Справа № 307/3053/14-ц
Провадження № 2/307/101/15
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 січня 2015 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Ніточко В.В., при секретарі Фера В.В., з участю представника позивачів ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Грушівської сільської ради, ОСОБА_2, Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації, про визнання нечинним та скасування рішення Грушівської сільської ради від 15 квітня 2010 року № 114, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 квітня 2010 року, його державну реєстрацію від 13 травня 2010 року та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно зведеного об'єкту нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Грушівської сільської ради, ОСОБА_2, Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації, про визнання нечинним та скасування рішення Грушівської сільської ради від 15 квітня 2010 року № 114, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 квітня 2010 року, його державну реєстрацію від 13 травня 2010 року та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно зведеного об'єкту нерухомого майна.

Позовні вимоги (враховуючи доповнені) мотивовані тим, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 212 від 15 грудня 2004 року, позивачі є власниками житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1. Рішенням зборів уповноважених членів колгоспу імені ХХІІ з'їзду КПРС від 08 квітня 1973 року ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку для перебудови житлового будинку, розміром 0,07 га, в АДРЕСА_1. Рішенням Грушівської сільської ради № 12 від 28 січня 2005 року їм передано у власність земельну ділянку, площею 0,25 га, в АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_2, за час шлюбу з їх сином, самовільно, на їх земельній ділянці, побудувала літню кухню, яка в подальшому була перейменована в житловий будинок. Рішенням виконкому Грушівської сільської ради № 114 від 15 квітня 2010 року відповідачу ОСОБА_2 надано дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1"а" та видано свідоцтво про право власності на даний житловий будинок. Зазначає, що відповідачу ОСОБА_2 не виділялася земельна ділянка для будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1, тобто, даний будинок є самочинним будівництвом. Вперше, земельна ділянка ОСОБА_2 для обслуговування вищезазначеного житлового будинку була виділена рішення Грушівської сільської ради № 567 від 07 лютого 2013 року, яким було змінено рішенням Грушівської сільської ради № 12 від 28 січня 2005 року та земельну ділянку розташовану по АДРЕСА_1, площею 0,25 га, передано ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлових будинків № 60 та № 60 "а" та господарських споруд у спільну сумісну власність, однак дане рішення 12 грудня 2013 року було скасовано Тячівським районним судом. Згідно п. 4.2 тимчасового Положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 №7/5 однією з підстав для реєстрації такого права, являється наявність у забудовника права на земельну ділянку, на якій зведено об'єкт нерухомості. Вважають, що відповідач ОСОБА_2 самочинно, на їхній земельній ділянці, побудувала літню кухню, яка в подальшому була перейменована на житловий будинок, жодної згоди на дане будівництво вони не давали, рішення виконкому Грушівської сільської ради № 114 від 15 квітня 2010 року прийнято з порушенням вимог тимчасового Положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, тому просять: визнати причину пропуску строку на оскарження рішення виконкому Грушівської сільської ради № 114 від 15 квітня 2010 року поважною та поновити його; рішення виконкому Грушівської сільської ради № 114 від 15 квітня 2010 року в частині надання дозволу ОСОБА_2 на оформлення права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 скасувати; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26 квітня 2010 року, видане ОСОБА_2 на житловий будинок в АДРЕСА_1 та скасувати його державну реєстрацію від 13 травня 2010 року; зобов'язати ОСОБА_2 знести самовільно зведену житлову будівлю, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Представник позивачів ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що літня кухня, яка в подальшому була перейменована в житловий будинок, будувалася відповідачкою, і ніколи не входила в склад господарських будівель будинку позивачів. Незважаючи на те, що позивачам рішенням Грушівської сільської ради № 12 від 28 січня 2005 року було передано у власність земельну ділянку, площею 0,25 га, в АДРЕСА_1, державний акт на дану земельну ділянку виготовлений не був, свідоцтво про право власності на неї відсутнє та не встановлені її межі, тобто, дане рішення є нереалізоване. А тому, жодні права позивачів рішенням виконкому Грушівської сільської ради № 114 від 15 квітня 2010 року не порушені, оскільки відсутні жодні докази того, що спірний житловий будинок побудований на земельній ділянці позивачів.

Представники відповідачів - Грушівської сільської ради Тячівського району та Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації в судове засідання не з'явилися. Про час та місце розгляду справи були належно повідомлені.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Із свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно від 15 грудня 2004 року № 212 вбачається, що будинок АДРЕСА_1 в цілому належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4, по ? частині (а.с.6).

Згідно рішення Грушівської сільської ради № 12 від 28 січня 2005 року "Про передачу земель у власність" передано у власність земельну ділянку, яка є в постійному користуванні ОСОБА_4, жительці АДРЕСА_1, для розширення особистого підсобного господарства, розміром 0,25 га, в АДРЕСА_1 (а.с.7).

Рішенням виконкому Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області № 8 від 29 січня 2008 року "Про перейменування літньої кухні на житловий будинок по АДРЕСА_1" за заявою ОСОБА_2 перейменовано літню кухню по АДРЕСА_1, яка належить згідно погосподарського обліку ОСОБА_2 на житловий будинок (по АДРЕСА_1) (а.с.23).

Згідно рішення виконкому Грушівської сільської ради № 114 від 15 квітня 2010 року "Про оформлення права власності на нерухоме майно" право власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1, в цілому, оформлено за ОСОБА_2 (а.с.24).

Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 квітня 2010 року вбачається, що будинок АДРЕСА_1, в цілому, належить ОСОБА_2. Підставою для видачі даного свідоцтва є рішення виконкому № 114 від 15 квітня 2010 року (а.с.28).

Згідно з виписки з рішення зборів уповноважених членів колгоспу імені ХХІІ з'їзду КПРС № 2 від 08 квітня 1973 року, ОСОБА_5 виділено земельну ділянку в розмірі 0,07 га для перебудови житлового будинку на старому місці по АДРЕСА_1 (а.с.86).

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст.ст.10, 11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст.60 цього ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" в редакції на час прийняття оскаржуваних рішень, виконавчий комітет сільської ради здійснює свої повноваження, зокрема в частині реєстрації об'єктів нерухомого майна шляхом прийняття відповідного рішення про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна та на його підставі проводить видачу свідоцтва про право власності, а тому, суд приходить до висновку, що Законодавством про місцеве самоврядування виконавчому комітету надано право розгляду питань, пов'язаних з реєстрацією закінчених будівництвом об'єктів.

Згідно ч.1 ст. 59 Закону, Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Частиною 1 ст. 73 зазначеного Закону передбачено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковим для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Відповідно до ст. ст. 16, 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він не тільки суперечить актам цивільного законодавства, але і порушує цивільні права або інтереси.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 19 ЗК УРСР 1970 року (в редакції станом на 08 квітня 1973 року) колгоспи, радгоспи, інші підприємства, організації і установи у встановлених законом випадках можуть надавати з закріплених за ними земель земельні ділянки у вторинне користування. Порядок і умови вторинного землекористування визначаються законодавством Союзу РСР, цим Кодексам та іншими законодавчими актами Української РСР.

Із ст. 20 ЗК УРСР 1970 року (в редакції станом на 08 квітня 1973 року) вбачається, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Згідно ст.22 ЗК УРСР 1970 року (в редакції станом на 08 квітня 1973 року) приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Частинами 1, 5-7 ст. 17 ЗК України 1990 року визначено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Із ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно зі ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 78 ЗК України 2001 року, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 125 ЗК України 2001 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частинами 1, 2 ст. 152 ЗК України 2001 року передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ч.1 розділу Х Перехідні положення ЗК України 2001 року рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Відповідно до п.п. "а" п.6.1 Тимчасового Положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 №7/5 (в редакції станом на 15 квітня 2010 року), оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності, зокрема органами місцевого самоврядування: фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

У матеріалах справи відсутні передбачені ст. 20 ЗК УРСР 1970 року, ст. 23 ЗК України 1990 року та ст. 125 ЗК України 2001 року докази, які б давали підстави вважати, що у позивачів виникло право користування земельною ділянкою в АДРЕСА_1, або право власності на неї. Тобто, межі земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1, в натурі (на місцевості) не визначені, а відповідно відсутні будь-які докази того, що саме на даній земельній ділянці знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1, що належить відповідачу ОСОБА_2.

А тому, суд приходить до висновку, що рішення виконкому Грушівської сільської ради № 114 від 15 квітня 2010 року "Про оформлення права власності на нерухоме майно", яким право власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1, в цілому оформлено за ОСОБА_2, жодним чином не порушує та не зачіпає будь-які права та інтереси позивачів, а тому відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання його недійсним та скасування.

Оскільки, суд відмовляє позивачам у позовній вимозі про скасування рішення виконкому Грушівської сільської ради № 114 від 15 квітня 2010 року "Про оформлення права власності на нерухоме майно", то відповідно слід відмовити у позовних вимогах про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 квітня 2010 року, виданого ОСОБА_2 на житловий будинок в АДРЕСА_1, скасування його державної реєстрації від 13 травня 2010 року та зобов'язання ОСОБА_2 знести самовільно зведену житлову будівлю, що знаходиться в АДРЕСА_1, оскільки дані позовні вимоги є похідними, і відсутні будь-які правові підстави для їх задоволення.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 19, 41 Конституції України, ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 16, 21, 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 59, 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 19, 20, 22ЗК УРСР 1970 року (в редакції станом на 08 квітня 1973 року), ст.ст. 17 22, 23 ЗК України 1990 року,ст.ст. 78, 125, 152 ЗК України 2001 року ст.ст. 3, 4, 10, 11, 58-60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Грушівської сільської ради, ОСОБА_2, Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації, про визнання нечинним та скасування рішення Грушівської сільської ради від 15 квітня 2010 року № 114, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 квітня 2010 року, його державну реєстрацію від 13 травня 2010 року та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно зведеного об'єкту нерухомого майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які беруть участь у справі але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя В.В. Ніточко