Номер провадження: 22-ц/785/4268/15
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О. Д., Станкевича В. А.

при секретарі Желєзнові В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Товарна біржа "Центральна Одеська біржа", про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22. 12. 2014 р.,

в с т а н о в и л а:

01. 07. 2014 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнювала, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Товарна біржа "Центральна Одеська біржа",і в уточненій позовній заяві від 01. 08. 2014 р. просила визнати дійсним договір № 3134 купівлі-продажу нерухомого майна від 13. 08. 1997 р., укладений на товарній біржі "Центральна Одеська біржа" між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 і визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку АДРЕСА_3, розміщеного на земельній ділянці площею 561 кв. м.

Вказала, що під час знаходження в зареєстрованому з нею шлюбі з 04. 06. 1984 р. ОСОБА_3 за спільні кошти подружжя придбав будинок за договором купівлі-продажу, який не був нотаріально посвідчений, але був виконаний, і у зв'язку з ухиленням продавця ОСОБА_4 нотаріальне посвідчення договору здійснити неможливо. Посилалася, зокрема, на положення ст. 22 КпШС України та ст. 16 Закону України «Про власність», що діяли на час придбання будинку, і аналогічні положення ст. 60 СК України, а також на ч. 1 ст. 70 СК України про розмір часок майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Вважала, що знаходячись у зареєстрованому шлюбі і будучи згідно зі ст. 22 КпШС України та ст. 16 Закону України «Про власність» учасником спільної сумісної власності на грошові кошти, за рахунок яких під час шлюбу був придбаний спірний будинок з надвірними спорудами, вона набула однакових з ОСОБА_3 на підставі ст. 47 ч. 2 ЦК УРСР прав вимагати визнати дійсним вказаний договір купівлі-продажу від 13. 08. 1997 р., на підставі якого цей будинок придбано, і також відповідно до вказаних вище положень закону і ст. 392 ЦК України має право вимагати в судовому порядку визнання за нею права власності на 1/2 вказаного будинку.

Зазначила, що з моменту придбання будинку і по даний час вона постійно проживає у будинку і користується житловим будинком та належними до нього будівлями, спорудами і в будинку проживають їх з ОСОБА_3 діти і іншого житла у них немає.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22. 12. 2014 р. відмовлено у задоволенні зазначеного позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду як незаконне та необгрунтоване і ухвалити нове рішення про задоволення позову з підстав, викладених у вказаному позові.

Зокрема, зазначила, що суд застосував до спірних відносин норми СК України, ЦК України, які набрали чинності лише з 01. 01. 2004 р., а спірні правовідносини мали місце у вересні 1990 р., квітні 1992 р. та у серпні 1997 р. і ці правовідносини регулювалися положеннями КпШС 1969 р. та ЦК України 1963 р.

Посилається на те, що Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах в частині визнання рішення Пуровського районного суду Тюменської області про розірвання шлюбу від 28. 09. 1990 р. відповідно до ст. 58 Конституції України не розповсюджуються на порядок визнання рішення суду 1990 р.

Зазначає, що ОСОБА_3 не було надано оригіналів документів стосовно розірвання шлюбу з нею і судом такі документи не досліджувалися, а їй не було відомо про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3 за рішенням суду Російської Федерації і, що факт припинення шлюбу пов'язувався з моментом розлучення в органах записів актів громадського стану. Вказала, що з часу розпаду СРСР вона і ОСОБА_3 були громадянами України, а наявні у справі документи щодо знаходження ОСОБА_3 в громадянстві Російської Федерації не є оригіналами і всі ці документи були видані після квітня 1993 р., тобто після виникнення спірних правовідносин і через рік після отримання свідоцтва про реєстрацію розірвання шлюбу і, що на даний час громадянство ОСОБА_3 посвідчується паспортом громадянина України отриманого у 1997 р. і при укладенні спірного договору він надав паспорт, виданий Ширяєвським РВВС Одеської області 26. 04. 1984 р., вважає, що ОСОБА_3 на порушення законодавства України після 1993 р. отримав друге громадянство - громадянство Російської Федерації, зберігаючи громадянство України. Стверджувала, що станом на 1992 р. вона постійно проживала в Україні, а ОСОБА_3 у 1993 р. поїхав працювати до Росії. Посилається на ст. 201 КпШС, що реєстрація актів громадянського стану громадян України поза межами України провадиться в консульських установах України і тому вирішення питання про реєстрацію розірвання шлюбу між нею і ОСОБА_3 належало до компетенції установ України. Вважає, що повторне свідоцтво про розірвання шлюбу 2007 р. видане за межами компетенції установ Російської Федерації і не може прийматися на Україні (ст. 29 ч. 1, ст. 13 ч. вказаної Конвенції).

Вказує, що реєстрація розірвання шлюбу в державних органах реєстрації актів громадянського стану не здійснена за станом на 30. 04. 2014 р. і стверджує, що на момент вчинення вказаного договору купівлі-продажу вона і ОСОБА_3 проживали однією сім'єю та знаходилися в зареєстрованому шлюбі.

Зазначила, що суд вирішив справу по суті у відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином не повідомлених про час і місце судового засідання і у даному випадку це є підставою для скасування рішення суду і залишення позову без розгляду. Одночасно вказала, що вона подавала до канцелярії суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою, а повістка про розгляд справи 22. 12. 2014 р. їй була вручена 23. 12. 2014 р.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 підтримали позовні вимоги і доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 не визнали позовні вимоги та доводи апеляційної скарги і вважають рішення суду правильним, і з пояснень ОСОБА_3 вбачається, що позивачка та діти проживають та зареєстровані у спірному будинку з його дозволу, а він проживає за межами м. Одеси і має іншу сім'ю.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи в межах заявлених ОСОБА_2 позовних вимог та її апеляційної скарги, дослідивши в порядку ст. 303 ч. 2 ЦПК України (у зв'язку з відсутністю позивача та її представника при розгляді справи в суді першої інстанції) за участю ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представників матеріали справи з дослідженням наданих сторонами оригіналів наявних у справі копій документів, які додатково до записів про їх засвідчення суддею першої інстанції були засвідчені підписом судді-доповідача колегії суддів апеляційної інстанції, судова колегія приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності суд першої інстанції врахував прохання ОСОБА_2 про поновлення строку звернення до суду та поновив цей строк і вказав, що вимоги ОСОБА_2 підлягають оцінці за нормами ЦК УРСР в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, послався на положення ст. 47 ЦК УРСР, а також на положення Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладену державами-членами Співдружності Незалежних Держав у м. Мінську 22. 01. 1993 р., в тому числі в частині визнання судового рішення про розірвання шлюбу, і виходив з того, що на час укладення на товарній біржі не посвідченого нотаріально договору купівлі-продажу спірного будинку ОСОБА_2 не знаходилася в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, не є стороною цього договору та не має права на спірне майно і за змістом рішення у зв'язку з цим суд виклав, але за змістом рішення не застосував положення чинних ЦК України та СК України на час звернення позивача до суду і ухвалення рішення щодо суті спору.

Проте з вказаним рішенням суду не можна погодитися в повному обсязі в його мотивувальній частині.

Судом встановлено, що 04. 06. 1984 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 04. 06. 1984 р. за № 4 зроблено запис і місцем реєстрації була Чегодарівська сільрада Ширяївського району Одеської області.

З копії трудової книжки ОСОБА_3, завіреної секретарем виконавчого комітету Ширяївського району Одеської області та засвідченої мокрою печаткою виконавчого комітету Ширяївського району Одеської області, видно, що ОСОБА_3 знаходився на службі в органах внутрішніх справ Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації з червня 1983 р. по 23. 08. 1997 р., що засвідчено керівником органу внутрішніх справ м. Губкинський.

За поясненнями ОСОБА_2 її трудова книжка втрачена, а за поясненнями ОСОБА_3 позивачка до 1994 р. проживала та працювала в Російській Федерації, що ОСОБА_2 заперечує.

Згідно водійського посвідчення НОМЕР_1 від 03. 04. 1993 р. РЕП-1 ДАІ Пуровського району Тюменської області та екзаменаційної картки водія ОСОБА_2, складеної 03. 04. 1993 р. РЕП-1 ДАІ Пуровського району Тюменської області ОСОБА_2 на той час знаходилася в РЕП-1 ДАІ Пуровського району Тюменської області.

З довідки відділу загс м. Губкинський служби загс Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації про розірвання шлюбу № 80 від 18. 10. 2007 р., завіреної керівником цього відділу та мокрою печаткою, видно, що в архіві цього відділу є запис акту про розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 № 42 від 21. 04. 1992 р. по Губкинській селищній раді Пуровського району Тюменської області.

З повторного свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 вбачається, що шлюб між ними припинений 21. 04. 1992 р. на підставі рішення Пуровського районного суду Тюменської області від 28. 09. 1990 р., про що складений запис акту про розірвання шлюбу № 42 і після розірвання шлюбу йому присвоєне прізвище ОСОБА_2, місце державної реєстрації - відділ загс м. Губкинський служби загс Ямало-Ненецького автономного округу, свідоцтво видано ОСОБА_3 16. 03. 2007 р.

З довідки відділу загс м. Губкинський служби загс Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації про укладення шлюбу № 82 від 18. 10. 2007 р., завіреної керівником цього відділу та мокрою печаткою, видно, що в архіві цього відділу є запис акту про укладення шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_8 № 50 від 28. 05. 1992 р. по Губкинській селищній раді Пуровського району Тюменської області і після укладення шлюбу прізвище чоловіка - ОСОБА_3, дружини - ОСОБА_2 і цей шлюбу розірваний.

З довідки відділу загс м. Губкинський служби загс Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації про розірвання шлюбу № 81 від 18. 10. 2007 р., завіреної керівником цього відділу та мокрою печаткою, видно, що в архіві цього відділу є запис акту про розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_9 № 06 від 12. 02. 1993 р. по адміністрації селища Губкинський Пуровського району Тюменської області і після розірвання шлюбу присвоєна ОСОБА_2.

За довідкою адміністрації селища Губкинський Пуровського району Тюменської області Ямало-Ненецького автономного округу від 26. 07. 1994 р. ОСОБА_3 не має сім'ї.

За свідоцтвом про шлюб ОСОБА_3 і ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 30. 06. 2012 р., про що в Книзі реєстрації шлюбів 30. 06. 2012 р. зроблено відповідний запис за № 26 і після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка - ОСОБА_3, дружини ОСОБА_11, місце реєстрації відділ державної реєстрації актів цивільного стану Фрунзівського районного управління юстиції Одеської області, який видав це свідоцтво 30. 06. 2012 р.

З копії вкладишу НОМЕР_2 від 27. 04. 1994 р. до паспорта громадянина СРСР серії НОМЕР_3 від 22. 04. 1993 р., виданого Губкинським відділом міліції Пуровського району Тюменської області, на ім'я ОСОБА_3, видно, що ОСОБА_3 є громадянином Російської Федерації на підставі ст. 13 Закону РРФСР «Про громадянство РРФСР» від 28. 11. 1991 р. (щодо визнання громадянами усіх громадян СРСР, які постійно проживають на території Росії на день набрання чинності цього закону, якщо на протязі одного року після цього дня вони не заявлять про свою незгоду бути у громадянстві Росії), що сторони в засіданні в апеляційній інстанції не заперечують і не оспорюють.

З паспортів громадянина України на ім'я ОСОБА_3 і ОСОБА_2 видно, що вони видані Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 12. 09. 1997 р. мають записи щодо реєстрації місця проживання цих осіб з 25. 02. 1994 р. по 06. 11. 2002 р. АДРЕСА_1 і з 08. 01. 2003 р. у АДРЕСА_4.

З копії довідки органу самоорганізації населення - комітету мікрорайону «Сахарний» в м. Одесі від 11. 05. 2012 р. № 372 видно, що вона видана ОСОБА_2 в тому, зокрема, що остання проживає та зареєстрована в АДРЕСА_5, де також проживають та зареєстровані власник будинку ОСОБА_3 з 2003 р., його дружина ОСОБА_2, донька ОСОБА_12, 1985 р. н., син ОСОБА_13, 1994 р. н.

За довідкою Ширяївської селищної ради від 24. 10. 2014 р. № 2233 ОСОБА_3 є мешканцем АДРЕСА_6, а зареєстрований в АДРЕСА_7, дружина - ОСОБА_11, 1977 р. н., дійсно проживають АДРЕСА_8 з жовтня 2010 р.

Згідно з письмовим договором купівлі-продажу нерухомого майна № 3134 від 13. 08. 1997 р., укладеного на товарній біржі «Центральна Одеська біржа» і в якому зазначено, що він не підлягає нотаріальному посвідченню, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3, паспорт серії НОМЕР_4, виданий Ширяївським РВВС Одеської області 26. 04. 1984 р., купив будинок АДРЕСА_3, що складається з літ. А - житлове (53,9 кв. м.), літ. Б - гараж, літ. Г - сарай, літ. Д - навіс, літ. Е - літня кухня, літ. Ж - сарай, літ. І - вбиральня, погребу, огороджень та мощіння, розташований на ділянці 561 кв. м., що 14. 08. 1997 р. зареєстровано в ОМБТІ.

Згідно з письмовим договором купівлі-продажу нерухомого майна № 3343 від 10. 09. 1997 р., укладеного на товарній біржі «Центральна Одеська біржа» і в якому зазначено, що він не підлягає нотаріальному посвідченню, ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 продали, а ОСОБА_2, паспорт серії НОМЕР_5, виданий Ширяївським РВВС Одеської області 14. 08. 1984 р., купила АДРЕСА_2, яка складається з 3 кімнат, житловою площею 49,0 кв. м., загальною площею 99,5 кв. м. і підсобних приміщень, що 16. 09. 1997 р. зареєстровано в ОМБТІ.

З ксерокопії довідки голови селищного житлового масиву від 02. 03. 1992 р. видно, що вона видана ОСОБА_17, що ця особа постійно проживає за адресою АДРЕСА_9 і до інвентаризації вулиці номер будинку був № 17.

З довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 20. 10. 2014 р. № 447948,67, яка адресована Малиновському районному суду м. Одеси, вбачається наявність архівної справи стосовно будинку АДРЕСА_3 на земельній ділянці 561 кв. м. і, що остання інвентаризація мала місце 10. 07. 1997 р., відомостями щодо зміни адреси будинку АДРЕСА_3 та присвоєння цьому будинку № 19 КП «БТІ» ОМР не володіє.

Вказане підтверджено матеріалами справи і сторонами не спростовано.

Відповідно до ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням цих вимог закону при розгляді справи за зазначеним позовом ОСОБА_2 апеляційний суд виходить з такого.

Предметом спору у даній справі є визнання дійсним вищевказаного письмового договору купівлі-продажу нерухомого майна № 3134 від 13. 08. 1997 р., укладеного на товарній біржі «Центральна Одеська біржа» між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, і право власності на 1/2 житлового будинку АДРЕСА_3, який є предметом вказаного договору купівлі-продажу.

При цьому, позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтуються на її твердженні про знаходженні позивача у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 на час укладення вказаного договору 13. 08. 1997 р. та на положеннях законодавства, що діяли на час укладення цього договору, а саме на положеннях ст. 16 Закону України «Про власність», що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності; здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України, і ст. 22 КпШС України, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, ст. 47 ЦК УРСР щодо умов визнання договору дійсним, а також на посиланнях на аналогічні чинні на теперішній час норми ЦК України, СК України і на право з посиланням на норми чинних ЦК України та СК України у зв'язку зі знаходженням на час подання позову у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 на рівний поділ спільного сумісного майна - вказаного будинку.

З цього приводу апеляційний суд зазначає, що незалежно від того чи знаходились 13. 08. 1997 р. ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на час укладення вказаного договору купівлі-продажу у зареєстрованому шлюбі, діючими на час укладення цього договору положеннями законодавства України, зокрема, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, але відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР 1963 р. за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму і за ст. 227 ЦК Української РСР 1963 р. договір купівлі-продажу жилого будинку (частини жилого будинку - квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Згідно зі ст. 47 ЦК Української РСР 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі (частина 1 статті) і якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала цю угоду, визнати угоду дійсною і в цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина 2 статті).

За змістом діючих на час укладення спірного договору роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28. 04. 1978 № 3 (зі змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах) квартири. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Аналогічні положення містить і діюча ст. 220 ЦК України 2003 р.

Таким чином, відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 р. суд вправі лише за вимогою сторони, яка виконала цю угоду, та доведеності ухилення другої сторони від нотаріального оформлення договору вирішувати питання про визнання такої угоди дійсною і в цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Зазначений біржовий договір купівлі-продажу спірного житлового будинку № 3134 від 13. 08. 1997 р. відповідно до наведених положень ст. 227 ЦК УРСР підлягав нотаріальному оформленню, що не було здійснено сторонами цього договору - ОСОБА_4 та ОСОБА_3

При цьому, в тексті цього договору сторонами було чітко визначено, що договір не підлягає нотаріальному посвідченню.

Позивач ОСОБА_2 не є стороною вказаного договору купівлі-продажу № 3134 від 13. 08. 1997 р., що повністю або частково виконала цю угоду, і тому не є особою, за вимогою якої суд вправі визнати спірну угоду дійсною, у зв'язку з чим за наведених положень закону відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна № 3134 від 13. 08. 1997 р., укладеного на товарній біржі «Центральна Одеська біржа», за яким ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 купив будинок АДРЕСА_3.

Одночасно апеляційний суд відмічає, що ОСОБА_2 позов в частині вимог про визнання договору дійсним обґрунтовується ухиленням ОСОБА_4 від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, але позивачем не вказано, не надано і у справі відсутні будь-які докази ухилення продавця ОСОБА_4 від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу спірного будинку, та проігноровано, що в тексті цього договору сторонами було чітко визначено, що договір не підлягає нотаріальному посвідченню.

Тому за наведених положень закону за відсутності доказів та недоведеності ухилення продавця ОСОБА_4 від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу спірного будинку, та наявності в тексті цього договору положення, що договір не підлягає нотаріальному посвідченню також відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна № 3134 від 13. 08. 1997 р., укладеного на товарній біржі «Центральна Одеська біржа», за яким ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 купив будинок АДРЕСА_3.

За відсутності підстав для визнання за вказаним позовом спірного договору купівлі-продажу будинку дійсним відповідно відсутні підстави для визнання за позивачем і права власності стосовно цього будинку, які у даному випадку з підстав заявлених у позові є похідними від вирішення спору щодо визнання цього договору дійсним.

Тому є законним та обґрунтованим посилання суду першої інстанції на необхідність застосування норм Цивільного кодексу УРСР 1963 р. при вирішенні спору у даній справі, а висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вказаного позову ОСОБА_2 і відмову у його задоволенні є правильним та обґрунтованим.

За таких обставин не мають правового значення для вирішення спору щодо визнання дійсним вказаного договору купівлі-продажу твердження ОСОБА_2 про знаходження її у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 на час укладення цього договору купівлі-продажу нерухомого майна № 3134 від 13. 08. 1997 р.

Одночасно апеляційний суд вважає необхідним зазначити з цього питання наступне.

За аналогічними положеннями ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України та ст. 40 Кодексу про шлюб та сім'ю РРФСР, які були чинними на час ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та реєстрації цього розлучення в органах запису актів громадянського стану в Росії на підставі цього рішення суду, шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану, а запис акту про розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 № 42 від 21. 04. 1992 р. був вчинений відділом загс м. Губкинський служби загс Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації.

Відповідно до положень Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22. 01. 1993 р., укладеної державами -членами Співдружності Незалежних Держав у м. Мінськ, яка була ратифікована Верховною Радою України 10. 11. 1994 р. та 14. 04. 1995 р. набрала чинності для України, і яку слід, зокрема, застосовувати у відносинах між Україною та Російською Федерацією, винесені установами юстиції кожної з Договірних Сторін і, що вступили в законну силу рішення, що не вимагають за своїм характером виконання, визнаються на територіях інших Договірних Сторін без спеціального провадження за умови якщо: а) установи юстиції запитуваної Договірної Сторони не винесли раніше по цій справі рішення, що вступило в законну силу; б) справа відповідно до цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинне бути визнане, не відноситься до виняткової компетенції установ юстиції цієї Договірної Сторони і це положення відносяться і до рішень про розірвання шлюбу, винесеними установами, компетентними відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесене рішення (ст. 52 Конвенції), дія цієї Конвенції поширюється і на правовідносини, що виникли до її набуття чинності (ст. 85 Конвенції).

Згідно з положеннями Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» цей Закон регулює відносини, пов'язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, визначає засади діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану (ст. 1 Закону), державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягає і розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом (ст. 2 Закону), державний реєстр актів цивільного стану громадян - це державна електронна інформаційна система, яка містить відомості про акти цивільного стану, зміни, що вносяться до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання та відомості про видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану і про видачу витягів з нього; державний реєстр актів цивільного стану громадян ведеться відділами державної реєстрації актів цивільного стану; держателем Державного реєстру актів цивільного стану громадян є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану (ст. 11 Закону).

За положеннями Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 24. 07. 2008 р. № 1269/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25. 07. 2008 р. за № 691/15382 ця Інструкція визначає порядок внесення до Державного реєстру актів цивільного стану громадян (далі - Реєстр) відомостей, в тому числі про розірвання шлюбу, а також установлює форми витягів з Реєстру та умови їх видачі (п. 1.1), у цій Інструкції терміни вживаються в значенні, наведеному в Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1064 (зі змінами) (п. 1.2), витяг з Реєстру видається реєстратором незалежно від місця державної реєстрації акту цивільного стану та місця проживання заявника. (п. 3.1), на письмову заяву фізичної особи видається: витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу (додаток 7) (п. 3.2).

У даній справі з відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ширяївського районного управління юстиції в Одеській області від 19. 12. 2014 р. № 1723/04.1-55 на ім'я ОСОБА_3, належним чином підписаного з мокрою печаткою, видно, що в актовому записі про шлюб № 4, складеному 04. 06. 1984 р. виконавчим комітетом Чогодарівської сільської ради Ширяївського району Одеської області на ОСОБА_3 і ОСОБА_2 проставлена відмітка про розірвання шлюбу на підставі повідомлення про розірвання шлюбу № 459 від 18. 12. 2014 р. відділу запису актів громадянського стану міста Губкинський Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації (актовий запис про розірвання шлюбу № 42 від 21. 04. 1992 р., складений відділом запису актів громадянського стану міста Губкинський Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації).

З повного належним чином оформленого (прошитого з відповідними підписами і мокрою печаткою) витягу на відповідному бланку витягу № 0 від 04. 06. 2015 р. з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб наданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ширяєвського районного управління юстиції в Одеській області на запит ОСОБА_3 видно, що 09. 02. 2011 р. в Державному реєстрі було зареєстровано актовий запис про шлюб № 4 від 04. 06. 1984 р., складений виконавчим комітетом Чогодарівської сільської ради Ширяївського району Одеської області, про укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і 19. 12. 2014 р. в Державний реєстр було внесено відомості щодо розірвання шлюбу на підставі повідомлення про розірвання шлюбу № 459 від 18. 12. 2014 р., відділ запису актів громадянського стану м. Губкінський Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації.

З урахуванням наведених правових положень наявність вказаних документів свідчить про визнання компетентним органом України даних про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 саме на підставі актового запису про розірвання шлюбу № 42 від 21. 04. 1992 р., складеного відділом запису актів громадянського стану міста Губкинський Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації і відповідно на підставі наведених правових положень вказує на те, що на період укладення вищевказаного договору купівлі-продажу від 13. 08. 1997 р. ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не знаходились в зареєстрованому шлюбі.

Тобто, за наявними у справі доказами щодо розірвання шлюбу, які у встановленому законом порядку не визнані недійсними або незаконними, має місце визнання державою Україною в особі уповноваженої компетентної установи факту розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі вказаного актового запису про розірвання шлюбу № 42 від 21. 04. 1992 р. і таким чином у справі спростовані твердження позивача ОСОБА_2, що вона знаходилась з ОСОБА_3 на час укладення вказаного договору від 13. 08. 1997 р. у зареєстрованому шлюбі.

У такому випадку, з урахуванням визнання державою Україна вказаного актового запису про розірвання шлюбу № 42 від 21. 04. 1992 р., не має правового значення і твердження позивачки, що їй не було відомо про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3 і, що реєстрація розірвання шлюбу в державних органах реєстрації актів громадянського стану не здійснена за станом на 30. 04. 2014 р.

Вищевикладене у сукупності вказує на те, що у справі відсутні і не надані позивачем докази і того, що ОСОБА_2 у зв'язку зі знаходженням з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі є учасником спільної сумісної власності на грошові кошти, за рахунок яких під час шлюбу з ОСОБА_3 був за вказаним договором придбаний спірний будинок з надвірними спорудами, у зв'язку з чим вона вправі ставити питання щодо визнання спірного договору дійсним, що суперечить змісту ст. 47 ЦК УРСР оскільки вона не є стороною договору, на що вказувалося вище, а твердження позивача, що з моменту придбання будинку і по даний час вона постійно проживає у будинку і користується житловим будинком та належними до нього будівлями, спорудами і в будинку проживають їх з ОСОБА_3 діти для вирішення даної справи з підстав, викладених у позові, не мають правового значення.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання спірного договору купівлі-продажу дійсним і визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного будинку АДРЕСА_3, розміщеного на земельній ділянці площею 561 кв. м. є правильним та обґрунтованим.

При цьому, апеляційний суд зазначає як відсутність підстав для застосування у даній справі ст. 47 ЦК УРСР 1963 р. для визнання вказаного договору купівлі-продажу нерухомості дійсним так і те, що відповідно до ст. 86 ЦК УРСР 1963 р. відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами, в тому числі вищевказаними положеннями ст. 16 Закону України «Про власність» і ст. 22 КпШС України, на які посилається позивач, але для застосування яких у даному випадку не має підстав.

За таких обставин, з урахуванням вказаних правових положень та матеріалів справи апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог про визнання дійсним укладеного на біржі вказаного договору купівлі-продажу спірного будинку та визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного будинку, розміщеного на земельній ділянці площею 561 кв. м. з підстав знаходження його у спільній сумісній власності подружжя.

Одночасно апеляційний суд відмічає, що в частині позовних вимог щодо поділу спірного будинку позивач посилалася на дії чинних ЦК України і СК України, оскільки ці вимоги були заявлені з мотивів знаходження ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі на час подання позову та розгляду справи по суті і були заявлені позивачем під час дії цих кодексів, у зв'язку з чим суд першої інстанції при розгляді справи також посилався на норми чинних ЦК України і СК України, але за змістом рішення суд першої інстанції вказав на необхідність застосування норм Цивільного кодексу УРСР 1963 р. при вирішенні спору у даній справі і не застосував положення чинних ЦК України та СК України з питань розгляду позовних вимог по суті.

Разом з тим, має місце помилкове застосування судом першої інстанції положення Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22. 01. 1993 р. стосовно визнання рішення суду про розірвання шлюбу учасниками цієї Конвенції в той час як правове значення у даному випадку з питання розірвання шлюбу має момент реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

Тобто, у даній справі має місце правильний і обґрунтований висновок суду першої інстанції по суті про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з посиланням на норми матеріального права чинні на час оформлення спірного договору в частині визнання його дійсним та щодо майнових прав на спірне майно на підставі цього договору, але має місце помилкове застосування положення Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22. 01. 1993 р. з питання визнання рішення суду про розірвання шлюбу учасниками цієї Конвенції і спрощене викладення мотивування судом першої інстанції своїх висновків по суті спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в його мотивувальній частині на мотивування викладене у даному рішенні апеляційного суду і з підстав викладених у даному рішенні апеляційного суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо розгляду справи 22. 12. 2014 р. у відсутність ОСОБА_2, яка не була належним чином повідомлена про час розгляду справи, то вказана обставина підтверджена матеріалами справи, зокрема наявністю повідомлення про це сповіщення позивача 23. 12. 2014 р., тобто вже після розгляду справи, але як видно з вищевикладеного це не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційний суд вважає необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам закону, посилання в апеляційній скарзі позивача ОСОБА_2 на необхідність скасування рішення суду першої інстанції з залишенням позову без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача (що суперечить твердженню позивача про неповідомлення її про час розгляду справи і її проханню в апеляційній скарзі щодо скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову) тому, що воно не відповідає вимогам ст. 310 ЦПК України і з урахуванням, що у справі відсутні дані про належне сповіщення позивача про час розгляду справи 22. 12. 2014 р., коли ОСОБА_2 повторно не з'явилася до судового засідання.

Згідно зі ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права є підставою для скасування рішення суду, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Але оскільки у даній справі встановлене порушення норм процесуального права (розгляд справи по суті за неповідомлення ОСОБА_2 про дату судового засідання) не призвело до неправильного вирішення справи по суті, то апеляційний суд відмічає в силу ст. 309 ч. 3 ЦПК України відсутність підстав для скасування рішення суду з цих підстав.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2, наведене не спростовують.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відповідно до ст. ст. 11, 303, 307, 309 ЦПК України мотивувальну частину рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22. 12. 2014 р. належить змінити з підстав, викладених у даному рішенні суду, а в іншій частині це рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 313, 314, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Змінити мотивувальну частину рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22. 12. 2014 р. з підстав, викладених у даному рішенні апеляційного суду, а в іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22. 12. 2014 р. залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

О. Д. Варикаша

В. А. Станкевич