АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/3156/15 Головуючий 1 інстанції -Якуша Н.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Коростійової В.І.,

суддів: - Гуцал Л.В., Крилової Т.Г.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 11 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3, в інтересах недієздатної ОСОБА_4, до Харківської біржі нерухомості, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, кредитної спілки "Східноєвропейська кредитна спілка", в особі голови правління Зозулі Андрія Володимировича, підприємства об'єднання громадян "Агенство нерухомості Аврора", в особі ОСОБА_8, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої Ольги Олександрівни, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Макушевої Наталії Віталіївни, приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Клопотова Станіслава Давидовича, органу опіки та піклування виконавчого комітету Харківської міської ради, Київського районного відділу у місті Харкові Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, виселення та зняття з реєстрації,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3, в інтересах недієздатної сестри ОСОБА_4, звернувся до суду із вказаним позовом.

Просив визнати недійсними наступні договори, вчинені щодо квартири АДРЕСА_1: договір купівлі-продажу №3-849, укладений на Харківській біржі нерухомості 13 червня 2000 року, за яким ОСОБА_4 продала квартиру ОСОБА_5; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу №1094 від 16 червня 2013 року, за яким ОСОБА_5 продала квартиру ОСОБА_6; нотаріально посвідчений договір іпотеки №1410 від 30 серпня 2013 року , за яким ОСОБА_6 передала квартиру в іпотеку кредитній спілці "Східноєвропейська кредитна спілка"; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу №1852 від 19 листопада 2013 року, за яким кредитна спілка "Східноєвропейська кредитна спілка" передала квартиру ОСОБА_7; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу №1344 від 28 листопада 2013 року, за яким ОСОБА_7 продала квартиру підприємству об'єднання громадян "Агенство нерухомості "Аврора" Харківської обласної громадської організації "Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану"; виселити та зняти з реєстрації за адресою спірної квартири ОСОБА_8, яка, на думку позивача, незаконно вселилась і зареєструвалась в квартирі.

В обґрунтування позову посилався на те, що його сестра ОСОБА_4 з приводу психічного захворювання майже сорок років перебувала на обліку у психіатричному диспансері.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 17 червня 2014 року ОСОБА_4 визнано недієздатною, а його призначено її опікуном.

Квартира АДРЕСА_1 належала на підставі приватної власності ОСОБА_4

У січні 2014 року йому стало відомо, що у квартирі сестри поселились незнайомі люди і що спірна квартира була продана п'ять разів, а Харківська біржа нерухомості скористалась безпорадним станом ОСОБА_4

Посилаючись на те, що кожен із договорів купівлі-продажу не був направлений на реальне настання правових наслідків, просив визнати їх недійсними з підстав, передбачених ч.5 ст.203 ЦК України та виселити і зняти з реєстрації за адресою спірної квартири ОСОБА_8

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 11 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просе рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити. При цьому посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у справі, рішення суду першої інстанції не оскаржили, письмових заперечень на апеляційну скаргу не подали.

Перевіряючи законність і обгрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9-11 т.1).

Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу №3-849 від 13 березня 2000 року, посвідченого Харківською біржею нерухомості, власником вказаної квартири став ОСОБА_5

В подальшому квартира АДРЕСА_2 неодноразово продавалась.

На час розгляду справи судом власником вказаної квартири є підприємство об'єднання громадян "Агенство нерухомості "Аврора" Харківської обласної громадської організації "Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану" (а.с.22-27 т.2).

ОСОБА_3, в інтересах ОСОБА_4, пред'явив позов про визнання зазначених вище договорів недійсними, з тих підстав, що вони не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Підстави визнання правочинів недійсними визначає позивач.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові, суд першої інстанції підставно виходив із того, що він не надав належних і допустимих доказів того, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 13 червня 2000 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, не був спрямований на реальне настання правових наслідків. В інших оспорюваних договорах ОСОБА_4 стороною не була.

Судова колегія з таким висновком погоджується, проте до договору №3-849 від 13 червня 2000 року застосовує норми ЦК України 1963 року.

Визначення правочину такого, що не був спрямований на реальне настання правових наслідків, є загальним і конкретизується у ст..58 ЦК України (1963 року), яка передбачає недійсність фіктивного або удаваного правочину.

Доказів фіктивності або удаваності вчиненого ОСОБА_4 і ОСОБА_5 договору купівлі-продажу спірної квартири позивач ОСОБА_3 не надав.

Той факт, що ОСОБА_5 через 13 років продав квартиру іншій особі, не свідчить про те, що договір купівлі-продажу квартири не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В інших, оспорюваних ОСОБА_3 договорах, вчинених у 2013 році, ОСОБА_4 стороною не була. А тому її позов про визнання їх недійсними задоволенню не підлягає.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (частина

перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами

реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про

визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Відповідно до ст.48 ЦК України (1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі-відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно ч.1 ст.145 ЦК України (1963 року) якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати

(добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом

поза їх волею.

Таким же чином питання про витребування майна власником урегульовано і ст.ст. 330, 388 діючого ЦК України.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.48 ЦК України (1963 року) (ст.ст. 215, 216 діючого ЦК України).

Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ч.1 ст.145 ЦК України (1963 року), ст.388 діючого ЦК України.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2012 року, ухваленій по справі №6-61 ц 11 з підстав, передбачених ч.1 ст.355 ЦПК України і яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права.

Безпідставним є і посилання в апеляційній скарзі на те, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири - 13 червня 2000 року ОСОБА_4 перебувала на обліку у психоневрологічному диспансері.

З підстав, передбачених ст.ст. 52, 55 ЦК України, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, які регулюють недійсність правочинів, вчинених громадянином, визнаним недієздатним, або громадянином, не здатним розуміти значення своїх дій ОСОБА_3 позову, в інтересах ОСОБА_4, не пред'явив.

ОСОБА_4 визнана недієздатною лише у 2014 році.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_3 не позбавлений права, за наявності відповідних доказів, пред'явити, в інтересах ОСОБА_4, позов про визнання договору купівлі-продажу №3-849 від 13 червня 2000 року недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 52, 55 ЦК України (1963 року) та про витребування спірної квартири на підставі ч.1 ст.145 ЦК України (1963 року) ст..388 діючого ЦК України.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 11 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: