Номер провадження: 22-ц/785/1402/15
Головуючий у першій інстанції Рева С.В.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Желєзнову В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 травня 2013 року,

встановила:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 22 липня 2010 року вона уклала з ОСОБА_6 договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 2122, відповідно до якого надала відповідачу позику у сумі 484,000 гривень, що в еквіваленті за домовленістю сторін становило 60,500 доларів США. Позика надавалася без нарахування відсотків та строком повернення до 22 січня 2011 року.

В якості забезпечення повернення грошових коштів ОСОБА_3 22 липня 2010 року уклала з ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_4, ОСОБА_5 передали в іпотеку ОСОБА_3 частку квартири АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, у зв`язку з чим ОСОБА_4, ОСОБА_5 є майновими поручителями за зобов`язаннями ОСОБА_6 перед позивачкою.

Однак, ОСОБА_6 свої зобов'язання перед ОСОБА_3 за договором позики № 2122 від 22 липня 2010 року не виконував, у зв'язку з чим ОСОБА_3, з урахуванням уточнень до позовних вимог, просила суд звернути стягнення на її користь на частку квартири АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_4; звернути стягнення на частку квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5; звернути стягнення на частку квартири АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_6

Крім того, ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на свою користь судовий збір у розмірі 3,219 гривень в рівних частках з кожного.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 травня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено.

Звернуто стягнення на користь ОСОБА_3 на частку квартири АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_4

Звернуто стягнення на користь ОСОБА_3 на частку квартири АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_5

Звернуто стягнення на користь ОСОБА_3 на частку квартири АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_6

Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_6

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Інші сторони судове рішення не оскаржували.

Апелянт в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 22 липня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 2122, відповідно до якого ОСОБА_3 надала відповідачу позику у сумі 484,000 гривень, що в еквіваленті за домовленістю сторін становить 60,500 доларів США. Позика надавалася без нарахування відсотків, строком повернення до 22 січня 2011 року.

В якості забезпечення повернення грошових коштів 22 липня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 передали в іпотеку ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 яка належить їм на праві часткової власності в рівних частках, у зв`язку з чим ОСОБА_4, ОСОБА_5 є майновими поручителями за зобов`язаннями ОСОБА_6 перед ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

ОСОБА_6 свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів не виконав та будь-які грошові суми у рахунок повернення боргу ОСОБА_3 не повернув.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положеннями ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Через невиконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань перед ОСОБА_3 за договором позики № 2122 від 22 липня 2010 року, виникла заборгованість, яка всупереч твердженню апелянта, складає суму 527,761 гривень, що підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2012 року (а. с. 20-21, 165-166).

Відповідно до п. п. 1.1. іпотечного договору від 22 липня 2010 року, іпотекою забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником кожного і всіх його зобов`язань за договором позики грошей у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в договорі позики грошей, з усіма змінами і доповненнями до нього. А також іпотека за цим договором забезпечує виконання таких вимог іпотекодержателя, які визначені у під пунктах а, б вказаного договору.

Згідно із п. 5.1.5. вказаного іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_2 основного зобов'язання, ОСОБА_3 має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Одночасно, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2013 року з метою перевірки доводів апелянта про те, що він не підписував іпотечний договір, було задоволено клопотання ОСОБА_6 та зупинено апеляційне провадження до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання іпотечного договору недійсним.

Проте, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2015 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання іпотечного договору недійсним на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України залишено без розгляду.

При цьому судом в ухвалі зазначено, що позивач до судового засідання не з'являється, про час і місце слухання справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомляє, доказів поважності своєї неявки та заяв про зміну адреси не надає, заходів для виконання експертизи не вжив, справою не цікавиться.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. ст. 27, 46 ЦПК України обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева