Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1315/15 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Орленко Т.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення суми в порядку поділу майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

16 червня 2014 р. позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення компенсації за продану земельну ділянку придбану під час шлюбу.

Свої позовні вимоги обгрутовувала тим, що вона, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, надала відповідачу довіреність на продаж земельної ділянки, яка їй належала на праві приватної власності. Цю земельну ділянку відповідач продав своїй матері, а кошти, які він отримав від продажу позивачу не передав, на потреби сім'ї не витрачав. А тому, просила стягнути з відповідача на її користь половину суми, яку він отримав від продажу земельної ділянки, а саме : 74500,00 грн., а також 6854,00 грн. інфляційних втрат, 1047,08 грн. три проценти річних та 824,09 грн. сплаченого судового збору.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 листопада 2014 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 74500 грн, 800 грн. сплаченого судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні. Зокрема зазначав, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі. 21.08.2013 позивач добровільно надала відповідачу довіреність на розпорядження усім майном, за якою 11.09.2013 була відчужена земельна ділянка, а кошти витрачалися на спільні нужди сім'ї. Після припинення спільного проживання в жовтні 2013 відповідач добровільно щомісячно передав кошти від продажу спільного майна, чого не заперечувала позивач. При цьому представник відповідача неодноразово наголошував на тому, що кошти від продажу земельної ділянки були використані в інтересах сім'ї. Окрім того, вказував, що позивач у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України не надала суду докази, що відповідач розпорядився спільними коштами та на власні потреби. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Відповідно до частин 3, 4 статті 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено Договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Тобто, законодавець визначив, що поділ, нажитого в період шлюбу подружжям майна, може бути проведений як під час шлюбу, так і після його розірвання. Зовсім не обов'язково розривати шлюб для того, щоб поділити майно.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В п. 30 п.п.2 Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснив, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Задовольняючи частково позовні вимоги в зазначеному розмірі суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та вищезазначених норм матеріального закону.

Судом першої інстанції встановлено та визнається сторонами, що з 25 жовтня 1995 р. вони перебувають у шлюбі.

Перебуваючи в шлюбі за договором купівлі-продажу від 01.11.2006 на ім'я позивача була придбана земельна ділянка площею 0,2000 га, розташована в с. Княжичі Броварського району Київської області, кадастровий номер :01:073:005.

21 серпня 2013 р. позивач видала довіреність відповідачу на розпорядження своїм майном, в тому числі, і земельною ділянкою.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 вересня 2013 року відповідач продав зазначену земельну ділянку за 149000 грн. своїй матері.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що земельна ділянка та її вартість 149 000 грн. (за договором купівлі-продажу відповідачем), вказана позивачем у позовній заяві, набута подружжям під час шлюбу та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі.

У жовтні 2013 р. сторони припинили спільне проживання і ці обставини були підтверджені сторонами.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

16.06.2014 позивач пред'явила позов до суду та просила стягнути з відповідача компенсацію Ѕ частини вартості проданої земельної ділянки, що становить 74 500 грн., як спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що про продаж земельної ділянки їй стало відомо лише на початку березня 2014 р., а письмове звернення до відповідача щодо повернення половини вартості не дало позитивного результату.

Заперечуючи проти позову в суді першої інстанції, так і в доводах апеляційної скарги, відповідач зазначав, що кошти від продажу земельної ділянки були використані в інтересах сім'ї і доказування цих обставин лежить, на його думку, саме на стороні позивача.

Проте, з доводами апеляційної скарги не можна погодитись дивлячись на таке.

Так, видача довіреності стороною позивача відповідачу на розпорядження майном сторонами не оспорювалася.

Зазначена довіреність надає стороні право відчуження взагалі майна, в тому числі, і земельної ділянки. Але не є документом (виходячи зі змісту), який підтверджує право відповідача розпорядитися на власний розсуд грошовими коштами від проданого майна.

Позивач в довіреності таких прав на відповідача не покладала. Нею зазначалось, що вона довіряє ОСОБА_6 вчинювати для неї та/чи у її інтересах будь-які дії щодо належного їй на праві приватної власності рухомого та нерухомого майна визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд.

Надані суду копії розписок про передачу відповідачем позивачу грошових коштів, написання яких не заперечувала позивач про отримання коштів від відповідача, не можуть бути належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України, оскільки як зазначав відповідач у своїй апеляційній скарзі і це наголошувалось неодноразово, що грошові кошти від продажу земельної ділянки були витрачені в інтересах сім'ї. Між тим, такі докази відсутні. До того ж, земельна ділянка була продана 11 вересня 2013 р., а сторони разом не проживають з жовтня 2013 р. і куди було витрачено 149 000 грн. за цей період часу саме в інтересах сім'ї відповідач не надав. Окрім того, як пояснила позивач, кошти за розписками - це відсотки від прибутку спільного майна - ресторану, перукарні та бані, як спільного майна подружжя.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, про що ухвалив відповідне рішення та стягнув з відповідача на користь позивача Ѕ частину вартості проданої земельної ділянки, що становить 74500 грн.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: