Ухвалаіменем україни
22 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Ступак О.В.,Штелик С.П.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ліра Софт», ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, Державної служби інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України про визнання співавторства та припинення дій, що порушують авторське право, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 20011 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Ліра Софт» (далі - ТОВ «Ліра Софт»), ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, Державної служби інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України, в якому просили визнати їх співавторами твору «ІНФОРМАЦІЯ_1», припинити дії, що порушують їх авторське право шляхом заборони розпоряджатися майновими авторськими правами без згоди позивачів як співавторів та зобов'язати державну службу інтелектуальної власності внести до державного реєстру свідоцтв про реєстрацію авторського права на твір відомості щодо визнання недійсною реєстрації за свідоцтвом від 10 травня 2011 року № 38282. В обґрунтування вимог зазначали, що відповідно до зазначеного свідоцтва відповідачі є суб'єктами авторських прав на твір - ІНФОРМАЦІЯ_1». Проте вказана комп'ютерна програма є похідним твором від цілої низки програм, що створювалися протягом 40 років різними авторами та незмінним автором і науковим керівником усіх програм сімейства «Ліра» був і є ОСОБА_4 за участю інших позивачів. У 2002 році ОСОБА_4 і ОСОБА_15 було отримано свідоцтво № НОМЕР_1 про реєстрацію авторського права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_2». Інші позивачі до 2009 року перебували у складі учасників ТОВ «Ліра софт» і приймали участь у розробці модулів 1-5 (ЛІО-ВІЗОР, ЛІР-АРМ, ЛІР СТК, ЛІР-КМ, ГРУНТ), які є складовою спірної комп'ютерної програми «ІНФОРМАЦІЯ_2». Вважаючи себе співавторами комп'ютерної програми «ІНФОРМАЦІЯ_1», оскільки саме в них є в наявності вихідні коди модулів цієї програми, просили позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 у співавторстві з ОСОБА_16 (правонаступником якого є ОСОБА_14) та ОСОБА_17 було отримано свідоцтво № НОМЕР_1 про реєстрацію 30 червня 2002 року авторського права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_2».

11 лютого 2003 року ТОВ «ЛІРА софт» уклало авторський договір про передачу виключного права на використання програмного забезпечення щодо комп'ютерного програмного комплексу «ЛІРА» з його співавторами: ОСОБА_16, ОСОБА_4 та ОСОБА_17 строком до 21 січня 2004 року.

26 січня 2004 року ТОВ «ЛІРА софт» з тими ж співавторами було укладено наступний авторський договір про передачу виключного права на використання програмного забезпечення щодо комп'ютерного програмного комплексу «ЛІРА» строком до 01 січня 2020 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2012 року, авторський договір про передачу виключного права на використання програмного забезпечення щодо комп'ютерного програмного комплексу «ЛІРА» від 26 січня 2004 року було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1» оприлюднена ТОВ «Ліра Софт» 29 вересня 2009 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про авторське право та суміжні права» авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

Висновком комісійної судової експертизи від 19 листопада 2013 року № 196/12 встановлено, що вихідні тексти кожної комп'ютерної програми (програмного модулю) 1-5 (ЛІО-ВІЗОР, ЛІР-АРМ, ЛІР СТК, ЛІР-КМ, ГРУНТ), які були використані при створенні творів «ІНФОРМАЦІЯ_2» та «ІНФОРМАЦІЯ_1», не мають ознак комп'ютерної програми як окремого об'єкта права інтелектуальної власності.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що програмні модулі 1-5 (ЛІО-ВІЗОР, ЛІР-АРМ, ЛІР СТК, ЛІР-КМ, ГРУНТ) скомпільовані окремо, не мають ознак комп'ютерної програми та їх використання у комп'ютерній програмі «ІНФОРМАЦІЯ_1» не створює співавторства для сторін.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з його недоведеністю, оскільки в силу Закону України «Про авторське право і суміжні права» комп'ютерна програма «ІНФОРМАЦІЯ_1» є самостійним продуктом інтелектуальної творчості.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, та не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи було допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

І.К. Парінова О.В. СтупакС.П. Штелик