Провадження №2/761/5465/2015
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 серпня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Маліновської В.М.,
при секретарі Лазоришинець К.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів, -
У квітні 2015 року ОСОБА_1 (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Відділення № 17 Філії «Центральне РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит»(Відповідач) про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів(а.с.1-5).
Враховуючи вищевикладене, з урахуванням ст.ст. 536, 625, 1167 ЦК України, Позивачка просила стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на свою користь: - суму вкладу в розмірі 210 000,00 грн.; - суму інфляційних втрат в розмірі 11 300,00 грн.; - суму 3% річних в розмірі 776,71 грн.; - проценти за час безпідставного зберігання коштів в розмірі 6 468,00 грн.; - відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн., а всього 233 544 грн.
Ухвалою суду від 20.05.2015р. відкрито провадження у зазначеній справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 06.08.2015р. (а.с.48-49).
Позивачка в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.55).
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.54), про причини неявки суд не повідомив, письмових пояснень чи заперечень по суті позовних вимог суду не надав.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що Позивачка проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
У відповідності до умов Договору-1, 13 листопада 2014 року Позивачка внесла, а банк прийняв грошові кошти в сумі 140 000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 13.11.2014р. (а.с.37).
У відповідності до умов Договору-2, 13 листопада 2014 року Позивачка внесла, а банк прийняв грошові кошти в сумі 70 000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 13.11.2014р. (а.с.38).
Відповідно до п. 6 вказаних Договорів після закінчення строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, Вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.1. Основних умов.
Строк розміщення Вкладу, визначений п. 1 цього Договору-заяви, не може бути продовжений Сторонами (п. 7 Договорів).
05 березня 2015 року Позивачка звернулась до Банку з заявою, в якій просила в зв'язку з закінченням строку розміщення вкладів негайно видати їй грошові кошти у сумі 210 000,00 грн. (а.с.39).
Позивачка зазначила, що її вимоги щодо повернення депозитних вкладів Відповідач залишив без уваги та без задоволення, та станом на дату розгляду справи не повернув Позиваці депозитні вклади та нараховані проценти по вкладам у відповідних сумах.
У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.
При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.
Відповідно до положень ст.1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч. 5 ст. 1061 ЦК України).
Отже, з наведених норм Закону вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст. 1070 ЦК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.
Як вбачається з правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13: зобов'язання сторін за договором припиняються з моменту їх належного виконання. Оскільки внесені позивачем кошти у визначений договором строк на його вимогу не повернуті, то це дає право позивачеві на отримання процентів за користування депозитними коштами за період з дня витребування вкладу до дня його фактичного повернення, а також на отримання сум, передбачених ч.1 ст. 625 ЦК України.
Згідно з ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Судом встановлено, що Відповідач всупереч положенням чинного законодавства, в термін повернення Вкладу не повернув Позивачу в повному обсязі суму вкладів в загальному розмірі 210 000,00 грн.
Таким чином, з урахуванням правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13, суд дійшов висновку, що Позивач має право на отримання процентів за користування депозитними коштами за період з дня витребування вкладу до дня його фактичного повернення, проте у розмірі та на умовах, передбачених Депозитним договором для відповідного рахунку в межах заявлених позовних вимог.
Як було зазначено вище, за час користування коштами вкладу, протягом строку визначеного п. 1 цього Договору-заяви, Банк нараховує і виплачує Вкладникові проценти за ставкою 25% річних (п.2 Договору).
З матеріалів справи не вбачається, що по закінченню строку дії вкладу Відповідач перерахував суму вкладу Позивача на рахунок, для якого встановлена процентна ставка відмінна від процентної ставки, вказаної в п.2 Договору-заяви. Відповідач своїх заперечень чи пояснень по суті позовних вимог до суду не направив, а тому суд виходить з наявних доказів, що містяться в матеріалах справи.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Відповідач в зв'язку з порушенням умов Договорів депозитного вкладу щодо вчасного повернення суми вкладів, зобов'язаний нарахувати та сплатити Позивачу проценти за час фактичного користування грошовими коштами останнього, які відповідно до умов договорів та ст. 1061 ЦК України нараховуються від дня, наступного за днем перерахування коштів на відповідний рахунок до дня, що передує поверненню вкладу вкладникові, в межах заявлених позовних вимог за період з 13.02.2015р. по 30.03.2015р. в сумі 6 468,00 грн. Доказів протилежного в судовому засіданні не здобуто.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з тим, як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України, а тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.
Оскільки заборгованість ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» перед позивачем обчислюється в національній валюті України, то стягненню підлягають три відсотки річних на суму основного боргу з врахуванням помісячного інфляційного індексу.
Так, в зв'язку з тим, що датою повернення суми вкладів та нарахованих відсотків відповідно до умов Договорів було визначено 13 лютого 2015 року, суд дійшов висновку, що виходячи з умов Договорів банківського вкладу, 13 лютого 2015 року Банк зобов'язаний був повернути Позивачу суму вкладів в загальному розмірі 210 000,00 грн. та суму нарахованих процентів по вкладу за відповідний період. Таким чином, починаючи з 14.02.2015р. Відповідач вважається таким, що прострочив Позивачу виплату суми вкладів.
Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн., суд виходить наступного.
Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р., із подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків.
Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У підтвердження своїх моральних страждань у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем договірних зобов'язань щодо повного та своєчасного повернення суми вкладу, позивач зазначила, що незаконна відмова Банку виконувати умови договору завдали їй душевних страждань і переживання, яких вона зазнала в зв'язку з протиправними діями Відповідача. Так, укладаючи договір банківського вкладу та довіряючи свої грошові кошти даній фінансовій установі, Позивачка розраховувала на порядність і чесність Банку, дотримання Банком всіх умов та положень договору, відмова в поверненні частини вкладу порушила плани Позивачки в частині розпорядження власними грошовими коштами, стало для Позивачки сильним шоком від нахабства і незаконності дій по відношенню до своїх вкладників в період нестабільної політичної та економічної ситуації в країні. Крім того, Позивачка зазначила, що вона є тимчасово переміщеною особою, яка внаслідок бойових дій змінила місце проживання, внаслідок чого її матеріальне становище значно погіршилось, затримка у поверненні зазначеного банківського вкладу завдало Позивачці душевних страждань, в результаті яких останній було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 5 000,00 грн.
Як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи, позивачем не було підтверджено допустимими доказами факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також, з чого вона виходила, оцінюючи шкоду у розмірі 5 000,00 грн.
Таким чином, суд приходить до висновку про неможливість задоволення цих вимог, так-як вони не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ні Договором строкового банківського вкладу, ні законом, що регулює розглядувані правовідносини не передбачено відшкодування моральної шкоди у випадку невиконання зобов'язання, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з Відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 285,27 грн. в дохід держави, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом.
Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15, 16, 23, 319, 386, 525, 526, 530, 533, 610, 612, 625, 1058, 1060, 1061, 1074, 1167 ЦК України, з урахуванням Постанови Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13, Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 224-229, 294, 296 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів - задовольнити частково.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з Публічного Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави судовий збір в розмірі 2 285,27 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення суду набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків або після розгляду справи апеляційним судом, якщо його не скасовано.

Суддя: