У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,
Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на рішення апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 03 травня 2014 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі − ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс») укладено договір фінансового лізингу № 009945, предметом якого є трактор марки МТЗ-82.1.26. Відповідачем було роз'яснено, що після сплати 10 % вартості від трактора, що складає

19 тис. грн, йому буде переданий предмет лізингу впродовж 14 днів. Однак відповідач відмовився передавати йому трактор, посилаючись на те, що договором передбачено інші строки передачі предмета лізингу - після сплати 50 % від вартості. Крім того, після укладення договору стало відомо, що відповідач ввів його в оману стосовно вартості трактора, занизивши його ціну, оскільки вартість трактора на момент укладання договору вказана 237 тис. грн, а не 190 тис. грн, як роз'яснювалося перед укладенням договору.

Оскільки умови договору є несправедливими, порушують принцип добросовісності, рівності прав та обов'язків сторін договору, просив визнати договір фінансового лізингу від 03 травня 2014 року № 009945 недійсним та стягнути з відповідача 19 тис. грн.

Заочним рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 серпня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня

2014 року заочне рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 серпня 2014 року скасовано, позов задоволено частково. Визнано договір фінансового лізингу від 03 травня 2014 року

№ 009945 недійсним. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_6 19 тис. грн.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена.

Задовольняючи позов частково, апеляційний суд керувався тим, що положення договору про фінансовий лізинг не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, положення оскаржуваного договору порушують вимоги Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про фінансовий лізинг».

Із такими висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на таке.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Встановлено, що 03 травня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (лізингодавець) та ОСОБА_6 (лізингоодержувач) укладено договір, згідно з умовами якого лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу (МТЗ-82.1.26) у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором (а. с. 4−10).

Згідно з квитанцією від 03 травня 2014 року № 1310.10.1 ОСОБА_6 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» 19 тис. грн (а. с. 14).

Звертаючись до суду, позивач вважав вказаний договір нікчемним, так як не було додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, відповідач не має ліцензії на право здійснення фінансових послуг, займається нечесною підприємницькою практикою, умови договору є несправедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Відповідно до п. п. 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3 % від вартості предмета лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Позивачем сплачено лише 10 % від вартості предмета лізингу, що є комісією за організацію договору лізингу, яка відповідно до п. 10.11 договору не повертається.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачені у ч. 3 ст. 18 вказаного закону і є вичерпним.

Застосувавши положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд не встановив, у чому саме полягає несправедливість окремого положення договору фінансового лізингу. При цьому суд залишив поза увагою, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» у даному випадку мають застосовуватися у системному зв'язку зі спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізин», який є спеціальним.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених законодавством вимог, безпідставно зробив переоцінку доказів, надану судом першої інстанції, доводів щодо такої переоцінки не навів, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, тому рішення суду апеляційної інстанції має бути скасовано, рішення суду першої інстанції - залишено в силі.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 339, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2014 року скасувати, заочне рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 серпня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік