Справа № 0907/2-4232/2011
Провадження № 22-ц/779/3/2015
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О.В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2013 року ,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2010 року ОСОБА_2 звернувся в суд із вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно договору позики № 1 від 01 липня 2009 року він надав відповідачу у позику грошові кошти в сумі 1 201 724, 86 грн., які останній зобов'язався повернути у строк до 28.07.2009 року.

Посилаючись на порушення умов договору просив стягнути з ОСОБА_3 зазначену суму боргу, 10 відсотків річних від простроченої суми за період з 28.07.2009 року по 28.09.2010 року, що складає 140 300,00 грн., а всього 1 342 025, 34 грн.

В ході розгляду справи представник позивача зменшив розмір позовних вимог та посилаючись на часткове виконання відповідачем грошових зобов'язань просив стягнути з нього на користь ОСОБА_2 647 700,80 грн. основної заборгованості за договором позики.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2013 року позов задоволено. Також вирішено питання судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_3 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що приймаючи рішення за його відсутності суд виходив з того, що відповідач в судове засідання не з'явився, що розцінюється як спрямована на затягування розумного строку розгляду справи спроба. Однак, такі твердження суду не відповідають дійсності. Він не був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, у зв'язку із чим позбавлений права брати участь у судовому засіданні, подавати свої заперечення, докази тощо.

З цих підстав просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 вказує на те, що судом до участі в справі у якості представника позивача було допущено особу та прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог від особи, яка не мала на це відповідних повноважень. При цьому судом не взято до уваги, що довіреність представника позивача ОСОБА_5 видана 07.12.2010 року на строк до 07.12.2013 року.

Також зазначає, що представник ОСОБА_5 на власний розсуд, без узгодження із позивачем, подав клопотання про призначення експертизи розписок щодо встановлення відповідності підпису ОСОБА_2, в той час коли предметом спору фактично був текст розписки. Однак, судом першої інстанції не з'ясовано чому клопотання не містить письмового запитання з посиланням на текст розписки, хоча при оголошенні усного клопотання це питання було ним озвучено. Таким чином, в порушення вимог процесуального закону суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Крім того, всупереч положенням ст. ст. 27,31 ЦПК України місцевим судом на стадії розгляду справи по суті було прийнято клопотання про уточнення позовних вимог, яке по своїй суті є зміною позовних вимог.

З цих підстав просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та його представник доводи своєї скарги підтримали з наведених у ній мотивів, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2- ОСОБА_4 не визнали.

Представник ОСОБА_2- ОСОБА_4 доводи своєї скарги підтримав з наведених у ній мотивів, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не визнав.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Однак, зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

В силу ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.ст. 526,1049 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором.

Як правильно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 01.07.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 1 201 724,86 грн., а останній зобов'язувався повернути їх в строк до 28.07.2009 року (а.с.41 т.1).

Пунктом 6 даного договору визначено, що повернення позики відбувається шляхом передачі грошових коштів готівкою позичальником безпосередньо позикодавцеві в обмін на розписку, що надана позичальником в момент отримання коштів у позикодавця. У випадку часткового повернення грошових коштів достроково про суму такого повернення позикодавець в присутності позичальника робить напис на розписці.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 01.07.2009 року між сторонами було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання щодо повернення цих коштів. Однак, грошові кошти в повному обсязі не повернув, що і є підставою для стягнення їх в судовому порядку. При цьому врахував заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про зменшення розміру позовних вимог.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна.

Як передбачено ст. ст. 3,11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Відповідно до ст. 38 ЦПК України сторона може брати участь у цивільній справі особисто або через представника. При цьому, згідно положень ст. 42 ЦПК України, повноваження представників сторін мають бути посвідчені довіреністю фізичної особи.

З матеріалів справи видно, що інтереси ОСОБА_2 у суді першої інстанції згідно довіреності від 07.12.2010 року представляв ОСОБА_5 (а.с.5 т.1). І саме останнім було подано заяву про зменшення позовних вимог (а.с.186 т.1). При цьому заява не містить ні дати її подання, ні дати надходження її до суду. Аналогічно не міститься в матеріалах справи будь-яких доказів щодо подання такої під час судового засідання в час дії довіреності представника позивача.

Зі змісту даної довіреності вбачається, що вона видана на строк до 07.12.2013 року. В той же час, в матеріалах справи відсутня довіреність, що посвідчує повноваження ОСОБА_5 на представництво інтересів позивача після 07.12.2013 року.

А отже, заява про зменшення розміру позовних вимог подана особою, яка не мала на це відповідних повноважень.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що відповідач кошти, отримані на підставі договору позики, не повернув, а тому просив стягнути суму боргу у розмірі 1 201 724,86 грн. та 10 % річних за період з 28.07.2009 року по 28.09.2010 року у розмірі 140 300,00 грн.

В судовому засіданні з'ясовано, що ОСОБА_3 частково повернув борг, зокрема у сумі 584 024,00 грн., що підтверджується відповідними розписками (а.с. 65, 66-83 т.1).

Враховуючи заперечення позивача щодо отримання ним суми боргу у розмірі 310 000,00 грн. згідно розписки від 28.01.2012 року ( а.с.107 т. 1) за клопотання представника ОСОБА_2 ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.07.2014 року у даній справі було призначено комплексну судову експертизу (почеркознавчу та технічну - матеріалів документів).

Відповідно до висновку №2578/2579/2580 від 26 листопада 2014 року комплексної судово-криміналістичної експертизи дослідження почерку, підписів та дослідження реквізитів і матеріалів документів, експертами зазначено про неможливість встановити однією чи різними особами виконаний рукописний запис слова «триста» та рукописний запис «десять тисяч гр 00 коп.», які містяться на розписці від 28.01.2012 р., наданій ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3 Також вказано, що рукописний запис слова «триста» та рукописний запис «десять тисяч гр. 00 коп.» виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

Крім того, в розписці від 28.01.2012 р. штрихи запису слова «триста» та запису слів «десять тисяч гр. 00 коп.» нанесені пастами для кулькових ручок однаковими за якісним складом барвників, що не є ознакою їх ідентичності. Визначити чи була підчистка якогось первинного запису в місці розташування слів «триста десять тисяч гр. 00 коп.» не видається можливим. Будь-яких дій на структуру паперу, із застосуванням хімічних речовин (витравлювання) в місці розташування досліджуваного запису слів «триста десять тисяч гр. 00 коп.» немає. Рукописне слово «триста» ймовірно дописане до раніше виконаного рукописного запису «десять тисяч гр. 00 коп.» (а.с.187-192 т. 2).

Разом з тим, в засіданні апеляційного суду встановлено, що частину коштів згідно вищезазначених розписок ОСОБА_3 особисто передавав позивачу, а частину - через його представника і саме ним в цих розписках вказувалася сума погашення боргу. Не заперечив цієї обставини і представник ОСОБА_2

Згідно положення ч.6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта не є обов'язковим і оцінюється за правилами, встановленими ст.212 ЦПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення та переваги над іншими джерелами доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається зі змісту експертизи встановити на підставі висновку експертів наявність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги та заперечення щодо повернення йому частини позики, зазначеної в досліджуваній розписці, не видається можливим.

Виходячи з принципу диспозитивності та змагальності сторін, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх доводів щодо неотримання частини боргу у розмірі 310 000,00 грн. згідно розписки від 28.01.2012 року.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не виконано боргові зобов'язання перед позивачем на суму 617 700,86 грн. (1 201 724,86 грн. - 584 024,00 грн.), а тому саме ця сума заборгованості підлягає стягненню з нього на корись ОСОБА_2

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, п. 8 договору позики передбачено, що у випадку прострочення строку повернення позики позикодавець вправі вимагати від позичальника оплати суми боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції, а також 10 (десять) процентів річних від простроченої суми, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відтак, у зв'язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов'язання відповідач повинен нести відповідальність перед позивачем у розмірі 10% річних від простроченої суми за період з 29.07.2009 року по 28.09.2010 року, що становить 137 586, 79 грн. ((1 201 724,86 грн. х 1 день): 365 х 0,1) + (1 189 424,86 грн. х 155 днів): 365 х 0,1) + (1 172 700 грн. х 270 днів): 365 х 0,1)).

При цьому колегія суддів враховує часткове погашення в 2009 році боргу на суму 12 300 грн. та в 2010 році - 16 724 грн., що підтверджується підписаним сторонами актом звірки від 18.01.2012 року. Дана обставина сторонами не заперечується.

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги твердження відповідача та його представника щодо безгрошовості договору позики, а звідси відсутність підстав для задоволення позову, оскільки такі належними та допустимими доказами не підтверджені. Як встановлено апеляційним судом з цих підстав ОСОБА_3 вказаний договір не оспорював.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення.

Зважаючи на вищенаведені обставини позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2013 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 617 700,86 грн. заборгованості за договором позики, 10 % річних від простроченої суми за період з 29.07.2009 року по 28.09.2010 року в розмірі 137 586, 79 грн., а всього 755 287,65 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський