АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шкірай М.І.
Справа № 752/9143/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Молдавської Ольги Володимирівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним третейського застереження,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним третейське застереження, зазначене в п. 6.2 договору про надання не відновлюваної кредитної лінії № 410/147/07- Ж, укладеного між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до якого у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків».

В мотивування вимог посилався на те, що умови кредитного договору вважає несправедливими в частині вказівки про вирішення спору Третейським судом при Асоціації українських банків у порядку черговості окремих суддів із зазначенням їх прізвищ, черговості розгляду справи цими суддями, що порушує істотний баланс договірних прав і обов'язків. Також зазначав, що Третейський суд при Асоціації українських банків створено за кошти банків, який не можу бути повністю неупередженим при розгляді спорів з фізичними особами споживачами послуг банку, а також позивача було позбавлено можливості скористатися спеціальним законом «Про захист прав споживачів», який надає право звернення до суду загальної юрисдикції за місцем проживання позивача.

Зазначений пункт кредитного договору обмежує право споживача, порушує принцип рівності сторін за договором. Крім того, виконання умов кредитного договору забезпечується іпотекою, предметом якої є нерухоме майно. Однак, згідно п.7 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» третейським судам не підвідомчі спори, щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки. Також відповідно до п.14 ч.1 ст.6 вказаного закону, третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним третейське застереження, зазначене в п. 6.2 договору про надання невідновлюваної кредитної лінії № 410/147/07- Ж, укладеного 13 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк».

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» - Молдавська О.В. подала апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VІІІ «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст.12 ГПК України, ст.6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст.55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.2 ст.22, ст.64 Конституції України). Отже, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав дійшов і Верховний суд (зокрема абз.5 ч.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», Постанова Верховного Суду України від 26 грудня 2011 pоку у справі № 6-75цс11).

Вважає, що підписуючи договір про надання невідновлювальної кредитної лінії, ОСОБА_5 був ознайомлений з усіма його умовами, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, він чітко усвідомлював всі умови договору і вважав їх прийнятними для себе, про що свідчить його підпис під оговором про надання не відновлювальної кредитної лінії. Регламент третейського суду є невід'ємною частиною третейського суду відповідно до вимог Закону України «Про третейські суди». Закон не вимагає додавати Регламент до кожного третейського застереження. Відповідно до вимог Закону Регламент третейського суду публікується, є загальнодоступним та знаходиться на сайті третейського суду при АУБ у вільному доступі. Сторони третейського застереження мають рівні права на ознайомлення з Регламентом. Закон не покладає на жодну сторону третейського застереження обов'язку ознайомити іншу сторону з Регламентом.

Також зазначив, що при розгляді справи в Голосіївському районному суді м. Києва представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності, в зв'язку з тим, що договір про надання не відновлювальної кредитної лінії був укладений 13 листопада 2007 року, а з позовом про визнання недійсним третейського застереження позивач звернувся до суду тільки в травні 2015 року, проте в рішенні суду не було надано правову оцінку даній заяві.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечував просив рішення суду у справі залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що третейська угода, яка викладена в п.6.2. спірного кредитного договору не відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про третейські суди» оскільки не містить конкретного зазначення всіх істотних умов та предмету спору та регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не є невід'ємною частиною третейської угоди.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що спочатку повинен виникнути спір про прав цивільне або господарське, а потім вже сторони складають третейську угоду про передачу конкретного спору на розгляд третейського суду. Діюче законодавство не передбачало на момент укладення кредитного договору права осіб укладати третейську угоду про передачу на вирішення третейському суду невизначеної або необмеженої кількості спорів, які можуть виникнути шляхом проведення переговорів між сторонами у майбутньому. Такі домовленості звужують право осіб на судових захист тільки в третейському суді, що суперечать вимогам ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони стверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що 13 листопада 2007 року між сторонами було укладено договір про надання невідновлюваної кредитної лінії № 410/147/07-Ж відповідно до умов якого відповіла надав позивачу кредит у розмірі 108 900 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 12 листопада 2017 року, зі сплатою процентів за його користування у розмірі 13,5 % .

13 листопада 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладено Іпотечний договір № 07/1-147, відповідно до якого позивач передав в іпотеку відповідачу квартиру № 77 за адресою: АДРЕСА_1.

У п. 6.2. кредитного договору міститься третейська угода та зазначено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, б. 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у пункті. У разі якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків».

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 вказував на те, що умова договору в частині вирішення спору третейським судом, є несправедливою, такою, що порушує його право на судовий захист.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що третейська угода звужує право ОСОБА_2 на судовий захист, що суперечить вимогам ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду не погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно зі ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Згідно з частиною 1 ст.12 цього Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. На час виникнення спірних правовідносин Закон не містив заборони на укладення третейської угоди.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз.5 ч.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Таким чином, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі №6-75 цс11.

Крім того, є необґрунтованим посилання позивача на те, що укладанням третейської угоди його було позбавлено права захищати свої права в судах загальної юрисдикції, оскільки відповідно до ст. 51 Закону України «Про третейські суди», стороні надано право оскаржити рішення третейського суду до компетентного суду, протягом строку визначеного законом.

У п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом (стаття 17 ЦПК), не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів.

Чинним законодавством України не передбачено письмового укладення чи підписання та погодження Регламенту третейського суду між сторонами при укладенні договору чи угоди. Регламент постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків офіційно оприлюднений шляхом розміщення на сторінці Інтернету на сайті зазначеного третейського суду.

Не заслуговують на увагу апеляційної інстанції твердження позивача про те, що відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), з огляду на наступне.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Отже, на час укладання договору кредиту (13 листопада 2007 року) Закон України «Про третейські суди» не містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Щодо вказівки судом першої інстанції на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Девір проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року, відповідно до якого звернення фізичних та/ або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору, то дане рішення не підпадає під дані правовідносини, оскільки національне законодавство передбачає можливість розгляду спорів судами загальної юрисдикції, а за умови ухвалення рішення третейським судом, можливості звернутися до суду про його скасування.

Посилання апелянта на те, що суд не застосував строк позовної давності, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи така заява не міститься.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд.

Звертаючись до суду позивач в позовній заяві не обґрунтовував підстави недійсності третейського застереження невідповідністю третейської угоди вимогам ст.12 Закону України «Про третейські суди», а також позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не зазначав, що він не мав бажання та вільного волевиявлення щодо розгляду будь-яких спорів у третейських судах.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не подавалася заява про зміну підстав позову або збільшення позовних вимог.

А тому визнаючи недійсним третейське застереження з підстав невідповідності її вимогам ст.12 Закону України «Про третейські суди» суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Молдавської ОльгиВолодимирівни - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним третейського застереження - відмовити.

Рішення набираєзаконної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді