Справа № 362/5466/13 Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/393/15 Доповідач у 2 інстанції Гуль
Категорія 18 13.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

13 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Антоненко В.І., Сержанюка А.С.,

при секретарі: Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві пеляційну скаргу відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2014 року про відмову в задоволенні подання ВДВС Васильківського МУЮ про встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх вимог, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

у листопаді 2014 року держвиконавець Відділу Державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції зернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмежання боржника у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що ним не виконується рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2013 року, що набрало законної сили 27 травня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 257823,44 грн.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2014 року у задоволенні подання відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні подання, суд виходив з того, що держвиконавцем не доведено ухилення боржника від виконання рішення суду.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

За змістом ч. 2 ст. 3771 ЦПК вирішення питання про тимчасове обмеження конституційного права за поданням державного виконавця за відсутності останнього не є виправданим, оскільки саме він зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Питання про визначення поняття "ухилення" боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням в Законі № 606-XIV його значення не розкрито.

Статтею 90 зазначеного Закону передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог цього Закону.

Разом з тим чинне законодавство не містить визначення поняття "ухилення", практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово "ухилення" тлумачиться так: 1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків.

У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання.

Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Таким чином особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 3771 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

З матеріалів справи та матеріалів виконавчого провадження, які були перевірені судом першої інстанції, вбачається відсутність дій держвиконавця з приводу здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення суду, тобто виявлення майна, за рахунок якого можна виконати рішення суду тощо, а також вбачається відсутність доказів умислу боржника у невиконання рішення суду.

За таких обставин, висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону. Доводи апеляційної скарги грунтуються лише на наявності рішення суду, яке не виконано та на законодавстві, яке передбачає право держвиконавця звернутися до суду із поданням про встановлення тимчасового обмежання боржника у праві виїзду за межі України, проте такі доводи для задоволення подання без наявності умислу боржника від виконання рішення суду за наявності лише факту невиконання зобов'язань, правового значення не мають.

Оскільки доказів умислу боржника у невиконанні рішення суду у справі не має, апеляційна скарга як необгрунтована підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 312, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області відхилити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді