АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Качана В.Я., Рейнарт І.М.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІР РЕМОНТА», третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення усіх платежів, належних до виплат при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року,

встановила:

27 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив: встановити факт його перебування у трудових відносинах з ТОВ «МІР РЕМОНТА» на посаді електромонтера у період з 02 грудня 2013 року по 31 липня 2014 року; зобов'язати відповідача внести відповідний запис до його трудової книжки про прийняття на роботу 02 грудня 2013 року та про звільнення з неї 31 липня 2014 року згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; стягнути з відповідача на його користь 70 337,23 грн., з яких: 16 160 грн. - заборгованість по заробітній платі; 9 229, 77 грн. - компенсація за невчасно виплачену заробітну плату; 411,17 грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості по виплаті заробітної плати; 3000 грн. - вихідна допомога; 1 681,90 грн. компенсація за невчасно виплачену вихідну допомогу; 79,96 грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості по виплаті вихідної допомоги; 29 714,48 грн. - середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги; 9 715,12 грн. - компенсація за невчасно виплачений середній заробіток; 340,13 грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості по виплаті середнього заробітку та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 02 травня 2015 року по день постановлення судового рішення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02 грудня 2013 року він влаштувався на роботу в ТОВ «МІР РЕМОНТА» на посаду електромонтера і працював там до 31 липня 2014 року з посадовим окладом у розмірі 3 000 грн. на місяць. В його обов'язки входило прокладання електричних мереж на об'єктах, де здійснювався ремонт. Під час роботи заробітна плата виплачувалася із постійною затримкою та частково, а 31 липня 2014 року директор ТОВ «МІР РЕМОНТА» ОСОБА_2 йому усно повідомив про його звільнення, при цьому належних розрахунків при звільненні з ним не провів, залишок по заробітній платі у розмірі 22 500 грн. не сплатив. На його неодноразове звернення щодо оформлення трудової книжки та виплату належних коштів відповідач виплатив йому лише 3000 грн. за лютий 2014 року, та згодом ще 3 350 грн., зафіксувавши суму залишку у розписці від 02 жовтня 2014 року.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності належних доказів на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які б носили характер трудових в розумінні КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема, у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі, при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Як вбачається з матеріалів справи, трудовий договір між сторонами в письмовій формі не укладався.

Надані позивачем письмові докази свідчать про те, ОСОБА_1 виконував роботи на об'єктах: АДРЕСА_3 вул. Відпочинку, 15 (2 поверх), АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, за що ОСОБА_2 передав останньому заробітну плату в розмірі 3000 грн. за лютий місяць та 02.10.2014 р. зобов'язався заплатити за виконану роботу по електриці на загальну суму 16 150 грн. (а.с.6,7).

Даючи юридичну оцінку вказаним доказам, колегія суддів виходить з того, що останні не є безумовними доказами існування між сторонами трудових, а не цивільно-правових відносин.

Так, належних доказів того, що позивач зобов'язаний був своєчасно і точно виконувати розпорядження працедавця, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, підкорюватись правилам внутрішнього трудового розпорядку матеріали справи не містять.

Відсутні також докази того, що відповідач взяв на себе обов'язок правильно організувати працю позивача, давав відповідні розпорядження про послідовність виконання ним робіт, забезпечував умови для зростання продуктивності праці, постійно контролював знання та дотримання ним всіх вимог інструкцій з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці та протипожежної безпеки, застосував заохочення тощо.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку показам свідків ОСОБА_4 щодо наявності між ним та ОСОБА_2 усної угоди про виконання певної роботи, яку останній знаходив на об'єктах, де проводились ремонтні роботи, а також свідка ОСОБА_5, про те, що її чоловік ОСОБА_1 підписував трудову угоду з відповідачем, вона декілька разів приїжджала на об'єкти, де проводились ремонтні роботи, які частково суперечать поясненням самого позивача та не доводять існування між сторонами трудових відносин.

Не є таким доказом й висновок Святошинського РУГУ МВС України в м. Києві від 31 листопада 2014 року про те, що під час розгляду звернення ОСОБА_1 було встановлено, що в грудні 2013 року останній влаштувався на роботу в ТОВ «МІР РЕМОНТА», директором якого є ОСОБА_2, договорів або записів в трудовій книжці, які б свідчили про офіційне працевлаштування ОСОБА_1 не надав, єдиним фактом цивільно-правових відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, є розписка про гарантування виплати грошових коштів за виконані будівельні роботи. Під час розмови по телефону з ОСОБА_2 останній підтвердив існування між сторонами ділових відносин (а.с.8).

Письмові вимоги позивача від 18.09.2014 р. та від 03.02.2015 р. про виплату ТОВ «МІР РЕМОНТА» заробітної плати з урахуванням індексації, вихідної допомоги, з урахуванням відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України та наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України, також не можуть бути розцінені як достатні докази на підтвердження заявлених позовних вимог.

Фактичне допущення позивача до роботи на вищевказаних об'єктах не може слугувати беззаперечним доказом укладення між сторонами саме трудового договору.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, посилання суду першої інстанції на строки, встановлені ст. 233 КЗпП України, стосувались лише вимог про встановлення факту трудових відносин, компенсацій та 3% річних.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом положень ч. 2 ст. 233 КЗпП при вирішенні спору про стягнення невиплаченої зарплати, вихідної допомоги та інших платежів при звільненні є необґрунтованими.

Враховуючи ту обставину, що позивач звертався до правоохоронних органів з приводу порушення відповідачем його прав внаслідок не проведення належного розрахунку при звільненні, на що отримав відповідний висновок, при розгляді справи судом першої інстанції не було встановлено порушень трудових прав позивача, правові підстави для постановлення окремої ухвали суду за наслідками розгляду даного спору були відсутні.

При цьому позивач не позбавлений можливості самостійно звернутися до Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві та ДФС в Оболонському районі м. Києва з приводу вчинення керівником ТОВ «МІР РЕМОНТА» ОСОБА_2 шахрайських дій.

Не позбавлений позивач також права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з інших підстав.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України.

Підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/14515/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Коваль О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.