Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2015 року,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 7 жовтня 2009 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1. 28 квітня 2014 року позивач звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції м. Києва із заявою про державну реєстрацію прав та їх обмежень з метою державної реєстрації права власності на придбану земельну ділянку. Рішенням від 5 травня 2014 року йому було відмовлено у реєстрації земельної ділянки, оскільки заявлене право власності вже зареєстроване за іншою особою.

Вказував, що після укладення з ним договору купівлі - продажу від

7 жовтня 2009 року ОСОБА_4 звернулася до Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації із заявою про втрату державного акту на земельну ділянку та видачу дублікату державного акту. Після отримання дублікату державного акту, 6 червня 2012 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 новий договір купівлі-продажу тієї ж земельної ділянки.

Ураховуючи наведене, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 6 жовтня 2012 року, витребувати на його користь з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_5 вказану вище земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня

2015 року позов задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку розміром 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2015 року рішення суду першої в частині задоволення позову скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про витребування у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 спірну земельну ділянку, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 є незаконним володільцем земельної ділянки, оскільки набув майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що після укладення договору купівлі-продажу від 7 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, остання продовжувала залишатися власником спірної земельної ділянки, оскільки за даним правочином не було здійснено державної реєстрації, та мала право на розпорядження нею.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступних підстав.

За положеннями ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 125 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору) встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п. а ч. 2 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час укладення договору) право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою.

Установлено, що 7 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої по АДРЕСА_1.

Даний договір нотаріально посвідчений, проте його державна реєстрація у встановленому законом порядку не відбулася.

На державному акті зроблено відмітку про перехід права власності земельної ділянки до ОСОБА_3

14 травня 2012 року ОСОБА_4 отримала дублікат державного акту на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1.

Тобто станом на травень 2012 року вона рахувалась власником спірної земельної ділянки.

6 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки.

На підставі укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 6 червня 2012 року та дублікату державного акту ОСОБА_5 зареєстрував право власності на земельну ділянку.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що він є власником спірної земельної ділянки, що підтверджено відміткою про перехід права власності на державному акті на землю. Оскільки відчуження відбулося поза його волею, вважав, що спірна земельна ділянка підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_5

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Статтею 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень <nau://ukr/1952-15|st1>» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зі змісту договору купівлі - продажу земельної ділянки від 7 жовтня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, вбачається, що від імені продавця ОСОБА_6 вказаний договір підписано її представником ОСОБА_7

Проте вирішуючи спір, суд першої інстанції не з'ясував, чи надавала ОСОБА_6 довіреність на ім'я ОСОБА_7 на відчуження спірної земельної ділянки, чи було виконано умови договору купівлі-продажу, а саме: передача земельної ділянки у власність покупцеві, приймання покупцем товару та сплата певної грошової суми.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України <nau://ukr/435-15|st215> передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Так, відповідно до зазначених положень ЦК України <nau://ukr/435-15> зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо.

Поза увагою суду залишилося те, що договір купівлі-продажу від

7 жовтня 2009 року є похідним від даної довіреності, при цьому суд не з'ясував, чи оскаржена вона в установленому законом порядку.

При вирішені спору, суди фактично не встановили власника спірної земельної ділянки за наявності двох правовстановлюючих документів, тобто спір між сторонами не вирішено.

За викладених обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть залишатися в силі, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенні норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно ч. 2

ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня

2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції..

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська