АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/162/15 Головуючий 1 інстанції - Курганникова О.А.
Справа №641/6864/14-ц Доповідач - Коростійова В.І.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Коростійової В.І.,

суддів: - Гуцал Л.В., Крилової Т.Г.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, до якої у порядку статті 299 ЦПК України приєднались ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування коштами, -

в с т а н о в и л а:

9 липня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування позову посилався на те, що 1 липня 2009 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 взяли у нього у борг 8000 доларів США, які зобов'язались повернути на його вимогу, про що видали йому боргову розписку.

На його вимогу відповідачі борг не повернули, навіть після судового рішення про стягнення з них боргу у сумі 75351 грн.

Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 проценти за користування позиченими грошима з 15 січня 2013 року по день звернення до суду у сумі - 8673,56 грн., інфляційне збільшення з червня 2013 року по травень 2014 року - 8537,23 грн.; три проценти річних з 13 січня 2013 року по день звернення до суду - 12042,11 грн., а всього 29252,90 грн.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, в особі свого представника, проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 вересня 2014 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 проценти за користування позиченими коштами у сумі 8638,09 грн. та витрати по сплаті судового збору - 86,38 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, до якої у порядку ст.299 ЦПК України приєднались ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_6 у позові відмовити. При цьому посилаються на: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просе рішення суду у частині відмови ОСОБА_6 у позові про стягнення трьох відсотків річних у сумі 12042,11 грн. та інфляційного збільшення - 8537,23 грн. скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 у вказаній частині задовольнити, стягнути з відповідачів вказані суми, а також витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви і апеляційної скарги. При цьому посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права. В іншій частині це ж рішення просе залишити без змін.

Перевіряючи законність і обгрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3, до якої у порядку ст.299 ЦПК України приєднались ОСОБА_4 і ОСОБА_5, задоволенню не підлягає, апеляційна скарга представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено наявними у справі доказами, що 1 липня 2009 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3. взяли у ОСОБА_6 у борг 8000 доларів США, які зобов'язались повернути ОСОБА_6 за його вимогою.

На підтвердження договору позики ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 видали ОСОБА_6 письмову розписку (а.с. 9).

Встановлено також і підтверджується чинними судовими рішеннями, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 на вимогу ОСОБА_6 борг йому не повернули.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 5 лютого 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 борг у сумі 8000 доларів США, що еквівалентно 63760 грн. В іншій частині позову відмовлено (а.с.19-20).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2013 року заочне рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 5 лютого 2013 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 75351 грн., з яких: сума боргу 63920 грн. (що еквівалентно 8000 доларів США); 11431,94 грн. - проценти за користування позикою за період з 1 липня 2009 року по 20 червня 2011 року - 11431,94 грн. (а.с.21).

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або

законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договором позики, укладеним між сторонами, не встановлено розмір процентів.

З огляду на це, суд першої інстанції підставно визначив його на рівні облікової ставки Національного банку України та стягнув з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 проценти за користування позиченими грошима від суми неповернутої позики з 23 травня 2013 року до дня звернення до суду у сумі 8638,09 грн.

При цьому суд першої інстанції навів відповідний розрахунок.

Період, за який судом стягнуто проценти, та їх розрахунок сторони не оскаржили.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом Закону України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті - гривні.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України - купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

З огляду на це, положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначається у гривні.

Посилання в апеляційній скарзі представника ОСОБА_6 на те, що чинним судовим рішенням сума боргу з відповідачів стягнута у національній валюті, а тому індекс інфляції підлягає застосуванню, є безпідставним.

Прийняття судового рішення про стягнення боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання, визначеного в іноземній валюті, а тому не є підставою для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Рішення суду першої інстанції у частині стягнення процентів за користування чужими грошима і у частині відмови у позові про стягнення індексу інфляції ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування у вказаній частині не має.

Проте суд першої інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_6 у позові про стягнення трьох процентів річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Проценти, передбачені ст.625 ЦК України, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за користування чужими грошима.

Оскільки ОСОБА_6 заявлено позов як про стягнення процентів, які підлягають сплаті за користування чужими грошима, так і про стягнення трьох процентів річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, останні його вимоги також підлягають частковому задоволенню.

Судова колегія скасовує рішення суду першої інстанції у частині відмови ОСОБА_6 у позові про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання і задовольняє позов ОСОБА_6 у цій частині частково.

При цьому виходить із того, що простроченим є зобов'язання у іноземній валюті - 8000 доларів США і це прострочення мало місце у період з 15 січня 2013 року по 9 липня 2014 року - 540 днів. Також, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог та виходить із курсу гривні до долара США, заявленому і не зміненому ОСОБА_6 на час пред'явлення позову - 11,8270 грн.

Три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання становлять 8000 доларів СШАх3%:100:365х540=335,7 доларів США; 335,7 доларів СШАх11,8270=4199,39 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 зазначених вище висновків суду не спростовують.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_6 сам ухилявся від отримання боргу, не підтверджено ніякими доказами і спростовуються наведеними вище судовими рішеннями, що набрали законної сили, про стягнення боргу з відповідачів.

Крім того, у Комінтернівському відділі державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на примусовому виконанні знаходиться виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 боргу і процентів за користування позикою у сумі 75351,94 грн. (а.с.149).

Часткове погашення боргу мало лише з 2 вересня 2014 року, тобто за межами періоду, за який судом стягнуто проценти за користування чужими грошима і три проценти річних.

Не грунтується на законі і посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_6, як особа, до якої застосована конфіскація майна, не має права звертатися до суду з позовом про стягнення боргу.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Питання про відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позивачем позовної заяви і апеляційної скарги судова колегія вирішує відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.п. 3, 4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, до якої у порядку статті 299 ЦПК України приєднались ОСОБА_4, ОСОБА_5, відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 вересня 2014 року змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 три проценти річних за період з 15 січня 2013 року по 9 липня 2014 року у сумі 4199 (чотири тисячі сто дев'яносто дев'ять) гривень 39 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору по 52 (п'ятдесят дві) гривні 79 копійок - з кожного.

В іншій частині це ж рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: