АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/1646/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3401/15Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Пікуля В.П.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, Прокуратури Полтавської області та представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області, прокуратури м. Кременчука, прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про стягнення з Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди грошових коштів в сумі 500000 грн.,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 вересня 2015 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 15000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державна казначейська служба України в своїй апеляційній скарзі ставить питання про скасування судового рішення та постановлення по справі нового рішення про відмову в задоволенні пред'явлених до них позовних вимог. В обґрунтування посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невірне обрання позивачем способу захисту, оскільки їхніми діями моральна шкода позивачу не завдавалась, а відтак правових підстав для стягнення з казначейської служби моральної шкоди не має.

В апеляційній скарзі Прокуратура Полтавської області просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову з огляду на невідповідність висновків суду обставинам справи, зазначаючи при цьому, що позивачем не доведено факту завдання їй моральної шкоди в розумінні положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Одночасно, з рішенням суду не погодився представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який просить змінити судове рішення та постановити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставне залишення поза увагою суду обставин, які свідчать про завдання позивачу 500000 грн. моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг казначейської служби України та Прокуратури Полтавської області.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_4, який є фізичною-особою підприємцем, засновником та директором ПП «Олівін».

Постановою начальника СВ ПМ Кременчуцької ОДПІ Полтавської області від 21 січня 2009 року було порушено кримінальну справу щодо приватного підприємця ОСОБА_4 за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах на загальну суму 1139484 грн., передбаченого частиною 3 статті 212 КК України.

12 березня 2009 року, після отримання відповіді з Кременчуцького МБТІ в Полтавській області, старшим слідчим податкової міліції, з метою забезпечення в майбутньому цивільного позову, накладено арешт на ? частину квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 згідно договору дарування, посвідченого 2-ю Кременчуцькою державною нотаріальною конторою та на квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2005 року.

Крім того, 6 квітня 2009 року старшим слідчим СВ ПМ Кременчуцького ОДПІ в Полтавській області накладено арешт на автомобіль НОМЕР_1 та автомобіль НОМЕР_2 .

В ході попереднього судового засідання 19 серпня 2009 року., Автозаводським районним судом м. Кременчука задоволено клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про зняття арешту з ? частини квартири АДРЕСА_1 та знято арешт з ? частини даної квартири.

Також, 19 серпня 2009 року при вирішенні питань на стадії попереднього судового засідання, Автозаводським районним судом м. Кременчука було задоволено клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 та передано автомобіль ГАЗ 3302-14СПГ, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_3 та автомобіль НОМЕР_2 ОСОБА_2, як власнику на зберігання.

Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 5 травня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч.1 ст. 212 КК України, ч.1 ст. 358 КК України, ч.3 ст. 358 КК України (в редакції від 5 квітня 2001 року)

На підставі ч.5 ст. 74 КК України звільнено від покарання у зв'язку з сплином строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Одночасно вирішено питання про скасування арешту майна, накладеного згідно постанови старшого слідчого СВ ПМ Кременчуцького ОДПІ в Полтавській області від 6 квітня 2009 року.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 5 травня 2014 року стосовно ОСОБА_4 скасовано, кримінальне провадження відносно нього закрито.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що дії органів досудового слідства призвели до безпідставного накладення арешту на належну позивачу частку в квартирі АДРЕСА_1, що призвело до необґрунтованого тривалого обмеження її права власності, не відповідали принципу справедливої рівноваги між вимогами суспільного інтересу та захистом прав особи, а відтак підлягали захисту згідно ч.6 ст.1176 ЦК України та положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

З вказаним висновком не може в повній мірі погодитись колегія суддів з наступних підстав.

Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Одночасно частиною 7 даної статті передбачено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативну-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

З аналізу наведеного вбачається, що право на відшкодування шкоди за правилами ч.6 ст.1176 ЦК України мають особи, які в передбаченому законом порядку довели наявність підстав для деліктної відповідальності, а саме : наявність самої шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача.

Таким чином, згідно до вимог ст. 179 ЦПК України в даному випадку підлягають доведенню всі зазначені складові як обставини, якими позивач обґрунтовувала вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що постанови про накладення арешту на майно, в тому числі на ? частину квартири та транспорті засоби, в передбаченому законом порядку визнані незаконними не були.

Більш того, перед вирішенням питання про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_4, слідчим були здійснені запити до органів БТІ і лише після повідомлення про належність останньому нерухомого майна, винесено постанову про накладення арешту на ? частину належного йому майна.

В ході розгляду апеляційної скарги представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3 пояснив, що в листопаді 2008 року ОСОБА_4, на ім'я якого була зареєстрована квартира АДРЕСА_3 подарував належну йому ? частину квартири своїй дружині ОСОБА_2 В цей час вже здійснювалась податкова перевірка, проте кримінальна справа порушена не була.

Таким чином, отримавши в березні 2009 року повідомлення з органів БТІ, до компетенції якого на той час входило надання інформації про власників нерухомого майна згідно державного реєстру, про належність ОСОБА_4 нерухомого майна, органом досудового слідства було накладено арешт на ? частину квартири АДРЕСА_1, виходячи з поняття права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, інше подружжя - позивач ОСОБА_2 до суду з позовом про виключення майна з акту опису (арешту) в передбаченому законом порядку не зверталась.

Щодо дій органу досудового слідства в частині накладення арешту на транспортні засоби, то зазначені постанови також незаконними визнані не були, оскільки Автозаводським районним судом м. Кременчука 19 серпня 2009 року було вирішено питання лише про передачу арештованих автомобілів ОСОБА_2 як новому власнику після перереєстрації останніх.

При цьому звертає на себе увагу те, що вказана перереєстрація автомобіля ГАЗ 3302-14 СПГ та автомобіля Toyota Camry -14 та (відчуження ОСОБА_4 своїй дружині ОСОБА_2.) також безпосередньо передувала порушенню кримінальної справи.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем обставин, які б свідчили про протиправність поведінки заподіювача шкоди та винність його дій.

Також, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо доведеності позивачем самого факту спричинення моральної шкоди в розумінні ст.ст. 23,1167 ЦК України, оскільки майно з її володіння не вибувало.

Крім того, колегія суддів зауважує, що само по собі посилання позивача на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» не є правовою підставою для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди внаслідок арешту майна, оскільки спірні правовідносини в даному випадку урегульовані ч.6 ст.1176 ЦК України.

Зокрема, на підставі положень зазначеного Закону до суду звертався сам засуджений ОСОБА_4, на чию користь рішенням Автозаводського районного суду від 13 травня 2015 року стягнуто з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України 100 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди, натомість сама позивач по справі не є особою, яка незаконно притягувалась до кримінальної відповідальності, має незаконне засудження та т.і.

Враховуючи, що позивачем в ході судового розгляду не було доведено обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, підстав для відшкодування їй моральної шкоди колегія суддів не вбачає, а відтак рішення місцевого суду підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 309 ч.1 п.п.3,4, 316, ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Прокуратури Полтавської області задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 вересня 2015 рокускасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області, прокуратури м. Кременчука, прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про стягнення з Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди грошових коштів в сумі 500000 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

З оригіналом згідно.

Судді :