АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1648/2015 Головуючий у першій інстанції - ВолокітінаН.Б.
Доповідач - Оніщук М.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Нагорного А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Авто Просто», в якому просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 10 788 грн. 30 коп. та три відсотки річних в сумі 926 грн. 53 коп. за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 29.05.2014 по 29.10.2014.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2014 було розірвано угоду, яка укладена 13.08.2010 між ним та відповідачем. Однак, після розірвання угоди, відповідачем не було сплачено суми, які підлягають поверненню згідно розірваної угоди. Неповернення коштів відповідачем, який пов'язує це з накопиченням необхідної суми коштів у Фонді групи для повернення коштів, є простроченням виконання грошового зобов'язання, яке полягає в неправомірному користуванні чужими грошовими коштами і є підставою для стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3 % річних, у відповідності з вимогами ст. 625 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.12.2014 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, оскільки висновок суду про не можливість застосування до виниклих правовідносин правової норми ч. 2 ст. 625 ЦК України у зв'язку з тим, що не відбулось прострочення виконання грошового зобов'язання з огляду на умови договору, є безпідставним.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що повернення позивачу грошових коштів буде відбуватися у відповідності до положень укладеного між сторонами договору, за умовами якого повернення коштів у зв'язку з розірванням договору здійснюється почергово, починаючи з тих учасників, які розірвали угоду раніше, а відтак відсутні підстави для висновку про прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, що в свою чергу унеможливлює стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за ст. 625 ЦК України.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 13.08.2010 між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_4 було укладено угоду № 0323502, предметом якої є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2014 розірвано угоду № 0323502 від 13.08.2010, укладену між сторонами.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.07.2014, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2014 залишено без змін, тобто рішення суду про розірвання угоди набрало законної сили 09.07.2014.

Слід наголосити, що угода укладена між сторонами, або її окремі положення, не були визнані недійсними у встановленому законом порядку, що не заперечувалось сторонами, а отже її умови, погоджені сторонами, підлягають виконанню.

Положеннями угоди передбачено, що у випадку розірвання угоди повернення сплачених чистих внесків відбувається в порядку черговості за якими пріоритет надається тому учаснику системи, який перший звернувся до Авто Просто з заявою про розірвання угоди, у розмірі, визначеному в п. 13.4.3.

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що порядок і строк повернення внесків, сплачених учасниками системи, які розірвали угоду, визначений в угоді, тобто повернення коштів позивачу повинно відбутися після повернення коштів іншим учасникам, які розірвали угоди раніше позивача.

Відповідно до листа ТОВ «Авто Просто» від 18.11.2014, сплачені чисті внески будуть повертатися позивачу із Фонду для повернення коштів, що складається з 5 % від загальної суми, яка надходить щомісяця до Фонду групи. У відповідності до положень ст. 13 Додатку № 2 до Угоди, ТОВ «Авто Просто» здійснює повернення чистих внесків згідно пріоритетів, викладених у п. 13.4 та п. 13.5 цієї статті, та після накопичення необхідної суми коштів у Фонді групи для повернення коштів. На дату підготовки листа-відповіді перед позивачем знаходяться 30 учасників, повернення чистих внесків яким відбуватиметься раніше за нього.

Також в листі зазначено, що чисті внески, сплачені кожним учасником, ТОВ «Авто Просто», у відповідності до умов угоди, використовує для оплати автомобілів, що передаються учасникам, яким надано право на отримання автомобіля та формування Фонду для повернення коштів учасникам, які розірвали угоди або з якими угоди було розірвано ТОВ «Авто Просто».

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою позивачем обґрунтовано вимоги позову, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Враховуючи вимоги ст. 11 ЦК України виникнення зобов'язання безпосередньо пов'язане з виникненням прав та обов'язків конкретних осіб.

Права та обов'язки сторін даного спору у виниклих між ними правовідносинах, виникають з умов укладеної між ними угоди, не дивлячись на її розірвання, якою не передбачено зобов'язання відповідача повернути позивачу всі сплачені ним кошти інакше ніж на підставі настання черги у випадку розірвання угоди.

З наведеного вбачається, що у суду першої інстанції були відсутні належні правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних за ст. 625 ЦК України, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання з повернення позивачу грошових коштів не відбулось.

В апеляційній скарзі апелянт вказував на те, що стягнення трьох відсотків річних та суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення зобов'язання не є фінансовою (економічною) санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці три відсотки та індекс інфляції нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним (чи звільнення його від сплати) неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Вказані посилання є слушними і відповідають вимогам закону, однак в даному випадку такі доводи не можуть братись до уваги, оскільки положення ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовуються до боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, що в цих правовідносинах сторін ще не відбулось, з огляду на умови укладеного між ними договору.

Отже, з наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на встановлених судом фактичних обставинах справи та вимогах закону, а тому не впливають на правомірність висновків суду.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді