Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 334/9644/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Лихосенко М.О.
№ 22-ц/778/4294/15Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Краснокутської О.М., Кухаря С.В.

за участі секретаря Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Запоріжгаз" про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИЛА:

06.10.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати незаконним наказ № 687-од від 05.09.2014 року про його звільнення з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України, поновити його на роботі водієм та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньомісячної заробітної плати за березень-квітень 2014 року сумі 2 505,0 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що працював водієм автотранспортного цеху міського експлуатаційного управління ПАТ " Запоріжгаз ".

Наказом № 687-од від 05.09.2014 року його було звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором.

В наказі про звільнення зазначено, що він 02.09.2014 року в робочий час, після отримання близько о 08:00 годині від диспетчера автотранспортного цеху денного виробничого завдання, визначеного в подорожньому листі серія ВЕР № 14098376 від 02.09.2014 року службового автомобіля НОМЕР_1, на виконання роботи на лінії у розпорядженні керівника відділу капітального будівництва ПАТ " Запоріжгаз ", повернув його та відмовився здійснити виїзд на лінію та виконувати виробниче денне завдання та трудові обов'язки 02.09.2014 року з 08:00 до 17:00 години.

Прийнявши до уваги те, що наказом по ПАТ "Запоріжгаз" № 681- од від 16.01.2014 року, 23.01.2014 року, 03.09.2014 року він вже був притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відмову від виконання виробничого завдання та своїх трудових обовязків його було звільнено.

Звільнення вважає незаконним і необґрунтованим з огляду на наявність наступних фактичних обставин.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України звільненню підлягають працівники за систематичне невиконання без поважних причинив обов'язків, покладених трудовим договором. Вважає, що відповідач при цьому не врахував наявність поважних причин його відмови від виконання трудових обовязків.

В подорожньому листі, наданому йому 03.09.2014 року на автомобіль НОМЕР_2 не зазначено про залишок пального при виїзді автомобіля. Відповідно до наказу по ПАТ " Запоріжгаз " № 267-од від 31.03.2014 року облік пробігу автомобілів незаконно ведеться за показниками GPS-навігаторів. Облік пробігу автомобілів за показниками GPS- навігаторів призводить до утворення в обліку неіснуючого обсягу пального в автомобілі. Цей порядок протирічить п. 6.3 наказу Міністерства транспорту та зв'язку України від 07.06.2010 року № 340, згідно з яким облік роботи автомобіля, необладнаного тахографом, ведеться з використанням показників одометра. Для списання витраченого пального відповідач бере показники пробігу автомобіля, отримані GPS-навігатором. Таким чином, враховується менший пробіг автомобіля.

Для визначення пробігу автомобіль повинен бути обладнаний тахографом, а в разі відсутності, облік провадиться по індивідуальній книжці водія. В подорожних листа, в відповідача відсутня графа про пробіг автомобіля при виїзді і повернені GPS-навігатор не є контрольно-вимірювальним приладом.

Відповідач суттєво змінив його умови праці, т.я. раніше пробіг автомобіля вимірювався спідометром.

Про таку зміну його ніхто не повідомляв. Враховувався менший пробіг автомобілю, хоча пального витрачалось більше.

Починаючи з вересня 2013 року, він неодноразово ініціював як особисті так і колективні звернення до керівництва підприємства з приводу зміни незаконного порядку ведення обліку роботи водіїв, але жодного позитивного рішення з цього приводу адміністрація не прийняла, змушуючи водіїв і в подальшому вести облік пробігу автомобілів за показниками GPS- навігаторів, що могло привести до нестачі пального у водія.

Листом від 31.12.2013 року № 14986/25/10-13 Міністерство інфраструктури України повідомило його про необхідність ведення обліку роботи автомобіля згідно тахографа або одометра. Адміністрація ПАТ "Запоріжгаз" проігнорувало цю інформацію.

Відповідно до п.4.4 інструкції водія автотранспортних засобів автотранспортного цеху міського експлуатаційного управління від 29.11.2013 року водій несе відповідальність за достовірність інформації, занесеної до шляхового листа. Враховуючи те, що інформація про обсяг прального в автомобілі, зазначена в подорожньому листі, визначена за показами GPS- навігатора не відповідає дійсності і пального насправді там значно менше, він змушений був відмовитися від підписання і одержання такого подорожнього листа та виконання своїх трудових обовязків.

Він не відмовлявся і не відмовляється сумлінно виконувати свої трудові обов'язки, але він не може при цьому порушувати п. 4.4 інструкції водія, а саме, допускати внесення недостовірної інформації щодо обсягу пального в автомобілі до подорожнього листа, і нести за це відповідальність.

Таким же чином він відмовився від виконання своїх трудових обовязків та повернув подорожній лист диспетчеру і 01.09.14 року, у звязку з чим, наказом № 681-од від 03.09.2014 року був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

З 06.09.2014 року він не працює.

Накази по підприємству 266-од від 31.03.14 року «щодо зміни форми подорожнього листа» та 267- од від 31.03.14 року «щодо порядку обліку пробігу автомобілів» ним не оскаржувалися та є чинними.

Вважав, що в його діях була відсутня система правопорушень, він вимушений був відмовитися від виконання своїх трудових обовязків з поважних причин.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2015 року в задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати в повному обсязі, ухвалити нове рішення, яким поновити його на роботі водія автотранспортного цеху міського експлуатаційного управління ПАТ "Запоріжгаз" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2014 року до дня поновлення на роботі, який на день предявлення позову становив 2505,48 грн. на місяць.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у повному обсязі, керувався ст. ст. 10,60, 88,212-213 ЦПК України, ст. ст. 40 ч. 3, 233, 235 КЗпП України та виходив із того, що звільнення позивача проведено відповідачем без порушень, передбачених ст. ст. 147-149 КЗпП України правил, порядку та строків застосування дисциплінарних стягнень; не встановлено підстав для визнання незаконним наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі, а тому також немає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено наступне.

Відповідно до п. 40 ч.3 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Вирішуючи питання про визнання незаконним наказу про звільнення з цих підстав та поновлення на роботі, суд має враховувати, що тільки правомірно накладені стягнення можуть бути підставою для звільнення працівника за п.3 ст. 40 КЗпП України, а тому необхідно зясовувати систематичне невиконання яких саме трудових обовязків позивачем передувало його звільненню.

В розумінні ч. 3 ст. 40 КЗпП України систематичністю невиконання покладених на працівника трудових обов'язків є два та більше виявлених упродовж 12 місяців фактів порушення працівником трудових обов'язків.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково, і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України п. 22 постанови від 6.11.1992р. -9 «Про практику розгляду судами трудових справ», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України, чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених ст. 147, 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 працював у ПАТ «Запоріжгаз» водієм з 23.08.2012 року, що підтверджено його трудовою книжкою.

Наказом відповідача ПАТ «Запоріжгаз» № 345 від 12.05.2014 року позивача ОСОБА_2 було звільнено з роботи за п.3 ст. 40 КЗпП України

Наказом № 600-п від 06.08.14 року на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.08.14 року ОСОБА_2 поновлено на роботі на посаді водія АТЦ.

На підставі наказу ПАТ «Запоріжгаз» № 626-од від 13.08.2014 року. ОСОБА_2 направлено на навчання до навчального пункту ПАТ «Запоріжгаз».

Наказом ПАТ «Запоріжгаз» № 663-од від 29.08.2014 року за ОСОБА_2 було закріплено автомобіль НОМЕР_3. Втім, позивач ОСОБА_2 відмовився прийняти зазначений автомобіль.

Наказом ПАТ «Запоріжгаз» № 674- од від 01.09.2014 року за ним закріплено службовий автомобіль НОМЕР_4.

Отримавши подорожний лист 01.09.2014 року для виконання денного виробничого завдання, позивач ОСОБА_2 відмовився його виконувати та повернув диспетчеру. Свою відмову від виконання трудових обовязків позивач ОСОБА_2 мотивував незаконним обліком пробігу автомобілів за показником GPS-навігатора. При цьому, він посилався на п.6.3 наказу Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010 року та зазначав, що згідно даного пункту облік роботи автомобіля, необладнаного тахографом ведеться з використанням показників одометра та на лист Міністерства транспорту та зв`язку України № 14986/25/10-13 від 31.12.2013 року.

Втім, ОСОБА_2 було розяснено, що наказом ПАТ «Запоріжгаз» № 340 і листом № 14986/25/10-13 визначається порядок обліку робочого часу водія, а не його фактичний пробігу.

Наказами ПАТ «Запоріжгаз» № 267-од від 31.03.2014 року "Щодо порядку обліку пробігу автомобіля" на ПАТ "Запоріжгаз" та № 266-од від 31.03.2014 року «Щодо зміни форми подорожного листа» запроваджено порядок обліку пробігу автомобіля. Згідно даних наказів пробіг автомобілів на підприємстві та відповідно визначення витрат пального обраховується із застосуванням систем супутникового моніторингу.

Зазначені накази ніким не оскаржені і не скасовані та не визнані таким, що не відповідають вимогам закону в установленому порядку, а отже є діючими та підлягають виконанню.

Відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку працівник зобовязаний вчасно та в повному обсязі виконувати виробничі завдання, розпорядження адміністрації, обовязку, визначені посадовими інструкціями /п. 3.2.4 та 3.2.5/.

Позивач ОСОБА_2 безпідставно відмовився від виконання своїх трудових обовязків 01.09.2014 року.

Посилання ОСОБА_2 на порушення обліку пробігу автомобілів на підприємстві безпідставні, оскільки він, відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку повинен був виконувати свої трудові обовязки на підставі наданого подорожнього листа, а накази відповідача № 266-од та №267-од від 31.03.2014 року оскаржувати у встановленому законом порядку.

Доводи позивача ОСОБА_2 про те, що автомобіль НОМЕР_4 за ним не було закріплено, спростовуються його пояснювальними записками, де він як на підставу відмови від виконання своїх трудових обовязків посилався лише на невідповідність обліку пробігу автомобілів.

За відмову від виконання своїх трудових обовязків, наказом відповідача №681-од від 03.09.2014 року позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану. Із зазначеним наказом відповідача позивач ознайомився 04.09.14 року, останній не оскаржував.

02.09.2014 року позивач ОСОБА_2 з тих же підстав повернув подорожний лист та відмовився виконувати свої трудові обовязки водія.

Суд першої інстанції правильно вважав, що підстав для відмови від виконання своїх трудових обовязків у позивача не було.

Доводи ОСОБА_2 про істотну зміну умов трудового договору, суд першої інстанції також правильно вважав безпідставними, оскільки відповідно до вимог ст. 32 КЗпП України зміною істотних умов праці є зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, суміщення професій.

Зміна обліку пробігу автомобілю та форми подорожного листа не є зміною істотних умов праці.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 вже притягався до дисциплінарної відповідальності наказом відповідача № 681- од від 03.09.14 року та знов вчинив дисциплінарний проступок, то в його діях вбачалася система порушень, у звязку з чим, наказом № 687-од від 05.09.14 року його було звільнено з роботи за п.3 ст. 40 КЗпП України.

Зазначені порушення своїх трудових обовязків позивачем підтверджені у судовому засіданні у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи, що до позивача ОСОБА_2 раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани, які він не оскаржував, відповідач ПАТ «Запоріжгаз» правомірно виніс наказ № 687- од від 05.09.14 року про його звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Застосування відповідачем саме такого дисциплінарного стягнення відповідає характеру та тяжкості скоєного позивачем дисциплінарного проступку та є попередженням будь - яких порушень в роботі ПАТ «Запоріжгаз».

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що звільнення позивача проведено відповідачем без порушень, передбачених ст. 147-149 КЗпП України правил, порядку та строків застосування дисциплінарних стягнень, а тому відсутні підстави для задоволення позову позивача у цій справі.

Оскільки не встановлено підстав для визнання незаконним наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі, то суд першої інстанції також правильно вважав, що не підлягають задоволенню й вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Позивач ОСОБА_2 не вважав за доцільне оскаржувати вищезазначені попередні накази відповідача, вважав, що це не має юридичних наслідків для вирішення цієї справи по суті.

Однак, в силу вимог ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

На виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України суд першої інстанції сприяв всебічному і повному зясуванню обставин цієї справи.

В силу вимог ст. 131 ч. 2 ЦПК України суд першої інстанції мав право приймати докази у цій справі, подані відповідачем з порушенням строків для їх подачі, якщо останні мали значення для всебічного та повного зясування обставин цієї справи, а також для її правильного вирішення судом першої інстанції по суті, та у разі, коли відповідачем суду першої інстанції було доведено, що ці докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Суд першої інстанції надав правильну оцінку всім наявним у цій справі доказам сторін, з наведенням мотивів їх прийняття до уваги чи відмови у прийнятті при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі.

Так, в силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи та досліджених судом першої інстанції при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Апелянт ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_3ОСОБА_4