АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Вербової І.М., Желепи О.В.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 7 липня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про поділ майна подружжя,

встановила:

у жовтні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював, і остаточно просив визнати його особистою приватною власністю грошову суму у розмірі 30 000 доларів США, 46 063,90 доларів США та 45 435,99грн., оплачених за квартиру АДРЕСА_1, визнати його право власності на автомобіль «Мітсубіші», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, визнати за відповідачем право власності на квартиру, стягнувши на його користь компенсацію у сумі 30 000 доларів США, що еквівалентно 630 600грн., 46 063,90 доларів США, що еквівалентно 968 263,18грн. та 45 435,99грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 4 березня 2006р. перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, мають двох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2011р. шлюб було розірвано, хоча фактично шлюбні відносини припинилися у жовтні 2010р.

Позивач стверджував, що за час шлюбу ними було придбано автомобіль «Мітсубіші», 2006р. випуску та квартиру АДРЕСА_1. Проте, у придбання квартири були внесені його особисті кошти у розмірі 30 000 доларів США, які були отримані у борг у його матері та повернуті після продажу його особистої квартири АДРЕСА_2, а також він продовжував сплачувати кредитну заборгованість за спірну квартиру, хоча не мав можливості нею користуватися після припинення шлюбних стосунків.

Відповідач подала зустрічну позовну заяву про поділ майна подружжя і просила визнати за позивачем право власності на автомобіль та квартиру, стягнувши з нього на її користь компенсацію за вказане майно у сумі 493 251,30грн. за квартиру та 76 000грн. за машину.

Рішенням суду від 7 липня 2015р. позови задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1

№ апеляційного провадження:22-ц/2796/11084/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Букіна О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на автомобіль марки «Мітсубіші». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за її частку у спільному майні у сумі 528 325,62грн.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду змінити, стягнувши з нього на користь відповідача грошову компенсацію у сумі 138 567грн. за квартиру та 46 000грн. за автомобіль.

Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 4 червня 2006р., мають двох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2011р. шлюб між сторонами розірвано та встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинилися у жовтні 2010р.

На підставі договору купівлі-продажу від 31 серпня 2007р. ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_1 за 651 450грн., що еквівалентно 129 000 доларам США.

31 серпня 2007р. між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1343/ФКВ-07, відповідно до якого позичальник отримав кредит у сумі 99 000 доларів США строком до 24 серпня 2032р. зі сплатою 12,4% річних за користування кредитом та 0,15% від суми кредиту комісії за управлення кредитом.

31 серпня 2007р. між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом якого є вищезазначена квартира.

На підставі біржової угоди від 28 квітня 2008р. ОСОБА_1 придбано автомобіль Мітсубіші», 2006р. випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Задовольняючи частково позовні вимоги сторін, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження часткової оплати за спірну квартиру за рахунок особистих грошових коштів, що відповідач не має можливості виплачувати кредитні кошти за квартиру, а крім того, застосував положення ст.ст. 364, 370 ЦК України.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина друга даної норми визначає, що вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вказані норми матеріального права, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що автомобіль «Мітсубіші», 2006р. випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та квартира АДРЕСА_1 є спільним майном сторін.

Доводи апелянта про те, що на придбання квартири ним були внесені його особисті кошти у розмірі 30 000 доларів США, які він взяв у борг у своєї матері та повернув 25 квітня 2008р. після продажу квартири, яку він придбав до реєстрації шлюбу з відповідачем, на думку колегії суддів, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

- 3 -

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

Частиною 2 статті 65 СК України встановлено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заявляла позовні вимоги про визнання недійсним договору позики, який був укладений 31 серпня 2007р. між ОСОБА_1 та його матір'ю ОСОБА_6, тому враховуючи положення ст. 204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину, суд першої інстанції не мав правових підстав вважати, що надана позивачем розписка є штучно створеним доказом.

Разом з тим, враховуючи положення ст. 65 СК України, вважається, що ОСОБА_1 діяв в інтересах сім'ї і за згодою своєї дружини.

Відповідно до відмітки на розписці, 25 квітня 2008р. борг повернений, грошові кошти були виплачені позикодавцеві у період перебування ОСОБА_1 у шлюбі з відповідачем, тому колегія суддів вважає, що грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США є спільним майном подружжя.

Та обставина, що відмітка на розписці про повернення грошових коштів збігається із датою продажу ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2, яка була його дошлюбним майном, на думку колегії суддів, не є достатнім доказом у підтвердження того, що на погашення боргу були спрямовані грошові кошти, отримані ОСОБА_1 від продажу своєї квартири, а інших доказів, які б підтверджували вказану обставину, позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції надано не було.

Крім того, колегія суддів враховує, що у пункті 18 договору купівлі-продажу від 31 серпня 2007р. зазначено, що він посвідчений за згодою дружини покупця - ОСОБА_2, та не містить відмітки про те, що квартира придбана частково за особисті грошові кошти покупця. Не було позивачем під час розгляду справи судом надано і інших доказів, які б підтверджували обізнаність відповідача, що спірна квартира була придбана за грошові кошти, які належали позивачу особисто.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави вважати, що спірна квартира не є спільним майном подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбних договором.

Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частина 2 даної норми передбачає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно ч. 3 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду

- 4 -

частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Під час розгляду справи судом сторони не заперечували, що після припинення сімейних відносин автомобілем користується позивачем, який також здійснює його технічне обслуговування, відповідач висловила свою згоду на отримання компенсації за свою частку автомобіля, вказане майно є неподільним, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про визнання права власності на спірний автомобіль за позивачем у порядку поділу майна та стягнення з позивача на користь відповідача компенсації.

Однак, визначаючи суму компенсації, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував дійсну вартість автомобіль на момент виникнення спірних правовідносин.

Звертаючись до суду з даним позовом, у підтвердження вартості спірного автомобіля позивач надав суду звіт про незалежну оцінку колісного транспортного засобу від 14 січня 2014р., згідно якого вартість автомобіля становила 59 600грн., враховуючи наявність пошкоджень на автомобілі у вигляді корозії та деформації лівого крила.

Вказаний звіт не був належним чином спростований відповідачем, а надані витяги з Інтернету про вартість аналогічних автомобілів не може бути належним доказом у підтвердження вартості спірного автомобіля, так як не містять необхідної для цього інформації.

У подальшому позивачем був наданий висновок про ринку вартість спірного автомобіля станом на 1 червня 2015р., згідно якого його вартість збільшилася і становила 152 000грн. При цьому, як зазначено у висновку, вартість автомобіля збільшилася за рахунок проведення ремонтних робіт та усунення недоліків, які існували на час його огляду у січні 2014р.

Оскільки під час розгляду справи судом було встановлено, що автомобілем постійно користувався позивач, що не заперечувала відповідач, суд першої інстанції помилково вважав недоведеним, що ремонтні роботи автомобіля були проведені позивачем, а відтак, безпідставно виходив із вартості спірного автомобіля станом на червень 2015р. після проведення ремонтних робіт.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необхідним зменшити розмір компенсації за частку відповідача у спірному автомобіля до 29 800грн., виходячи із його вартості на час звернення до суду з даним позовом.

При цьому, колегія суддів також враховує, що вимоги про виплату компенсації заявлені відповідачем, не дивлячись на відсутність забезпечення такої виплати, а позивач погодився виплатити таку компенсацію.

Вирішуючи спір про поділ спірної квартири, колегія суддів виходить з того, що квартира не є неподільним майном і може бути поділена між сторонами, а їх частки є рівними.

При цьому також враховується, що у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і

- 5 -

залишає майно у їх спільній частковій власності.

Звертаючись до суду з позовами, жодна сторона не внесла на депозитний рахунок суду грошову суму, яка підлягала виплаті другій стороні, як компенсація його частки, при цьому, кожна сторона ставила питання про виділення квартири у власність іншій стороні та заявляла вимогу про виплату їй компенсації за її частку у цьому майні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав правових підстав для визнання права власності на всю квартиру за позивачем та стягнення з нього грошової компенсації за користь відповідача, тому спірна квартира підлягає поділу між сторонами у рівних частинах.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги відповідача про поділ спірної квартири на підставі ст. 364 ЦК України є безпідставними.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Проте, відповідачем були заявлені позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя та не надавалися докази неможливості виділити її частку у натурі.

Посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду України, зроблений у справі 6-4цс14, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки фактичні обставини тієї справи не є аналогічними фактичним обставинам даної справи.

Крім того, при розгляді справи 6-4цс14 судом було встановлено, що позивач був позбавлений можливості користуватися квартирою, а при розгляді даної справи встановлено, що відповідач користується спірною квартирою.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Судом встановлено, що кредитний договір № 1343/ФКВ-07 від 31 серпня 2007р. був укладений ОСОБА_1 в інтересах сім'ї для придбання спірної квартири, що не заперечувала відповідач, тому обов'язок по погашенню кредитної заборгованості є у обох сторін.

Відповідач не заперечувала, що після припинення сімейних відносин кредитну заборгованість погашав позивач за свої особисті кошти, тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача Ѕ частини грошових коштів, сплачених ним у погашення кредитної заборгованості з листопада 2010р. по 19 листопада 2013р. підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що підстав для застосування ст. 533 ЦК України до даних правовідносин не має.

Згідно наданих суду квитанцій вбачається, що кредитна заборгованість позивачем погашалася у гривні, між сторонами не існує зобов'язальних правовідносин, тому у порядку поділу майна подружжя відсутні правові підстави для стягнення з відповідача зазначеної

- 6 -

суми з врахуванням курсу долара до гривні на час розгляду справи судом.

Відповідно до наданих суду документів по погашенню кредитної заборгованості встановлено, що з 19 листопада 2010р. по 19 листопада 2013р. позивачем виплачено 330 770,62грн. у погашення кредитної заборгованості та сплаті процентів, а також 44 092,09грн. комісії, передбаченої пунктом 1.7 кредитного договору від 31 серпня 2007р., а всього 374 862грн. 71коп., тому стягненню з відповідача підлягає 187 431грн. 37коп.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим сторонам доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 7 липня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким позови задовольнити частково.

У порядку поділу майна подружжя: визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Мітсубіші», 2006р. випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 29 800грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 187 431грн. 37коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: