Номер провадження: 22-ц/785/7059/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Процик М.В.,

при секретарі судового засідання Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків, -

ВСТАНОВИЛА:

До Суворовського районного суду м.Одеси звернулася ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу відповідача, посилаючись на те, що завдяки фінансовій допомозі, яку їй надає теперішній чоловік (а колишній чоловік - ОСОБА_2 - батько дитини, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить), позивач має можливість оздоровити доньку в морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку, що також сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її фізичному здоров'ї, духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Вважаючи, що позиція колишнього чоловіка і батька неповнолітньої ОСОБА_4 шкодить інтересам останньої та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку дитини, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, а також через те, що з кожним виїздом за кордон необхідно поновлювати письмові дозволи які має підписувати ОСОБА_2 (що у свою чергу несе за собою відповідні матеріальні затрати, які можна використати на речі та їжу для дитини), а також те, що батько дитини не підтримує з нею ніяких відносин та інколи з ним важко тримати зв'язок, позивач просить надати дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення проїзного документа для виїзду доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України без згоди батька - ОСОБА_2, а також дозволити ОСОБА_3 тимчасові поїздки за кордон з донькою - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою АДРЕСА_1, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 (а.с.2-3).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено частково. ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення проїзного документа для виїзду доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України без згоди батька - ОСОБА_2, а також дозволено ОСОБА_3 тимчасові поїздки за кордон з донькою - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою АДРЕСА_1, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до - 30.06.2016 р. без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 (а.с.81-82).

17.07.2015 року ОСОБА_2 була подана апеляційна скарга на рішення Суворовського районного суду м, Одеси від 07 липня 2015 року. В обґрунтування апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме на те, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження необхідності виїзду дитини за кордон, не вказано чіткої мети такого виїзду та конкретний час. А чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його початку і закінчення. Крім того, апелянт посилався на порушення судом положень ст.ст.141, 157 СК України (а.с.84-85).

В судовому засіданні представник апелянта підтримав подану апеляційну скаргу. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників процесу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року в частині надання дозволу ОСОБА_3 на тимчасові поїздки за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до 30.06.2016 р. з донькою ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 скасуванню з постановленням в скасованій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, суд першої інстанції посилався на те, що відсутність згоди батька на виїзд дитини за межі України на відпочинок, оздоровлення та/або ознайомлення з культурою інших країн суперечить вимогам Конвенції про права дитини. Проте повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна виходячи з наступного.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, чинним законодавством України встановлено вимоги щодо такого роду дозволу - зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку. Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Виходячи з системного аналізу вказаних норм та сенсу встановленого порядку слід зробити висновок, що чинним законодавством України, зокрема ст. 124 Конституції України, передбачена можливість вирішувати спори у судовому порядку, в тому числі, щодо надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Між тим, надаючи дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі України малолітньої, суд не врахував, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавив батька можливості брати участь у вихованні доньки та можливості спілкування з нею.

Суд першої інстанції також не врахував, що оскільки спір між батьками про виїзд дитини за кордон відноситься до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, то відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов'язковою. На підставі ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування має надавати суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дитини з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого із батьків. Наведене свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що, в свою чергу, призвело до невірного вирішення спору в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Відповідно в цій частині рішення суду на підставі п.п. 1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям в скасовані частині нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Щодо іншої частини рішення суду першої інстанції, то відхиляючи в цій частині доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з того, що згідно з Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт) і проїзний документ дитини є документами, що посвідчують особу і підтверджують громадянство України особи, на яку вони оформлені, і дають право цій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну. Таким чином, виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Оформлення паспорта громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, в частині оформлення проїзного документу за відсутності згоди батька суд першої інстанції правильно вирішив спір, оскільки власно наявність цього документу лише створює умови для виїзду дитини, проте не дозволяє його. З матеріалів справи та пояснень учасників провадження вбачається, що між батьками дитини виник спір щодо порядку реалізації батьком права на спілкування та виховання дитини, який до вказаної частини спору не має відношення. Незгода батька на тимчасове знаходження дитини за кордоном за умови дотримання прав дитини гарантованих Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року не може призводити до обмеження прав самої дитини. Колегія суддів зауважує, що спір щодо порядку реалізації батьком права на спілкування та виховання дитини, в тому числі на усунення перешкод, які на думку батька чинить мати малолітньої, повинен бути предметом самостійного судового розгляду. При цьому не можна обмежувати права самої дитини, в тому числі на виїзд за кордон у супроводі іншого з батьків, за умови дотримання вимог міжнародно-правових актів, чинного законодавства України, щодо прав амої дитини.

Таким чином доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження - судом першої інстанції не в повному обсязі було встановлено обставини справи, були зроблені невірні висновки щодо обставин справи, та як наслідок були невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу частково, на підставі п.п. 1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про надання дозволу ОСОБА_7 на тимчасові поїздки за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до 30.06.2016 р. з донькою ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, а в скасованій частині ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року скасувати в частині надання дозволу ОСОБА_7 на тимчасові поїздки за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до 30.06.2016 р. з донькою ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2.

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

Є.С. Сєвєрова

М.В. Процик