Справа № 379/2432/14 Головуючий у І інстанції Василенко О.М.
Провадження № 22-ц/780/682/15 Доповідач у 2 інстанції Поліщук
Категорія 22 27.01.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

27 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Ігнатченко Н.В., Іванової І.В.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Таращанський край» на рішення Таращанського районного суду Київської області від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Таращанський край» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом та просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 17 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Таращанський край».

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що в 2000 році вона уклала з виробничим сільськогосподарським кооперативом «Шевченківський» договір оренди землі, згідно якого передала в оренду належну їй на підставі сертифікату на право на земельну ділянку серії КВ №0134428 земельну ділянку, розміром 3 га без строку дії договору зі сплатою орендної плати.

Після припинення діяльності СВК «Шевченківський» та виготовлення 16 лютого 2009 року державних актів на право власності на земельні ділянки, вона договору оренди не складала та не підписувала. Посилалась на те, що неодноразово зверталася до відповідача та повідомляла, що не має наміру укладати з ними договір, а орендну плату отримувала, як компенсацію за безпідставне використання її земельних ділянок.

Після того, як звернулась до відповідача з приводу самостійного обробітку власних земельних ділянок площею 2,2137 га та 0,4213 га, працівниками ТОВ «Таращанський край» було надано один з примірників договору оренди №37 від 17 вересня 2009 року, що зареєстрований Таращанським районним відділом центру ДЗК 29 вересня 2009 року, в якому був відсутній її підпис, а з його змісту стало зрозуміло, що строк дії договору становить десять років.

В подальшому було з'ясовано, що договір був підписаний її чоловіком ОСОБА_2 в присутності працівників ТОВ «Таращанський край». Вважає, що відповідно до вимог ст..203 ЦК України, так як у неї було відсутнє волевиявлення на укладення договору оренди, він підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 28 листопада 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 17 вересня 2009 року укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «Таращанський край» та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТОВ «Таращанський край» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме пропуск позивачем строку позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ст..303 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не підписувала спірний договір оренди землі, а особа, яка його підписала від її імені, не мала на це відповідних повноважень, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на укладення договору і відповідно до ст..ст.203, 215 ЦК України договір оренди землі є недійсним.

Проте із вказаними висновками погодитись не можна із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорюються.

25 березня 2000 року ОСОБА_1 уклала з виробничим сільськогосподарським кооперативом «Шевченківський» договір оренди землі, згідно якого передала в оренду належну їй на підставі сертифікату на право на земельну ділянку серії КВ №0134428 земельну ділянку, розміром 3 умовних кадастрових гектара без обмеження терміну дії договору зі сплатою орендної плати.

лютого 2009 року на ім.»я ОСОБА_1 видано 2 (два) державних акти на право власності на земельні ділянки площею 2,2137 та площею 0,4213 га із цільовим призначенням - ведення особистого селянського господарства. (а.с.6-7)

·

17 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Таращанський край» було укладено договір оренди земельної ділянки за №37, в якому зазначено, що «Орендодавець» - ОСОБА_1 передала «Орендарю» - ТОВ «Таращанський край» в строкове платне користування земельні ділянки площею 2,2137 га та 0,4213 га із терміном дії договору 10 років з моменту державної реєстрації вказаного договору, яка проведена 29 вересня 2009 року. (а.с.8-9).

Встановлено, що підпис у договорі оренди від імені ОСОБА_1 виконаний її чоловіком ОСОБА_2

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції зробив невідповідні їм і вимогам закону висновки.

Згідно із положеннями ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як встановлено судом і визнається сторонами оспорюваний договір оренди земельної ділянки від 17.09.2009 року від імені ОСОБА_1 було підписано її чоловіком ОСОБА_2

Покази свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3 свідчать про те, що позивачу було відомо про укладення договору оренди землі та підписання його від її імені її чоловіком з часу його укладення, тобто з 17 вересня 2009 року.

Позивач не заперечила тієї обставини, що з часу укладення договору та проведення його державної реєстрації до звернення із вказаним позовом в суд ОСОБА_1 щорічно отримувала орендну плату в розмірі, визначеному п.2.4 Договору.

Відповідно до ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З врахуванням вказаної норми матеріального права при укладенні договору оренди землі від імені позивача, ОСОБА_2 діяв за згодою своєї дружини.

Посилання позивача на те, що вона зверталась до відповідача із заявами про те, що бажає самостійно обробляти належні їй земельні ділянки відповідно до вимог ст..ст.10,60 ЦПК України належними доказами не підтверджені.

Вказані обставини в своїй сукупності свідчать про наявність волевиявлення ОСОБА_1 на укладення оспорюваного договору оренди землі 17 вересня 2009 року, а відтак про неправильне застосування судом норм матеріального права - статей 203, 215 ЦК України.

Крім цього, обґрунтованими є посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності як підставу відмови в позові.

Так, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановлені при апеляційному розгляді обставини свідчать про те, що про порушення свого права відповідно до предмету позовних вимог ОСОБА_1 могла довідатись з часу укладення оспорюваного договору оренди землі, тобто з 17 вересня 2009 року.

Оскільки з позовом в суд позивач звернулась в жовтні 2014 року, тобто з пропуском встановленого ст..257 ЦК України строку позовної давності, доказів поважності причин пропуску строку не довела, відповідач до винесення рішення подав заяву про застосування позовної давності, то відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Застосування судом першої інстанції положень ч.5 ст.261 ЦК України є невірним, оскільки позивач в жовтні 2014 року звернулась в суд за захистом свого цивільного права.

З врахуванням положень ст..303 ЦПК України колегія суддів виходить за межі доводів апеляційної скарги в зв»язку із неправильним застосуванням норм матеріального права і відповідно до ст..309 ЦПК України, так як висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позову відмовити за недоведеністю і необґрунтованістю позовних вимог.

Керуючись ст. 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Таращанський край» - задовольнити.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 28 листопада 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Таращанський край» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: