романівський районний суд житомирської області
Справа № 2-73/2011
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2015 року Романівський районний суд Житомирської області
у складі:
головуючого судді Лесько М.О.
при секретарі Мединській І.В.,
за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача Крилова О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт. Романові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на роботі, -
ВСТАНОВИВ:
03.12.2010 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення його на роботі на посаді стрільця окремої команди воєнізованої охорони (з місцем дислокації в смт. Вакуленчук Чуднівського району Житомирської області) військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 05.11.2010 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
22.01.2015 року до суду позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, а саме про їх зменшення шляхом відмови від вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи це тим, що позивачу було виплачено втрачений заробіток в розмірі 7054 грн., а також тим, що у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на сході України є недостатнім фінансуванням Державної прикордонної служби України.
В обґрунтування своїх вимог про поновлення на роботі позивач зазначає, що його було звільнено із займаної посади стрільця окремої команди воєнізованої охорони Житомирського прикордонного загону відповідно до наказу начальника прикордонного загону № 520-ОС від 05.11.2010 року на підставі п.7 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із набранням законної сили вироком Чуднівського районного суду Житомирської області від 14.09.2010 року, згідно якого позивача було засуджено за ч.2 ст.190, ч.3 ст.358 Кримінального кодексу України до двох років виправних робіт з відрахуванням у дохід держави 20% заробітку, хоча вказаний вид покарання не перешкоджав йому продовжувати виконувати роботу стрільця, а скоєний ним злочин не був пов`язаний із його роботою. Також позивач зазначає, що він не є матеріально відповідальною особою, у його віданні вогнепальна зброя не перебуває та посада стрільця не відноситься до посади державного службовця.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю. Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позову.
Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах даної цивільної справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до наказу № 249-ОС від 23.09.2008 року позивач був переведений на посаду стрільця окремої команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем дислокації у смт. Вакуленчук в зв`язку з організаційно - штатними заходами (а.с.11).
Згідно вироку Чуднівського районного суду Житомирської області від 14.09.2010 року позивача було засуджено за ч. 2 ст.190, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України до двох років виправних робіт з відрахуванням у дохід держави 20% заробітку (а.с.15-19).
Відповідно до наказу № 520-ОС від 05.11.2010 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із набранням законної сили вироком Чуднівського районного суду Житомирської області від 14.09.2010 року (а.с.20).
Відповідно до пункту 7 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи.
Згідно п.2.1 Положення про воєнізовану охорону об`єктів Прикордонних військ України (далі - Положення), затвердженого наказом Державного комітету у справах охорони державного кордону № 293 від 13.05.2002 року, яке було чинне на момент виникнення спірних правовідносин, до воєнізованої охорони приймаються громадяни України у віці від 21 до 60 років, які пройшли військову службу, не були засуджені за вчинення злочину і здатні за своїми діловими і моральними якостями та станом здоров`я до несення служби зі зброєю, спроможні виконувати обов`язки, що випливають з умов та особливостей несення служби на кожному об`єкті, що охороняється.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Суд приходить до висновку, що звільнення позивача було проведено у повній відповідності з вимогами п.7 ч.1 ст.36 КЗпП України, адже подальше перебування на посаді позивача, якого було засуджено за вчинення умисного злочину, є неможливим, оскільки відповідно до Положення умовою проходження служби в Прикордонних військах України є відсутність судимості. З огляду на викладене, у суду відсутні правові підстави для поновлення позивача на роботі
На підставі наведеного вище та керуючись статтями 1, 3, 10, 11, 15, 57 - 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -
ВИРІШИВ:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Житомирського прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про поновлення на роботі.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Романівський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя: М.О. Лесько