживання.

З цього приводу ОСОБА_1 була змушена неодноразово звертатися до міліції. Представник третьої особи Зварич О.Є. (сільський голова с. Довгополівка) суду пояснила, що їй не менше 4-х разів дзвонила мати зі скаргами, що батько не надає можливості зустрітися з дитиною.

Сам ОСОБА_2 також погодився з тим, що він особисто до матері в м. Київ дитину привозив за цей час (більше року) лише декілька раз і зустрічі з матір'ю не мали системного характеру. Фактично завдяки такій поведінці відповідача, який на думку суду, вибрав неправильний спосіб виховання дитини, обмеживши її спілкування з матір'ю, остання реально була весь цей час (більше року) усунута від нормального, безлімітованого спілкування з дитиною і позбавлена можливості насолоджуватися спілкуванням з народженою нею рідною дитиною.

У даному випадку ОСОБА_2 порушено вимоги ст. 153 СК України про безперешкодне спілкування матері і дитини.

Також з боку ОСОБА_2 порушено принцип рівноправності (ст. 141 СК України) і вимоги ст. 151 СК України в тій частині, що батьки мають право на особисте виховання дитини, тобто бути нерозлучними з дитиною.

Суд ще раз наголошує, що такі дії ОСОБА_2 можуть мати негативні наслідки, перш за все, для дитини, позбавленої материнської ласки, уваги і любові та формування хлопчика як цільної і гармонійної особистості, оскільки, на переконання суду, брак материнської любові у дитячі роки - це духовний дисбаланс на все життя.

Також суд зауважує, що такі дії батька суперечать не лише національному законодавству, а і практиці Європейського суду з прав людини. (Див. рішення Європейського суду з прав людини «Ельсгольц проти Німеччини» від 13.07.2000 року), головним посиланням якого є теза, що той із батьків, який не проживає з дитиною, повинен мати можливість підтримувати регулярні контакти і мати у принципі право на відвідування.

Крім цього, суд відмічає, що згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Хлопчик є досить малого віку, несформованою особистістю. Суд вважає, що утримуючи біля себе малолітню дитину тривалий час, без згоди матері, відповідач діє всупереч інтересам дитини, яка повинна і за законом і за нормами життя та моралі бути пов'язана духовно і емоційно з своєю матір'ю. При цьому суд ще раз відмічає, що відповідач не надав доказів того, що позивачка негативно впливає на дитину чи є особою з вадами або існують якісь виняткові обставини.

Тому ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини з матір'ю, суд не зазначає конкретне місце проживання (адресу) матері.

Відмовляючи ОСОБА_2 в зустрічному позові в частині визначення місця проживання дитини з наведених вище причин, суд в той же час, вважає, виходячи з принципу верховенства права, що слід задовольнити інші зустрічні вимоги ОСОБА_2

Як встановлено судом ОСОБА_14, як батько, піклується про дитину, підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні (а.с. 47).

Безперечних доказів протиправної поведінки відповідача, зокрема побиття ним ОСОБА_1 28.09.2014 року не надано.

Допитані судом свідки ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 підтвердили, що ОСОБА_14 як батько дуже опікується дитиною, створив належні умови для проживання дитини.

За таких обставин, слід зобов'язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод в участі у вихованні сина ОСОБА_3, зокрема у періодичних чи систематичних побаченнях, можливості спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання батька.

Таким чином, задовольняючи частково позов ОСОБА_1 і визначаючи, що місце проживання дитини мусить бути разом з матір'ю, одночасно в цій частині відмовляючи в аналогічному позові ОСОБА_2, суд виходить з вимог 6 принципу Декларації прав дитини і практики Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини «Ігнакколо - Зеніде проти Румунії» від 25.01.2000 року мова йде про те, що «особливо головні інтереси дитини та її права за ст. 8 Конвенції мають братися до уваги». Також у рішенні «Гофман проти Німеччини» від 11.10.2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що головним критерієм є інтереси дитини, які повинні превалювати над інтересами батьків.

Суд всебічно вивчивши матеріали справи і оцінивши всі наявні докази, переконаний, що головним інтересом малолітнього ОСОБА_4 є гармонійний розвиток, а також його психологічне і фізичне здоров'я, яке неможливе без безпосередньої участі матері.

Керуючись ч.7 ст. 7, ст. ст. 13, ст. ст. 141, 151, 153, 161, 157, 159 СК, принципом 6 Декларації прав дитини, ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації, орган опіки та піклування виконавчого комітету Довгополівської сільської Ради Роменського р-ну Сумської області, про визначення місця проживання і відібрання дитини - задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_1.

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 треті особи: Орган опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації, виконавчий комітет Довгополівської сільської Ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод в участі у вихованні сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зокрема у періодичних чи систематичних побаченнях, можливості спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання батька.

В іншій частині в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Сумської області через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: підпис ...

КОПІЯ ВІРНА:

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО

МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ О.Д. ГАНЗЯ

Повний текст рішення виготовлено 14 серпня 2015 року.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ О. Д. Ганзя