АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4455/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 645/1715/15-ц Бондарева І.В.
Категорія: трудові Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Бурлака І.В.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», третя особа: директор Харківської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» Савченко Юрій Леонідович, про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в подальшому уточненим та доповненим, у якому вказувала на те, що вона працювала електромеханіком електрозв'язку 2-ї категорії бригади технічної експлуатації станційного обладнання АТС-710/711 цеху технічної експлуатації станційних споруд № 3 Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком».

Наказом директора Харківської філії ПАТ «Укртелеком» від 30 січня 2015 року № 35-03-208 її було звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Проте, це звільнення позивачки було проведено роботодавцем з порушенням вимог ч. 2 ст. 42 КЗпП України та ч. 1 ст. 43 того ж Кодексу, оскільки відповідачем не враховано її переважне право на залишення на роботі, як працівника, що має тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві (33 роки), а також за відсутності згоди виборного органу первинної профспілкової організації Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком», членом якої вона є, на її звільнення з роботи з наведеної підстави.

Крім того, наразі Харківська філія ПАТ «Укртелеком» здійснює прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації, що має і позивачка, але в супереч вимогам ч. 1 ст. 42-1 КЗпП України відповідачем порушено її переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу.

Посилаючись на вказані обставини позивачка ОСОБА_2 просила суд:

- скасувати наказ директора Харківської філії ПАТ «Укртелеком» від 30 січня 2015 року № 35-03-208 про її звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників;

- поновити її на роботі на посаді електромеханіка електрозв'язку 2-ї категорії бригади технічної експлуатації станційного обладнання АТС-710/711 цеху технічної експлуатації станційних споруд № 3 Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком»;

- стягнути з відповідача - ПАТ «Укртелеком» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 30.01.2015 року по день ухвалення судом рішення у справі.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 підтримала заявлені нею вимоги в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача - ПАТ «Укртелеком» заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги не визнав, та заперечуючи проти задоволення цих вимог, посилався на їх безпідставність.

При цьому він вказував на те, що звільнення позивачки ОСОБА_2 з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників було проведено роботодавцем у відповідності до вимог чинного законодавства про працю. Зокрема, ПАТ «Укртелеком» завчасно, за два місяці було попереджено ОСОБА_2 про майбутнє звільнення з роботи та вжито всіх заходів для можливого працевлаштування позивачки в зв'язку зі скороченням її посади. Зокрема позивачці було декілька разів запропоновано ознайомитися з переліком вакантних посад під підпис, проте вона відмовилась від ознайомлення з вакансіями, що існують на підприємстві, про що адміністрацією було складено відповідні акти від 11 та 26 листопада 2014 року.

09 грудня 2014 року позивачці ОСОБА_2 в черговий раз було запропоновано ознайомитися з вакантними посадами на підприємстві, проте ні одна із запропонованих їй посад останню не влаштовувала, в зв'язку з чим вона відмовилася від запропонованих пропозицій, засвідчивши свою відмову власноручним підписом.

Оскільки посада електромеханіка електрозв'язку 2-ї категорії бригади технічної експлуатації станційного обладнання АТС-713 цеху технічної експлуатації станційних споруд № 3, яку фактично займала ОСОБА_2, була скорочена, як було скорочено й всі інші аналогічні посади в цьому цеху, на теперішній ці посади в штатному розкладі підприємства відсутні. Крім того під час скорочення штату та реорганізації функцій підприємства адміністрацією було прийнято рішення, що АТС-317 взагалі не буде обслуговуватись окремою бригадою, а функції з обслуговування цієї АТС перерозподілено між іншими бригадами.

Що ж стосується переважного права ОСОБА_2 перед іншими працівниками на залишення на роботі, то ці твердження позивачки не відповідають дійсності, оскільки з п'яти працівників, які мають таку саму кваліфікацію як і ОСОБА_2 (електромеханік 2 категорії), всі мають переважне право перед позивачкою та не можуть бути звільнені. Зокрема, електромеханіки 2 категорії: ОСОБА_4 має більш тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві (23 роки) ніж позивачка (21 рік); ОСОБА_5 закінчила Державний університет інформаційно-комунікаційних технологій, отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Телекомунікаційні системи та мережі» та має кваліфікацію інженера в галузі електроніки та телекомунікацій (Диплом спеціаліста), тоді як ОСОБА_2, закінчивши Харківський електромеханічний технікум транспортного будівництва за спеціальністю «Обслуговування та ремонт пристроїв електрозв'язку на транспорті», має неповну вищу освіту та кваліфікацію техніка електрозв'язку (Диплом молодшого спеціаліста); ОСОБА_6 є розлученою, в сім'ї якої немає інших осіб з самостійним заробітком, та відносно неї, як особи, що перебуває в скрутному матеріальному становищі, було клопотання профспілкової організації Харківської філії ПАТ «Укртелеком» про не включення її до списку електромеханіків, які підлягають звільненню в зв'язку зі скороченням штату працівників; працівники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мають досвід роботи на станціях типу EWSD Siemes (Німеччина), які обслуговує ОПТС-2. Такого досвіду роботи не мають працівники, в тому числі й позивачка ОСОБА_2, які працюють на АТС-713, АТС-700 та АТС-710 - ці станції типу Si-200 виробництва Iskratel (Cловенія). Між станціями ОПТС та АТС є принципова функціональна різниця - вони мають різну архітектуру, програмне забезпечення та потребують перенавчання обслуговуючого персоналу.

Крім того, представник ПАТ «Укртелеком» вказував і на те, що наразі прийняття на роботу електромеханіків відповідачем не здійснюється.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 травня 2015 року в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги позивачка ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення трудового спору по суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заявлених нею позовних вимог, виходив із того, що її звільнення з роботи проведено роботодавцем з дотриманням вимог чинного трудового законодавства. Зокрема, суд послався на те, що згоду на її звільнення з роботи за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України надала Президія Комітету профспілкової організації Харківської філії ПАТ «Укртелеком» своїм рішенням від 27.01.2015 року після повторного звернення директора підприємства з поданням про дачу такої згоди. Проте, ця профспілкова організація не є первинною профспілковою організацією, членом якої є позивачка, оскільки вона є членом первинної профспілкової організації Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком», а відтак Президія Комітету профспілкової організації Харківської філії ПАТ «Укртелеком» взагалі не мала повноважень розглядати питання про надання згоди на її звільнення з роботи. Що ж стосується подання директора підприємства про надання згоди на розірвання з нею трудового договору за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, направленого голові первинної профспілкової організації Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком» 15.12.2014 року, то це подання було розглянуто на засіданні профспілкового комітету зазначеної профспілкової організації 22.12.2014 року, рішенням якого у наданні згоди на розірвання з нею трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу було відмовлено, а тому її звільнення з роботи за наявності такої відмови є незаконним. Крім того, судом не враховано помилку, що стосується формулювання причин звільнення позивачки з роботи - у зв'язку зі скороченням штату працівників, тоді як насправді мало місце скорочення чисельності працівників, оскільки до скорочення в цеху технічної експлуатації станційних споруд № 3 працювало 17 електромеханіків, а після скорочення залишилося 14 електромеханіків. Висновки суду першої інстанції стосовно більш високої кваліфікації працівників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 порівняно з позивачкою також є необґрунтованими, оскільки її профільна освіта надає їй право на технічне обслуговування станцій типу EWSD Siemens (Німеччина), а її переваги на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема більш тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві ніж у ОСОБА_7 та ОСОБА_8, районним судом взагалі не досліджувалися.

Апелянт ОСОБА_2 посилається й на те, що в оскаржуваному судовому рішенні зазначено, що після її звільнення на АТС-713 залишилося 2 посади інженера і таким чином, відбулося реальне скорочення штату працівників, однак згідно записів в її трудовій книжці вона була зарахована електромеханіком електрозв'язку 2-ї категорії бригади технічної експлуатації станційного обладнання АТС-710/711 цеху технічної експлуатації станційних споруд № 3 Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком», а відтак ці висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, вирішуючи виниклий між сторонами спір по суті заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог, суд першої інстанції повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення останньої з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено роботодавцем у відповідності до приписів трудового законодавства.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, оскільки цей висновок відповідає матеріалам справи та ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ст. ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

При цьому держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, забезпечення права на працю, в тому числі: вільний вибір виду діяльності та правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи..

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату, і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ст. 22 КЗпП України).

Трудовий договір породжує тривалі правовідносини між роботодавцем і працівником.

Підстави припинення трудового договору передбачені законодавцем у ст. 36 КЗпП України.

Зазначена правова норма визнає за сторонами трудового договору, в тому числі й за роботодавцем, право одностороннього розірвання трудового договору і припинення існуючих між сторонами трудових відносин відповідно до правил, встановлених законодавством про працю.

За змістом ч. 1 ст. 62 Господарського кодексу України підприємство - це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Загальні підстави для звільнення працівника з ініціативи роботодавця визначені у статті 40 КЗпП України, і за цими підставами у відповідних випадках може бути звільнений будь-який працівник, що працює за трудовим договором, незалежно від виконуваної роботи і обійманої посади.

Зокрема, п. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Скорочення чисельності працівників здійснюється щодо нереєструємого персоналу, коли за планами по праці на певні періоди передбачається збільшення або зменшення чисельності працівників.

Це зменшення кількості працівників за планом по праці на певний період часу і є скороченням чисельності.

Скорочення штату здійснюється щодо реєструємого персоналу, коли за новим штатним розписом передбачається зменшення штатних одиниць із вказівкою на конкретні посади.

Згідно частини 2 вказаної правової норми звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами, визначеними у ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено.

Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок визначені Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV (далі: Закон № 1045-XIV).

Згідно ст. 1 зазначеного Закону у цьому Законі застосовуються такі терміни:

професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об'єднує громадян, пов'язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання);

первинна організація профспілки - добровільне об'єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі;

організації профспілки - організаційні ланки профспілки, визначені статутом профспілки, що діють у межах повноважень, наданих статутом та цим Законом;

член профспілки - особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески;

профспілковий орган - орган, створений згідно із статутом (положенням) профспілки, об'єднання профспілок, через який профспілка здійснює свої повноваження.

За змістом ст. 7 Закону № 1045-XIV членами профспілок можуть бути особи, які працюють на підприємстві, в установі або організації незалежно від форм власності і видів господарювання, у фізичної особи, яка використовує найману працю, особи, які забезпечують себе роботою самостійно, особи, які навчаються в навчальному закладі.

Громадяни України вільно обирають профспілку, до якої вони бажають вступити. Підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки.

Відповідно до ст. 11 Закону № 1045-XIV для представництва і здійснення захисту прав та інтересів членів профспілок на відповідному рівні договірного регулювання трудових і соціально-економічних відносин профспілки, організації профспілок можуть мати статус первинних, місцевих, обласних, регіональних, республіканських, всеукраїнських.

Статус первинних мають профспілки чи організації профспілки, які діють на підприємстві, в установі, організації, навчальному закладі або об'єднують членів профспілки, які забезпечують себе роботою самостійно чи працюють на різних підприємствах, в установах, організаціях або у фізичних осіб.

Згідно ст. 37 Закону № 1045-XIV, ст. 246 КЗпП України первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Свої повноваження первинні профспілкові організації здійснюють через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не створюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів профспілки, який діє в межах прав, наданих цим Законом та статутом профспілки.

Повноваження виборного органу первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації визначені у ст. 38 Закону № 1045-XIV, ст. 247 КЗпП України.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону № 1045-XIV, п. 10 ч. 1 ст. 247 КЗпП України до повноважень виборного органу первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації, зокрема належить надання згоди або відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.

Порядок вивільнення працівників врегульовано ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до коментованої статті про наступне вивільнення працівники персонально попереджаються не пізніше ніж за два місяці письмовим розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, яке оголошується їм під розписку.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як роз'яснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Скорочення чисельності або штату працівників повинно проводитись з метою якісного поліпшення їх складу. Тому власник або уповноважений ним орган при вирішенні питання про те, хто конкретно підлягає звільненню з роботи, повинен враховувати ділову кваліфікацію працівників.

Поняття ділової кваліфікації законодавство про працю не визначає. Лише наголошується, що переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Зміни в організації виробництва і праці можуть викликати не тільки необхідність зменшення кількості працівників, а й потребу в кваліфікованих кадрах. Працівникам, які працюють на даному підприємстві, в установі, організації, знають умови виробництва, конкретне технічне обладнання та устаткування і мають певний досвід роботи на ньому, надається переважне право на залишення на роботі, як більш кваліфікованим працівникам у порівнянні з іншими працівниками, які такого досвіду не мають.

Як встановлено по справі, сторони трудового спору перебували у трудових правовідносинах з 03.05.1993 року по 30.01.2015 року, тобто безперервний стаж роботи позивачки ОСОБА_2 на підприємстві складає 21 рік 8 місяців (а.с. 53).

З 01.11.2006 року позивачка ОСОБА_2 була зарахована електромеханіком електрозв'язку 2-ї категорії бригади технічної експлуатації станційного обладнання АТС-710/711 цеху технічної експлуатації станційних споруд № 3 Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком» (а.с. 6).

Згідно довідки начальника відділу організації та оплати праці Харківської філії ПАТ «Укртелеком» працівники Цеху технічної експлуатації станційних споруд № 3 Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком» здійснювали технічну експлуатацію станційного обладнання ОПТС-1, ОПТС-2, ОПТС-3, АТС-700-707, АТС-710/711, АТС-713 та вузла спеціалізованих служб.

За кожною з перелічених станцій, у відповідності до посадових інструкцій, було закріплено обслуговуючий експлуатаційний персонал (а.с. 71).

Згідно довідки начальника відділу організації та оплати праці Харківської філії ПАТ «Укртелеком», посадової інструкції та витягу з штатного розпису Цеху технічної експлуатації станційних споруд № 3 станом на 31.10.2014 року позивачка ОСОБА_2 виконувала трудові обов'язки та працювала на посаді електромеханіка електрозв'язку 2-ї категорії в бригаді, що обслуговувала АТС-713, яка була її робочим місцем (а.с. 41, 72, 73-77).

Зазначена обставина в судовому засіданні апеляційного суду позивачкою ОСОБА_2 була визнана й не заперечувалась.

31.10.2014 року директором ПАТ «Укртелеком» Курмазом Ю.П. було видано Наказ № 583 «Про скорочення чисельності та штату працівників ПАТ «Укртелеком», у тому числі й що стосується Харківської філії (загалом по філії 221 посада), зокрема посад електромеханіків електрозв'язку 1-ї та 2-ї категорії Цеху технічної експлуатації станційних споруд № 3, які підлягають скороченню (виведенню зі штатного розкладу) (а.с. 43-44, 45-48).

На виконання вказаного наказу директором Харківської філії ПАТ «Укртелеком» Савченком Ю.Л. 07.11.2014 року виданий Наказ № 1110 «Про попередження працівників Харківської філії ПАТ «Укртелеком» про майбутнє звільнення», усього 221 працівника, в тому числі й позивачки ОСОБА_2 (а.с. 49-52).

11.11.2014 року позивачку ОСОБА_2 було персонально попереджено під підпис про майбутнє звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України та ознайомлено з Наказом № 583 від 31.10.2014 року, а також з Наказом № 1110 від 07.11.2014 року (а.с. 7, 110).

11 та 26 листопада 2014 року позивачці ОСОБА_2 пропонувалося ознайомитися з переліком вакантних посад, що маються на підприємстві, проте вона відмовилась від ознайомлення, про що адміністрацією складено відповідні акти (а.с. 24, 25).

09.12.2014 року позивачці ОСОБА_2 в черговий раз було запропоновано ознайомитися з переліком наявних вакантних посад в Харківській філії ПАТ «Укртелеком» з метою реалізації її права, як особи, посада якої скорочується, на переведення за її згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, серед яких 11 - за строковим договором, і 1 - за безстроковим трудовим договором, однак від запропонованих вакансій позивачка відмовилася, що засвідчила своїм підписом під переліком (а.с. 56).

15.12.2014 року до Первинної профспілкової організації Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком» надійшло подання директора Харківської філії ПАТ «Укртелеком» Савченка Ю.Л. про надання згоди на розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України з позивачкою ОСОБА_2, яка є членом профспілкової організації, та посада якої скорочена згідно з Наказом ПАТ «Укртелеком» від 31.10.2014 року № 583 (а.с. 89).

Розглянувши зазначене подання на своєму засіданні 22.12.2014 року, де позивачка ОСОБА_2 підтвердила факт пропонування їй адміністрацією вільних вакантних посад, профспілковий комітет Первинної профспілкової організації Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком» прийняв рішення про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 90, 91-92).

Проте, як вбачається з цього рішення, воно носить формальний характер та не містить належного обґрунтування, оскільки як зазначено в ньому, профспілковим комітетом розглядалося питання про надання згоди на розірвання трудового договору з інженером електрозв'язку 2-ї ОСОБА_2, тоді як вона займала зовсім іншу посаду, а саме: посаду електромеханіка електрозв'язку 2-ї категорії.

Крім того в цьому рішенні зазначено, що адміністрацією підприємства не враховано переважне право ОСОБА_2 на залишення на роботі, як працівника, що має тривалий безперервний стаж роботи - 33 роки, в той час, як зазначалося вище, безперервний стаж роботи останньої на підприємстві становить усього 21 рік.

Також в обґрунтування цього рішення було зазначено, що роботодавцем порушена законодавчо встановлена процедура та строки проведення організаційних дій, а саме: з Наказом ПАТ «Укртелеком» від 31.10.2014 року № 583 «Про скорочення чисельності та штату працівників ПАТ «Укртелеком» та Наказом Харківської філії ПАТ «Укртелеком» від 07.11.2014 року № 1110 «Про попередження працівників Харківської філії ПАТ «Укртелеком» про майбутнє звільнення» працівники були ознайомлені одночасно, що не відповідає дійсності, оскільки як вбачається з Додатку до Наказу Харківської філії ПАТ «Укртелеком» від 07.11.2014 року № 1110, з цим Наказом та Наказом ПАТ «Укртелеком» від 31.10.2014 року № 583 позивачка була ознайомлена 11.11.2014 року особисто та окремо від інших працівників (а.с. 110).

Вважаючи зазначене рішення необґрунтованим, 05.01.2015 року директор Харківської філії ПАТ «Укртелеком» Савченко Ю.Л. звернувся до Голови Профспілкової організації Харківської філії ПАТ «Укртелеком» та Голови Об'єднаної профспілкової організації ПАТ «Укртелеком» Профспілки працівників зв'язку України про надання роз'яснень щодо обґрунтованості відмови профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком» у наданні згоди на звільнення з роботи ОСОБА_2 - електромеханіка електрозв'язку 2-ї категорії цеху технічної експлуатації станційних споруд № 3 Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком» за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників, у тому числі й займаної нею посади (а.с. 93-94).

Як вбачається з відповідей на вказане звернення, рішення профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком» про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України є безпідставним та помилковим через невірне розуміння профспілковим органом змісту норм законодавства про працю та неправильним застосуванням статей КЗпП України. При цьому директору Харківської філії ПАТ «Укртелеком» Савченку Ю.Л. було запропоновано повторно звернутися з поданням про надання згоди на звільнення позивачки ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України для його розгляду на засіданні Президії Комітету Профспілкової організації Харківської філії ПАТ «Укртелеком», яка діє на правах первинної профспілкової організації філії з усіма, наданими їй повноваженнями (а.с. 95-96, 97-98).

23.01.2015 року директор Харківської філії ПАТ «Укртелеком» Савченко Ю.Л. направив до Профспілкової організації Харківської філії ПАТ «Укртелеком» відповідне подання про дачу згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням штату працівників), яке було розглянуто на засіданні Президії Комітету Профспілкової організації Харківської філії ПАТ «Укртелеком» за участю позивачки (а.с. 99).

Рішенням Президії Комітету Профспілкової організації Харківської філії ПАТ «Укртелеком» від 27.01.2015 року надано згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_2 за ініціативою власника в зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України, з наданням їй гарантій і компенсацій, передбачених чинним законодавством України та Колективним договором ПАТ «Укртелеком» (а.с. 100, 101).

Наказом директора Харківської філії ПАТ «Укртелеком» від 30.01.2015 року електромеханік електрозв'язку 2-ї категорії цеху технічної експлуатації станційних споруд № 3 Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_2 була звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою всіх, належних їй від підприємства сум, в день звільнення (а.с. 12, 55).

При цьому, як вбачається з інформаційної довідки Начальника відділу адміністрування персоналу Харківської філії ПАТ «Укртелеком» (а.с. 78) та довідки про реорганізацію підприємства та перерозподіл трудових функцій працівників, підписаної тією ж посадовою особою, а також Начальником відділу організації та оплати праці, в 2014 році в ПАТ «Укртелеком» було проведено реорганізацію підприємства та відбулися зміни в організації виробництва і праці.

Однією зі складових частин реорганізації підприємства було проведення перерозподілу посадових обов'язків та трудових функцій персоналу з метою оптимізації господарської діяльності. У тому числі, але не виключно, проводилась ліквідація з подальшим виведенням зі штатного розпису посади електромеханіків електрозв'язку всіх категорій (із електромеханіками електрозв'язку 2-ї категорії, включно) та введення в штатний розпис замість вказаної посади двох нових посад з відповідним перерозподілом функціональних обов'язків.

Тобто, у відповідача, дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників, у тому числі й посади електромеханіка електрозв'язку 2-ї категорії бригади технічної експлуатації станційного обладнання АТС-713 Цеху технічної експлуатації станційних споруд № 3, яку згідно штатного розпису фактично обіймала позивачка ОСОБА_2, а функції з технічної експлуатації обладнання АТС-713 передано Станційній дільниці № 5 Харківського Міського центру телекомунікацій № 322 Харківської філії ПАТ «Укртелеком» (а.с. 41, 42, 78).

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю, оскільки її звільнення з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено роботодавцем - відповідачем по справі ПАТ «Укртелеком» у відповідності до вимог чинного трудового законодавства.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2 про те, що згоду на її звільнення з роботи за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України надала Президія Комітету профспілкової організації Харківської філії ПАТ «Укртелеком» своїм рішенням від 27.01.2015 року, проте, ця профспілкова організація не є первинною профспілковою організацією, членом якої є позивачка, оскільки вона є членом первинної профспілкової організації Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком», а тому Президія Комітету профспілкової організації Харківської філії ПАТ «Укртелеком» взагалі не мала повноважень розглядати питання про надання згоди на її звільнення з роботи, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки як вбачається з наданих представником відповідача письмових документів, на підприємстві діє одна єдина профспілкова організація - Профспілкова організація Харківської філії ПАТ «Укртелеком», членом якої й була позивачка ОСОБА_2, сплачуючи відповідні профспілкові членські внески. При цьому згідно з п. 1.6. «Положення про профспілкову організацію філії ПАТ «Укртелеком», затвердженого Постановою Комітету ОПО ПАТ «Укртелеком» від 17.03.2014 року № К-2210, профспілкова організація Харківської філії ПАТ «Укртелеком» діє на правах первинної профспілкової організації з усіма наданими їй повноваженнями, а відтак Президія Комітету профспілкової організації Харківської філії ПАТ «Укртелеком», як виборний орган цієї профспілкової організації, мала право розглядати відповідне подання директора Харківської філії ПАТ «Укртелеком» Савченка Ю.Л. від 23.01.2015 року та вирішувати питання про надання чи ненадання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що обґрунтованість рішення профспілкового комітету первинної профспілкової організації Центру телекомунікаційних послуг Харківської філії ПАТ «Укртелеком» від 22.12.2014 року, яким було відмовлено у наданні згоди на розірвання з позивачкою ОСОБА_2 трудового договору з ініціативи власника за п. 1 ст. 40 КЗпП України, знайшло свою належну правову оцінку в ухваленому судом першої інстанції по справі рішенні, з якою колегія суддів погоджується та вважає її правильною.

Безпідставними є й доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, не врахував її переважного права на залишення на роботі в зв'язку з її тривалим безперервним стажем роботи на підприємстві, порівняно з працівниками ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оскільки як вбачається з наданих представником відповідача документів, ОСОБА_8 працювала на підприємстві з 1979 року, тобто має більший безперервний стаж роботи ніж позивачка, а крім того зазначені працівники, маючи аналогічну з позивачкою профільну професійну освіту, обслуговували більш складне технічне обладнання та мали певний досвід роботи на станціях типу EWSD Siemens (Німеччина), досвіду роботи на яких не мала позивачка ОСОБА_2, обслуговуючи станцію типу Si-200 виробництва Iskratel (Cловенія) (відповідна довідка про технічні, технологічні, функціональні відмінності, а також технічні особливості функціонування станції типу EWSD Siemens (Німеччина) та станції типу Si-200 виробництва Iskratel (Cловенія), надана представником відповідача до апеляційного суду та долучена до матеріалів цивільної справи), а тому вони мали переважне право перед позивачкою на залишення на роботі, як більш кваліфіковані працівники, посади яких також були скорочені.

Інші доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого трудового спору не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене, та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: