АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1935/14-ц 22-ц/774/1804/К/15
Справа № 193/1935/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1804/К/15 суддя: Шумська О.В.
Категорія - 48 (ІV) Суддя-доповідач - Чорнобук В.І.
РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Чорнобук В.І.,

суддів - Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.,

при секретарі - Петренко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного набутого майна подружжя, -

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного набутого майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 03 листопада 1984 року перебувала у шлюбі з відповідачем, а 10 вересня 2001 року шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали будинок АДРЕСА_1, який є спільною сумісною власністю подружжя. З 2001 року позивач з відповідачем проживають окремо і поділили майно придбане у шлюбі, а будинок домовились розділити пізніше. У липні 2014 року позивач дізналась, що ОСОБА_3 шукає покупця на будинок, який належить їм на праві спільної сумісної власності, а для цього хоче виселити її з дітьми з будинку.

Враховуючи вказані обставини та уточнивши позовні вимоги 24 лютого 2015 року, ОСОБА_2 просила суд поновити їй термін звернення до суду, поділити між нею та відповідачем порівну, спільно набуте в шлюбі майно, а саме: домоволодіння, що складається з будинку з господарськими будівлями та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 45 390 грн., і належить їй з відповідачем на праві спільної сумісної власності, в ідеальних долях по 1/2 домоволодіння кожному; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння та покласти на відповідача судові витрати по оплаті судового збору в сумі - 453,90 грн.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог. Зокрема, судом не взято до уваги, що після розірвання шлюбу між сторонами, питання про поділ майна не вирішувалось та позивач з реєстраційного обліку у спірному будинку не знімалась і зареєстрована у ньому до теперішнього часу. До липня 2014 року ОСОБА_2 вважала, що будинок перебуває у спільній сумісній власності її та відповідача. Також судом першої інстанції не враховано, що строк позовної давності має відраховуватись з липня 2014 року, коли ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її та спільних дітей сторін такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки саме з цього часу позивач дізналась про порушення її права на спільне майно. На думку позивача, строк позовної давності повинен рахуватись саме з липня 2014 року, а не з часу розірвання шлюбу.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2, яка підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, які кожен окремо заперечували проти апеляційної скарги і просили її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_2 у період з 03 листопада 1984 року по 10 вересня 2001 року перебувала з відповідачем ОСОБА_3 у шлюбі, що вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу та свідоцтва про розірвання шлюбу. (а.с.4,15)

В період шлюбу сторонами набуто житловий будинок з господарськими будівлями, що складається із житлового будинку «А», житловою площею 52,7 кв.м, загальною площею 70,8 кв.м, веранди - «а», сараю - «Б», підвалу - «Б п/д», вбиральні «Д», забору №1, басейну І за адресою: АДРЕСА_1, який зареєстрований відповідно до реєстраційного посвідчення в Жовтоводським бюро технічної інвентаризації за відповідачем ОСОБА_3 (а.с.5-7,8)

Підставою виникнення права власності на вказаний житловий будинок з господарським спорудами є договір купівлі-продажу від 19.02.1992 року (а.с.9), посвідчений Софіївською державною нотаріальною конторою № 296 і записаний в книгу 16. (а.с.8)

З висновку незалежної оцінки №460 від 08.09.2014 року вбачається, що загальна вартість домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 станом на 08 вересня 2014 року становить 90 780 грн. (а.с.18)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона дізналась про порушення свого права у липні 2014 року, коли відповідач ОСОБА_3 почав шукати покупця на будинок, який придбано сторонами у шлюбі та належить їм на праві спільної сумісної власності, а для цього хотів виселити позивача з дітьми із будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено передбачений ч. 2 ст.72 СК України трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ спільного набутого майна, який має відраховуватись з дати розірвання шлюбу, тобто з 11 жовтня 2001 року, а доказів про поважність причин пропуску даного строку ОСОБА_2 до суду не надано.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, у зв'язку з чим колегія суддів скасовує рішення суду на підставі п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального і процесуального права та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, прийнятого 10 січня 2002 року, зі змінами та доповненнями, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Положення цього Кодексу застосовуються до тих відносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.

Установлено, що спірний будинок з господарськими спорудами було придбано до 1 січня 2004 року, тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР (далі КпШС УРСР).

Відповідно до ст. ст. 22, 23, 28 КпШС УРСР, ст. ст. 16, 17 Закону України "Про власність", ст.ст. 112, 118 ЦК Української РСР, що діяли на час придбання житлового будинку, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Положеннями ч.2,3 ст.29 КпШС УРСР передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 3 ст. 29 КпШС України).

На вказані положення закону суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя має відраховувати з дати розірвання шлюбу.

Відповідно до відомостей з домової книги (а.с.11-14) та довідки про склад сім'ї №1691 від 04.09.2014 року (а.с.17), позивач ОСОБА_2 зареєстрована у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 з 05 лютого 1996 року і по теперішній час.

Доказів на підтвердження того відповідач ОСОБА_3 не визнавав права власності позивача ОСОБА_2, як одного із співвласників, на будинок з господарськими спорудами за вищевказаною адресою або ставив питання про поділ даного спільного майна подружжя, з моменту розірвання шлюбу 11 жовтня 2001 року до липня 2014 року, сторонами не надано.

Таким чином, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що після розірвання шлюбу між сторонами, питання про поділ спірного домоволодіння не вирішувалось та позивач з реєстраційного обліку у спірному будинку не знімалась і зареєстрована у ньому до теперішнього часу.

З рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2014 року (а.с.65-66) та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року (а.с.45-46) вбачається, що 07 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що строк позовної давності має відраховуватись з липня 2014 року, коли ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її та спільних дітей сторін такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки саме з цього часу позивач дізналась про порушення її права на спільне майно набуте подружжям під час шлюбу, оскільки вони відповідають обставинам справи встановленими судом та наявним у справі доказам. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 звернулась до суду з позовними вимогами про поділ спільного набутого майна подружжя у вересні 2014 року, колегія суддів приходить вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності для захисту своїх прав.

Крім того, виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначеним висновок був викладений Постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі №6-25цс15, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, та в силу положень ст. 214, 360-7 ЦПК України підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Однак, суд першої інстанції вказаних положень закону не врахував та в порушення вимог матеріального та процесуального права, за відсутності відповідної заяви сторони про застосування строку позовної давності, за власною ініціативою застосував до вимог ОСОБА_2 трирічний строк позовної давності та відмовив у зв'язку з цим у задоволенні її позову.

Згідно з ч.1 ст.28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст.29 КпШС УРСР якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Враховуючи викладене та розглядаючи справу відповідно до ст.11 ЦПК України в межах заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, що колегія суддів вважає за можливе, розподілити майно, спільно придбане подружжям за період шлюбу, визнавши право власності за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на 1/2 частку за кожним із них на житловий будинок з господарськими будівлями, що складається із житлового будинку «А», житловою площею 52,7 кв.м, загальною площею 70,8 кв.м, веранди - «а», сараю - «Б», підвалу - «Б п/д», вбиральні «Д», забору №1, басейну І за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому, на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати на сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій у розмірі 680,85 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав, передбачених п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи і порушенням судом норм процесуального та матеріального права, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3,4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного набутого майна подружжя - задовольнити.

Розподілити майно, спільно придбане подружжям за період шлюбу, визнавши право власності за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на 1/2 частку за кожним із них на житловий будинок з господарськими будівлями, що складається із житлового будинку «А», житловою площею 52,7 кв.м, загальною площею 70,8 кв.м, веранди - «а», сараю - «Б», підвалу - «Б п/д», вбиральні «Д», забору №1, басейну І за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3на користь ОСОБА_2судовий збір за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій у розмірі 680,85 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: