УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О.,

Мазур Л.М.,

Маляренка А.В.,

Нагорняка В.А.,розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Елемент Лізинг» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів; зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елемент Лізинг» про визнання недійсною угоди, викладеної в п. 3 додаткової угоди від 21 січня 2010 року та п. 4 акта приймання-передачі від 21 січня 2010 року, та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року, касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Елемент Лізинг» на додаткове рішення апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Елемент Лізинг» (далі - ТОВ «Елемент Лізинг») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що

14 липня 2008 року між ТОВ «Елемент Лізинг» та ОСОБА_4 був укладений договір фінансового лізингу транспортних засобів № ЄЛ/Кив-0317/ДЛ, згідно з умовами якого відповідач отримав вантажний бортовий тентовий автомобіль JAC HFC1020К, 2008 року випуску, вартістю 59 870 грн 14 коп., за плату у тимчасове володіння та користування. На забезпечення виконання договору лізингу від 14 липня 2008 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_5 на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед позивачем відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_4, які виникають з договору лізингу. Умови договору лізингу відповідач виконував неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість. 21 січня 2010 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до договору фінансового лізингу транспортних засобів від 14 липня 2008 року, згідно з якою була досягнута домовленість про дострокове припинення дії договору та повернення предмета лізингу. При цьому домовились, що сума боргу в розмірі 16 772 грн 66 коп. погашається за рахунок вартості предмета лізингу, що повертається. Однак за період дії договору за відповідачем утворилася заборгованість за лізинговими платежами за період з 02 березня 2009 року по 28 грудня 2009 року у розмірі 32 205 грн 62 коп. Таким чином, сума заборгованості за лізинговими платежами дорівнює 15 732 грн 96 коп. На підставі наведеного ТОВ «Елемент Лізинг» просило суд стягнути з відповідачів як солідарних боржників 39 821 грн 97 коп., з яких: заборгованість за лізинговими платежами - 15 732 грн 96 коп., лізинговий платіж за незавершений лізинговий період - 1 151 грн 81 коп., додаткова винагорода (комісія) - 19 719 грн 93 коп., пеня 3 217 грн 27 коп., а також судові витрати.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 було подано зустрічний позов, в якому зазначалось, що ТОВ «Елемент Лізинг» в угоді про розірвання договору ввело ОСОБА_4 в оману, а також сам договір лізингу є нікчемним. Таким чином, визнання п. 3 угоди недійсним є прямим інтересом і ОСОБА_5, до якого пред'явлені солідарні вимоги, і оскільки він виступає поручителем за договором лізингу. Вказаними діями позивачам за зустрічним позовом завдано моральної шкоди, яку оцінюють у 2 тис. грн кожен. На підставі наведеного ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили суд визнати недійсною угоду, викладену в п. 3 додаткової угоди від 21 січня 2010 року та п. 4 акта приймання-передачі від 21 січня 2010 року, стягнути моральну шкоду та судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 грудня

2013 року позов ТОВ «Елемент Лізинг» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ТОВ «Елемент Лізинг» заборгованість за лізинговими платежами -15 732 грн 96 коп., лізинговий платіж за незавершений лізинговий період -1 151 грн 81 коп., додаткову винагороду (комісія) - 19 719 грн 93 коп. та пеню - 3 217 грн 27 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року рішення районного суду в частині розміру стягнення змінено та стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ТОВ «Елемент Лізинг» заборгованість за лізинговими платежами - 15 732 грн 96 коп., лізинговий платіж за незавершений лізинговий період - 1 151 грн 81 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог ТОВ «Елемент Лізинг» відмовлено.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишено без змін.

Додатковим рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2014 року ухвалено у справі додаткове рішення, яким стягнуто з ТОВ «Елемент Лізинг» на користь ОСОБА_4 понесені ним витрати на правову допомогу у сумі 6 336 грн.

Стягнуто з ТОВ «Елемент Лізинг» на користь ОСОБА_5 понесені ним витрати на правову допомогу у сумі 4 608 грн. В іншій частині заяв відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_5 та стягнення з нього судових витрат скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Елемент Лізинг» до ОСОБА_5 про стягнення коштів відмовлено.

Резолютивну частину рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року викладено в такій редакції: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Елемент Лізинг» заборгованість за лізинговими платежами 15 732 грн 96 коп., лізинговий платіж за незавершений лізинговий період 1 151 грн 81 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Стягнуто з ТОВ «Елемент Лізинг» на користь ОСОБА_5 судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 6 329 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якого діє

ОСОБА_6, просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду м. Києва

від 13 березня 2014 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Елемент Лізинг» відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ТОВ «Елемент Лізинг» просить скасувати додаткове рішення апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «Елемент Лізинг», виходив із того, що ОСОБА_4 зобов'язання за договором фінансового лізингу та додаткової угоди до нього не виконав, заборгованість за договором фінансового лізингу не сплатив, у зв'язку з чим крім заборгованості за лізинговими платежами солідарно стягнув з відповідачів лізинговий платіж за незавершений лізинговий період, комісію та пеню.

Апеляційний суд, змінивши рішення суду першої інстанції, застосував до спірних правовідносин положення ч. 4 ст. 267 ЦК України та дійшов висновку про те, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення комісії та пені, оскільки такі вимоги було заявлено позивачем із пропуском строку позовної давності.

Крім того, апеляційний суд, відмовляючи в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_5, керуючись положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України, дійшов висновку про те, що порука відповідача є припиненою, оскільки було припинено забезпечене нею зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, виходив із того, що зміст п. 3 додаткової угоди до договору фінансового лізингу та п. 4 акта прийому-передачі до вказаного договору не суперечить ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», підстави, передбачені ст. 203, 215 ЦК України для визнання оспорюваних пунктів недійсними, відсутні.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів попередніх інстанцій не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції та рішення апеляційних судів не відповідають.

Судами встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14 липня 2008 року між ТОВ «Елемент Лізинг» та ОСОБА_4 було укладено договір фінансового лізингу транспортних засобів № ЭЛ/Кив-0317/ДЛ строком на 48 місяців. Загальна сума договору лізингу склала 84 856 грн 51 коп. з яких авансовий платіж - 8 785 грн 50 коп., періодичні лізингові платежі визначені у розмірі 75 485 грн 31 коп. (а. с. 9-13, т. 1).

Предметом лізингу згідно зі специфікацією (а. с. 14, т. 1 ) є вантажний бортовий тентований транспортний засіб марки JAC HFC1020К, 2008 року випуску.

У забезпечення виконання зобов'язань за договором 14 липня 2008 року між ТОВ «Елемент Лізинг» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № ЭЛ/Кив-0317/ДП1.

Згідно з п. 3 додаткової угоди № 1 до договору фінансового лізингу транспортних засобів від 14 липня 2008 року № ЭЛ/Кив-0317/ДЛ, укладеної 21 січня 2010 року між ТОВ «Елемент Лізинг» та ОСОБА_4, сторони домовились, що вартість транспортного засобу, що повертається, складає 30 000 грн.

Згідно з п. 4 вказаної угоди передбачено, що на дату підписання цієї угоди лізингоотримувач має заборгованість за поточними лізинговими платежами у сумі 15 432 грн 16 коп.

Відповідно до п. п. 5, 6 додаткової угоди на дату підписання цієї угоди, на підставі п. 10.7 Додатку № 1 «Загальні правила фінансового лізингу транспортних засобів» Договору фінансового лізингу транспортних засобів від 14 липня 2008 року № ЭЛ/Кив-0317/ДЛ, Лізингоотримувач при достроковому розірванні Договору лізингу через будь-які обставини оплачує незавершений лізинговий платіж у повному обсязі у сумі 1 151 грн 81 коп.

Сума заборгованості за договором фінансового лізингу транспортних засобів № ЭЛ/Кив-0118/ДЛ від 26 грудня 2007 року у розмірі 16 772 грн 66 коп. погашається за рахунок вартості предмета лізингу, що повертається.

Пунктом 5 акта прийому-передачі від 21 січня 2010 року визначено, що лізингоотримувач зобов'язаний протягом 10 календарних днів оплатити заборгованість за договором фінансового лізингу транспортних засобів від 14 липня 2008 року № ЭЛ/Кив-0317/ДЛ у сумі 16 583 грн 98 коп., яка визначена додатковою угодою від 21 січня 2010 року № 1 до договору фінансового лізингу транспортних засобів від 14 липня 2008 року № ЭЛ/Кив-0317/ДЛ (а. с. 18, т. 1).

Згідно з наданим до суду першої інстанції розрахунком заборгованість відповідача за договором фінансового лізингу за період з 03 березня 2009 року по 28 червня 2010 року за лізинговими платежами склала 32 205 грн 62 коп. (а. с. 8, т.1).

З урахування положень п. 6 додаткової угоди до договору фінансового лізингу, позивач ТОВ «Елемент Лізинг» просив стягнути з відповідача: заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 15 732 грн 96 коп., лізинговий платіж за незавершений лізинговий період у розмірі 1 151 грн 81 коп. та ін.

Вирішуючи спір в цій частині, суди не звернули уваги, що розрахунки ТОВ «Елемент Лізинг» не відповідають заявленим позовним вимогам в цій частині, зокрема заборгованість за лізинговими платежами становить 15 432 грн 96 коп. (32 205, 62-16 772, 66), а не 15 732 грн 96 коп., як заявлено в позові та які стягнуто судом.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 (а. с. 243-244, т. 2), звертаючись до суду з позовом, просив суд визнати недійсною угоду, викладену в пункті 3 додаткової угоди від 21 січня 2010 року та пункті 4 акта прийому-передачі від 21 січня 2010 року, з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки) та ст. 230 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом обману).

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Разом з тим, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 11, 303 ЦПК України, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 як на підставу відмови у задоволенні позову послався на положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, взагалі не обговорив питання застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, заявлених у позові, та не дослідив докази, подані позивачем на підтвердження своїх доводів та заявлених вимог.

При новому розгляді справи, вирішуючи спір в частині визнання недійсним пункту акта прийому-передачі, судам слід з'ясувати чи передбачено ним виникнення прав та обов'язків, характерних для угоди як виду зобов'язання, які саме права й обов'язки виникають між сторонами і для якого інституту договірних зобов'язань вони характерні, а також чи передбачено цивільним законодавством такий спосіб захисту порушеного права, як визнання акта прийому-передачі чи окремих його пунктів недійсними.

Таким чином, оскільки рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року та від 18 листопада 2014 року ухвалені з порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин у справі, не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, тому в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню.

Крім того, оскільки від правильного вирішення спору залежить також вирішення питання щодо стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу додаткове рішення апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2014 року також підлягає скасуванню з передачею на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Елемент Лізинг» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року, рішення апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2014 року, додаткове рішення апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

7

№ 6-18939св14Головуючий у першій інстанції: Буша Н.Д. Доповідач: Юровська Г.В.