АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/2013/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді - Карпусь С.А.

суддів: Федорової Н.О., Матковської Л.О.

при секретарі Бондарі О.В.

з участю: ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою в її інтересах представником ОСОБА_2, на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 15 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В червні 2015 року ОСОБА_1., звертаючись до суду з даним позовом зазначала, що 01 лютого 2014 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого вона позичила останньому грошові кошти в сумі 6 тис. доларів США, що еквівалентно 126 612 грн. терміном на 11 місяців до 31 грудня 2014 року, про що відповідач надав розписку. Однак у визначений договором строк борг не повернув. Тому відповідно до положень ч. 2 ст. 625, ч.1 ст. 1049 ЦК України просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 126 612 грн. заборгованості за договором позики, за період з 01.01.2015 року по 09.06.2015 року 46973,05 грн. інфляційних втрат, 3% річних в сумі 1665,03 грн., а всього 175 250,08 грн..

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 15 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі, поданій представником ОСОБА_2, ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність його висновків обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального

__________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: Демінська А.А. Провадження 22-ц/792/2013/15

Доповідач: Карпусь С.А. Категорія: 19,27

права. Суд безпідставно не врахував боргову розписку від 01.02.2014 року, яка є доказом укладення між сторонами вперше в червні 2011 року договору позики на суму 6 тис. доларів США. В судовому засіданні ОСОБА_3 визнав, що усі ці роки він сплачував їй лише проценти за користування коштами, а самою сумою боргу в 6 тис. доларів США продовжував користуватись. У своїх поясненнях позивач вказувала, що при передачі чоловіком їх спільних коштів ОСОБА_3 вона була особисто присутня і ці обставини відповідач визнав. Сторони також пояснили, що кредитор ОСОБА_6 в червні 2011 року викликав ОСОБА_3 і попросив переписати розписку про отримання позики в сумі 6000 доларів США на ОСОБА_1, що свідчить про дотримання ОСОБА_6 вимоги про заміну позикодавця. Суд не дав оцінки матеріалам кримінального провадження щодо наявності боргової розписки. Суд не врахував пояснення відповідача, в яких він визнав, що не повертаючи борг в сумі 6000 доларів США, 10 лютого 2015 року знищив розписку. Вважає, що між ними починаючи з 2011 року і до теперішнього часу існують позикові зобов'язання.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_3, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просив відхилити доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в порядку ч.5 ст. 76 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення з наступних мотивів.

Згідно п.п. 1,3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір позики був укладений між відповідачем та чоловіком позивача, заміна кредитора в цьому зобов'язанні у встановленому законом порядку не відбулася, кошти особисто в позивача відповідач не позичав, тому між ними не виникло зобов'язань за договором позики і відповідно відсутні підстави для стягнення боргу та інших нарахованих сум, що випливають з невиконання зобов'язання.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак дане рішення не відповідає вказаним вимогам закону.

Згідно ст. 509, ст. 510 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до положень ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

В силу ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК ).

Встановлено, що 1 лютого 2011 року між ОСОБА_6 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником було укладено договір позики, за яким останній отримав від ОСОБА_6 6000 доларів США і зобов'язувався повернути до 31.12.2011 року, що було оформлено розпискою на ім'я ОСОБА_6.

24 червня 2011 року ОСОБА_6 помер. Незадовго до смерті на вимогу ОСОБА_6 та за згодою позичальника відбулася заміна первісного кредитора іншим кредитором в зобов'язанні шляхом написання ОСОБА_3 іншої розписки про позику 6000 доларів США в ОСОБА_1, тобто таким чином ОСОБА_6 передав ОСОБА_1 право вимоги повернення боргу за договором позики від 1 лютого 2011 року.

1 лютого 2014 року ОСОБА_3 після знищення попередньої розписки, написав позивачу наступну розписку про отримання в неї коштів в сумі 6000 доларів США строком до 31.12.2014 року. 10 лютого 2015 року вказану розписку від 1 лютого 2014 року відповідач знищив (порвав).

12 лютого 2015 року позивач звернулась в органи досудового розслідування з приводу шахрайських дій ОСОБА_3, за результатами якого відкрите провадження було закрито.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, в тому числі матеріалами кримінального провадження № 0001957, поясненнями сторін.

Так, ОСОБА_3 в судовому засіданні, яке відбулося 17 липня 2015 року, визнав, що незадовго до смерті ОСОБА_6, який йому приходився дядьком, на його вимогу переписав розписку про отримання 6000 доларів США від ОСОБА_1 і вони домовились про повернення боргу останній рівними частинами по 200 доларів США щомісячно. На день смерті дядька вказану суму боргу він не повернув. Після того, він кожного року (2012, 2013 та 2014 роки) надавав позивачу нову розписку про отримання в борг 6000 доларів США, а попередню знищував. 1 лютого 2014 року після знищення попередньої розписки написав позивачу розписку про отримання коштів в сумі 6000 доларів США строком до 31.12.2014 року, а 10 лютого 2015 року вказану розписку порвав.

Такі дії відповідача свідчать, що фактично відбулась уступка вимоги по договору позики самому позивачу.

В силу ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Суд першої інстанції цих обставин не врахував, не дав їм належної оцінки в сукупності з іншими дослідженими доказами та прийшов до помилкового висновку про відсутність між сторонами зобов'язальних відносин, недоведеності заміни кредитора у зобов'язанні та відсутності у позивача права вимоги по поверненню боргу за договором позики від 1 лютого 2011 року.

Суд не прийняв до уваги борговий документ, наданий позивачем, мотивуючи тим, що з фрагментів рукописного тексту, скріплених на окремому аркуші паперу неможливо безсумнівно встановити, що розміщений на одному з них підпис був проставлений саме під цим текстом, котрий викладено на інших із них. Однак з таким висновком суду не можна погодитись, оскільки відповідач визнав, що текст розписки був написаний саме ним. Фактично суд поставив під сумнів ті обставини, які фактично визнавались відповідачем.

Тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено колегією суддів, у ОСОБА_1 виникло право вимоги повернення боргу за договором позики.

ОСОБА_3 заперечуючи позов, зазначав, що повернув позивачу борг в сумі 9400 доларів США.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 визнала, що ОСОБА_3 повернув їй частину боргу в сумі 700 доларів США.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження повернення решти суми боргу.

Заперечуючи позов, відповідач та його представник вказували про те, що в межах заявлених вимог відсутні підстави для задоволення позову, оскільки відповідач не позичав коштів у позивача, відсутня розписка складена власноручно ним про отримання коштів від позивача.

Проте такі заперечення не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки в судовому засіданні з пояснень сторін та дослідження інших доказів були встановлені обставини заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок відступлення права вимоги і визнання відповідачем протягом 2011-2014 років боргу в сумі 6000 доларів США. Про ці обставини зазначав в судовому засіданні відповідач.

Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Проаналізувавши надані сторонами докази, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки відповідач протягом 2011-2014 років визнавав борг чоловіка позивача ОСОБА_6 в сумі 6000 доларів США і визнавав ОСОБА_1 кредитором за договором позики, доказів повернення цього боргу відповідач не надав, порвана ним розписка залишилась у позивача, тому вимоги останньої про повернення боргу підлягають задоволенню частково з таких мотивів.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 14 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Встановлено, що предметом позики були кошти в сумі 6000 доларів США, 700 доларів США з яких повернуто, тому до стягнення підлягає 5300 доларів США, які згідно курсу НацБанку України станом на день ухвалення рішення становлять 121980 грн. 65 коп. (5300Х2301,5217).

На підставі положень ст. 625 ЦК України та згідно із ч.1 ст. 11 ЦПК України поверненню підлягає борг з урахуванням 3% річних, визначених позивачем в розмірі 1665 грн. 03 коп..

Не підлягають задоволенню вимоги позивача про поверненню боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України.

Законом України від 3 липня 1991 р. N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" передбачено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Стягнення судом грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Висновки суду про те, що позивач не будучи спадкоємцем після смерті позикодавця, не вправі претендувати на суми боргу, які належали чоловікові на момент його смерті, не мають правового значення для вирішення спору, оскільки позивач не вимагала стягнення заборгованої суми з цих підстав.

Відповідно до положень ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при подачі позовної заяви та апеляційної скарги понесені судові витрати в розмірі 3680, 80 грн.( 1752,50+1938,30).

Колегією суддів вимоги позивача задоволено частково, тому у відповідності з положеннями ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати в сумі 3164 грн. 75 коп.( 1236,45 +1938,30).

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану в її інтересах представником ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 15 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 121 980 грн. 65 коп. (сто двадцять одну тисячу дев'ятсот вісімдесят гривень шістдесят п'ять копійок) боргу та 1665 грн. 03 коп. (одну тисячу шістсот шістдесят п'ять гривень три копійки) 3% річних, а всього 123 645 грн. 68 коп. (сто двадцять три тисячі шістсот сорок п'ять гривень шістдесят вісім копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3164 грн. 75 коп. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча /підпис/ Судді /підписи/

Згідно оригіналу: суддя апеляційного суду С.А. Карпусь