Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/9874/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Кляшторний В.С.
Провадження № 22-ц/778/3416/15 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, яка діє від свого імені та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя про встановлення факту визнання батьківства та визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_6, який був її батьком та за життя визнавав своє батьківство відносно неї, але не був зазначений батьком у актовому записі про її народження. Після його смерті залишились спадкоємці першої черги: ОСОБА_2, з якою померлий на день смерті знаходився у зареєстрованому шлюбі, неповнолітня дитина від даного шлюбу - ОСОБА_4 та син від першого шлюбу - ОСОБА_5. Спадщина відкрилась на наступне майно: квартиру АДРЕСА_1, будинок АДРЕСА_3 в м. Запоріжжі та автомобіль ««3A3-DAEWOO Т 131102», 2005 року випуску, яке є особистою приватною власністю спадкодавця. Всі спадкоємці, зокрема і вона, своєчасно звернулись до П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори м. Запоріжжя про прийняття спадщини після померлого. Проте їй було відмовлено нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії, оскільки вона документально не підтвердила родинні відносини зі спадкодавцем.

Позивач вказує, що в дійсності є донькою ОСОБА_6, хоч він і не записаний батьком в її свідоцтві про народження. Померлий, не дивлячись на те, що не мешкав разом з її матір'ю - ОСОБА_7, визнавав її своєю донькою. Її мати та померлий разом працювали на одному підприємстві. Після свого народження та протягом всього часу по день смерті ОСОБА_6 вона спілкувалась з ним як донька з батьком, він визнавав її своєю донькою, надавав їй матеріальну допомогу, був присутнім на реєстрації її шлюбу та весіллі, а також говорив про те, що вона є його донькою, близьким, родичам та знайомим. Він також надав їй ключі від спадкової квартири, в яку вона поселилась в квітні 2013 року і мешкає до цього часу. Померлий збирався юридично оформити своє батьківство відносно неї, але передчасно помер. Оскільки інші спадкоємці не визнають її право на спадщину як доньки померлого ОСОБА_8, просила в судовому порядку встановити факт визнання ним за життя свого батьківства відносно неї, встановивши що він дійсно є її батьком, а також визнати за нею право власності на 1/4 частину спадкового майна. Крім того, просила стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати по справі: судовий збір у розмірі 1731,05 грн., вартість проведення судово-молекулярно-генетичної експертизи в сумі 10000 грн., витрати на придбання квитків для ОСОБА_2 разом з дитиною для поїздки в м. Київ та назад для проведення експертизи (05.04.2014 р. та 16.09.2014 р. на потяг № 72) у розмірі 690,92 грн., витрати на направлення телеграм-повідомлень ОСОБА_2 про дату, час, місце проведення експертизи у сумі 304,11 грн., вартість квитків для поїздки в м. Київ на 30.08.2014р. для проведення експертизи у розмірі 634,08 грн., витрати з надання правової допомоги у розмірі 2100 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2015 року позовну заяву задоволено частково.

Встановлено факт визнання ОСОБА_6 батьківства по відношенню до ОСОБА_3. Встановлено, що ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, дійсно являвся батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину спадкового майна, яке належало ОСОБА_6 на день смерті, а саме: на ? частину житлового будинку АДРЕСА_4 в м. Запоріжжя, на 1/ 4 частину квартири АДРЕСА_2, на 1/4 частину автомобіля «3A3-DAEWOO Т 131102», 2005 року випуску.

Стягнуто з відповідачів на користь ОСОБА_3 витрати по справі, а саме: витрати, пов'язані з проведенням судово-молекулярно-генетичної експертизи у сумі 10000 грн.; витрати, пов'язані з направленням телеграми-повідомлення за адресою помешкання ОСОБА_2 про дату, час, місце проведення експертизи та про отримання ОСОБА_2 білетів у сумі 153,55 грн.; витрати, пов'язані з направленням телеграми про поїздку для проведення експертизи на 30.08.2015 року за помешканням ОСОБА_2 у сумі 148,56 грн.; витрати на придбання квитків для поїздки в м Київ на 30.08.2014 р. для проведення експертизи за запрошенням експертної установи в АДРЕСА_5 у сумі 634,08 грн.; витрати, пов'язані з наданням правової допомоги у сумі 2100 грн., а всього на загальну суму 13 036,19 грн., які розподілено наступним чином: стягнуто з ОСОБА_2 - 8 690,80 грн., з ОСОБА_5 - 4 345,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3. ( а.с. 6).

Згідно зі свідоцтвом про народження НОМЕР_1, в актовому записі про народження ОСОБА_3 від 01.11.1978р. її матір»ю записана ОСОБА_7, а батьком записаний ОСОБА_10 ( а.с. 7).

Встановлено, що на момент її народження її матір не перебувала в зареєстрованому шлюбі, а запис про батька здійснено за вказівкою матері.

Згідно позовної заяви та пояснень позивача в ході розгляду цієї справи, вона з дитинства знала, що її батьком є ОСОБА_6, який за життя визнав себе її батьком, піклувався про неї, приймав участь у її вихованні та надавав матеріальну допомогу до моменту його смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_6 помер ( а.с. 56-57).

Спадкоємцями після його смерті є: ОСОБА_2, з якою померлий на день смерті знаходився у зареєстрованому шлюбі, неповнолітня дитина від даного шлюбу - ОСОБА_4 та син від першого шлюбу - ОСОБА_5.

Всі спадкоєці протягом шести місяців подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Подала таку заяву і позивач ОСОБА_3 ( матеріали спадкової справи № 370/2013 - а.с. 47-55).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.12.2013р. державний нотаріус П»ятої Запорізької державної нотаріальної контори відмовив ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки нею не було надано у відповідності до вимог пункту 4.2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України доказів про родинні відносини із спадкодавцем ( а.с. 23).

ОСОБА_3 звернулась до суду з цим позовом, вказуючи, що в колі родичів, знайомих та друзів всім було відомо, що вона є дочкою ОСОБА_6, це не від кого не приховувалось, а батько відкрито називав її своєю дочкою, тим самим визнаючи своє батьківство відносно неї.

Позивач пояснювала, що відповідачам також було відомо, що вона є дочкою ОСОБА_6, та за його життя вони цей факт визнавали, але після його смерті стали заперечувати цей факт з метою недопущення виділення їй частини спадкового майна.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд вважав, що за сукупністю наданих доказів підтверджуються ті обставини, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_6 за життя визнав себе батьком позивача, тому суд встановив факт його батьківства відносно ОСОБА_3 та визнав за нею право власности на ? частину спадкового майна з урахуванням часток інших спадкоємців.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обста-

вини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунутється на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

До питання, яке вирішує суд під час ухвалення рішення та відображає в його мотивувальній частині, за вимогами ст.ст. 214, 215 ЦПК України належить, зокрема, чи мали місце обставини, якими обгрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Враховуючи, що позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_5., до спірних правовідносин належить застосовувати Кодекс про шлюб та сім»ю, який діяв на цей час.

Відповідно до ст. 53 Кодексу про шлюб та сім'ю України, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Згідно з роз»ясненнями, наданими в пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» N 16 від 12.06.1998р., слід звернути увагу судів на те, що заяви про встановлення батьківства можуть бути прийняті до судового розгляду, якщо в органах РАГС проведено реєстрацію народження дитини. Згідно зі ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. У необхідних випадках суд для з'ясування питань, пов'язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Отже, за обставинами справи, як їх виклала позивач, факт батьківства вона встановлює за критерієм визнання самим померлим ОСОБА_6 за життя свого батьківства відносно неї, вказуючи, що її матір»ю та батьком спільне господарство не велось, вони сумісно ніколи не проживали, про її виховання ОСОБА_6 нічого не зазначає, щодо утримання вказує про надання ним матеріальної допомоги.

Таким чином, предметом доведення у цій справи є саме факт визнання ОСОБА_6 за життя свого батьківства відносно ОСОБА_3

Цей факт позивач підверджувала поясненнями свідків, в той же час поясненнями інших свідків відповідач ОСОБА_2 намагалась спростувати цей факт.

Дослідивши та оцінивши покази всіх свідків, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позивачки про визнання померлим ОСОБА_6 свого батьківства відносно позивачки, надавши перевагу показам свідків позивача у сукупності із висновком проведеної у справі судової генетично-молекулярної експертизи та наданими позивачем фотографіями. При цьому суд вирішив справу одночасно на підставі положень Кодекса про шлюб та сім»ю та Сімейного кодекса України.

Однак апелянт в апеляційній скарзі правильно зазначає, що Сімейний кодекс набув чинності з 01.01.2004р., а тому не може бути застосований при вирішенні цієї справи, оскільки позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_5., тобто під час дії Кодекса про шлюб та сім»ю, за положеннями якого слід вирішувати спірні правовідносини.

Така позиція міститься в постанові Верховного Суду України, прийнятій в порядку ст. 355 ЦПК України у справі № 6-20цс15 від 25.02.2015р., згідно якої, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізня-ються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини 2 статті 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства.

Тому мається з боку суду порушення норм матеріального права, на підставі яких він вирішив спір, застосувавши норми, які не регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, з боку позивача було допитано п»ятеро свідків: ОСОБА_11 - подругу матері позивача, ОСОБА_12 - чоловіка позивача, ОСОБА_13 - подругу та співробіницю матері позивача, ОСОБА_14 - дочку позивача, ОСОБА_15 - коліжанина ОСОБА_6, з узагальнених пояснень яких вбачається, що ОСОБА_6 визнавав ОСОБА_3 своєю дочкою, допомагав матері позивача після її народження.

З боку відповідача було допитано також п»ятеро свідків: ОСОБА_16 - коліжанку померлого та друга його сім»ї, ОСОБА_17 - друга ОСОБА_6, ОСОБА_9 - співробітницю батька ОСОБА_6 та друга його сім»ї, ОСОБА_18 - подругу першої дружини ОСОБА_6, ОСОБА_19 - знайомого ОСОБА_6, які пояснили, що ОСОБА_7 була колегою ОСОБА_6 по роботі, у якої є дочка ОСОБА_3, але за життя останній ніколи не казав, що ОСОБА_16 його дочка.

Надаючи перевагу поясненням свідків з боку позивача, суд вказував, що вони не є родичами сторін та не зацікавлені в наданні неправдивих пояснень. Також суд взяв до уваги як доказ нотаріально завірені пояснення рідної сестри померлого - ОСОБА_20, яка мешкає в Германії, в яких вона зазначила, що померлий за життя визнавав позивачку своєю кровною донькою, приймав активну участь у її житті: дарував іграшки, одяг, взуття надавав їй матеріальну допомогу, неодноразового проводив з нею дозвілля, був присутнім на її весіллі, надав їй житло. Також зазначила, що одразу з моменту народження позивачки він визнавав своє батьківство і на протязі всього життя підтверджував цей факт. Про це знали всі члени сім'ї та родичі, а також близькі друзі.

Пояснення свідків з боку відповідачки суд оцінив критично, оскільки вони являються її знайомими та друзями, що не виключає їх інтересу до результатів вирішення спору. Також суд вважає, що свідчення рідної сестри померлого є більш переконливими, ніж свідчення друзів відповідачки, оскільки сам факт батьківства підтверджується висновками проведеної молекулярно-генетичної експертизи від 03.03.2015р., яка проводилась між позивачкою та рідною сестрою померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_20 У висновках експертизи зазначено, що у вищій ступені ймовірно, що ОСОБА_20 являється біологічною тіткою ОСОБА_3, а ймовірність рідства між ними складає 99,85%. Також суд вважав, що зазначені обставини підтверджуються наданими на огляд суду фотографіями, з яких вбачається, що померлий приймав участь у житті позивачки, разом справляли свята, виїжджали на відпочинок.

До таких висновків суд дійшов знов-таки у зв»язку з порушенням норм матеріального права, зокрема, через застосування до спірних правовідносин одночасно норм КпШтС та СК України.

За вимогами ст. 53 КпШтС для встановлення батьківства за критерієм його визнання батьком є наявність доказів, які достовірно підтверджують визнання ним батьківства, та експертиза при вирішенні спору за цією нормою не є обов»язкою та висновки такої експертизи не є превалюючим доказом.

Разом з тим, на підставі показів свідків не можна встановити достовірності підтвердження померлим ОСОБА_6 визнання батьківства відносно ОСОБА_3, оскільки зміст свідчень допитаних з цього питання свідків позивача кардинально відрізняється від змісту показів свідків відповідача, не зважаючи на те, що майже всі вони є співпрацівниками, знайомими та друзями матері ОСОБА_3 та померлого ОСОБА_6, крім двох свідків позивача ОСОБА_12 та ОСОБА_14, які є, відповідно, чоловіком та дочкою позивача.

Будь-яких письмових доказів на підтвердження своєї позиції та показів своїх свідків сторона позивача не надала, не зважаючи на те, що з дня народження ОСОБА_3 до смерті ОСОБА_6 вони спілкувались на протязі 35 років.

З огляду на те, що матір позивача - ОСОБА_7 була співробіником ОСОБА_6, вони перебували у дружніх стосунках, не можна вважати також і фоторгафії, надані позивачем, безспірним доказом визнання батьківства померлим відносно позивача.

Походження ж дитини від певної особи має значення при розгляді справи за вимогами ст. 128 СК України, але не може бути підставою для задоволення позову за вимогами ст. 53 КпШтС. До того ж, експертиза проведена не щодо спорідненості між самим ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а відносно особи - ОСОБА_20

Таким чином, одночасне застосування норм матеріального права за двома різними кодексами, призвело до неправильного висновку суду про доведеність позовних вимог позивача, а отже до неправильного вирішення справи, оскільки у справі не здобуто безспірних доказів, які б достовірно підтверджували, що сам ОСОБА_6 за життя визнавав себе батьком ОСОБА_3. А тому відсутні і підстави для задоволення похідних вимог про визнання права власності на частину спадкового майна.

За вказаних обставин, оскаржуване рішення суду у відповідності до вимог п.п. 2, 4 ч. 1

ст. 309 ЦПК України підлягає скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню на користь позивача і понесені нею у справі судові витрати.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2015 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Маловічко С.В.