РІШЕННЯ

Іменем України

30 вересня 2015 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої судді - Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова треті особи : Франківський відділ головного управління Державної міграційної служби у Львівській області, Будинкоуправління № 4 КЕВ м. Львова, про визнання права на житлову площу в квартирі АДРЕСА_1 та реєстрацію у даній квартирі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом до Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова треті особи : Франківський відділ головного управління Державної міграційної служби у Львівській області, Будинкоуправління № 4 КЕВ м. Львова, про визнання права на житлову площу в квартирі АДРЕСА_1 та реєстрацію у даній квартирі.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що в січні 1991 року, будучи членом сім»ї військовослужбовця, вона із чоловіком та донькою була поселена в однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, на підставі клопотання начальника 308 Військового представництва Міністерства оборони колишнього СРСР та згідно із дозволом поселенським ордером від 26.12.1990 року №1312. Однак в даній квартирі вона прописана не була, а неодноразові звернення до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова щодо прописки позитивного результату не мали.

У вказаній квартирі вона проживає протягом 23 років, вчасно сплачує комунальні платежі, а двосторонні договори на обслуговування зі всіма комунальними організаціями укладені безпосередньо із нею.

Стверджує, що у 1999 році Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова не виконав письмове розпорядження начальника Львівського військового гарнізону № 571 від 09.04.1999 року щодо оформлення проживання її сім»ї у спільній квартирі, тобто не оформив ордер на житлове приміщення , як і не оформив його при вселенні у 1991 році у відповідності до вимог Положення про КЕВ.

На її думку, дії КЕВ м. Львова по вселенню її у квартиру АДРЕСА_3 , свідчать про укладення із нею договору найму даного житлового приміщення, а оскільки кінцевий термін такого найму не конкретизований, вважає, що такий діє безстроково.

Будучи дружиною військовослужбовця з 1975 року, вона не була забезпечена постійним житлом, змушена була проживати тимчасово у гуртожитках або із підселенням.

Після розірвання шлюбу у 2000 році була зареєстрованою у гуртожитку по вул.. Плужника,5 у м. Львові, як працівник ПАТ «Укртелеком», однак рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07.06.2013 року вона визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у вказаному гуртожитку.

Оскільки власного житла у неї немає, а КЕВ м. Львова протягом 20 років не порушувало питання про неправомірність її проживання та покликаючись на ст..47,55 Конституції України, ст..23.30,31 Європейської Хартії та ст..ст. 9,63 ЖК України, просить визнати за нею право на житлову площу у квартирі АДРЕСА_3 та зареєструвати її у даній квартирі.

В судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним в позові та додатково пояснили, що позивач відноситься до категорії соціально незахищених громадян згідно ст.. 46 Конституції України. Все життя вона чесно працювала на Міністерство оборони України, їздила по віддалених військових гарнізонах , працювала у військових організаціях , однак крім тимчасових прописок у гуртожитках власного житла від держави таки не отримала. Тимчасовий ордер №1312 від 26.12.1991 року на квартиру АДРЕСА_4 видавався її чоловікові ОСОБА_2 та членам його сім»ї, однак після розлучення із ним в 2000 році, вона, залишилась проживати у спірній квартирі, як наймач. Шляхом укладення безстрокового договору найму житла, відповідач підтвердив за нею право на користування житлом, на підставі раніше виданого поселенського ордеру. З 1990 року вона перебуває на квартирному обліку в Львівському гарнізоні , а з 2002 року стоїть на черзі у Львівській міській раді. Вважають, що, вона, позивач має всі праві підстави для визнання за нею права власності на житлову площу у спірній квартирі та на реєстрацію в ній.

Представник відповідача КЕВ м. Львова в судовому засіданні проти позову заперечив, покликаючись на свої письмові заперечення від 01.10.2014 року та 23.01.2015 року , відповідно до яких, підтвердив, що у 1990 році колишньому чоловіку позивача ОСОБА_2 за клопотанням начальника 308 ВП МОУ №154 від 17.10.1990 року на тимчасовій основі до отримання постійного житла, надано в користування квартиру АДРЕСА_3. Вподальшому, шлюб між позивачкою та ОСОБА_2 було розірвано, останньому надано постійне житло, а позивач залишилась проживати у спірній квартирі. Однак, дана квартира закріплена як відомче житло Фонду Міністерства оборони України, а позивач не є військовослужбовцем, працівником Збройних сил України або членом сім»ї перелічених осіб, відтак не має права на проживання у вказаному помешканні.

Покликається на ст..ст. 58,64 ЖК України, відповідно до яких, право на житло виникає в особи на підставі ордеру, а також укладення договору найму, однак такі позивачем у встановленому законом порядку надані не були.

Спростовує твердження позивачки про те, що укладення будь-яких договорів із комунальними організаціями підтверджують законність її проживання у спірній квартирі, оскільки це не свідчить про правомірність її користування помешканням. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи Франківський відділ головного управління Держаної міграційної служби у Львівській області подав заяву про слухання справи за їх відсутності.

Представник третьої особи Будинкоуправління № 4 КЕВ м. Львова у судовому засіданні проти позову заперечив, покликаюсь на заперечення представника відповідача. Однак в чергове судове засідання не прибув про причини неявки суд не повідомив, хоч належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи про , що свідчить розписка.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю такого.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному громадянину право на житло та захист цього права.

Так, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 перебуває на балансі Будинкоуправління № 4 КЕВ м. Львова, знаходиться у власності Міністерства оборони України, вказаний факт ніким не оспорюється.

Згідно з ч.3 ст.326 ЦК України, управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

У відповідності до п.1.9. Інструкції «Про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» затверджену Наказом № 737 від 30.11.2011 року Міністерства оборони України, жилі приміщення , які звільняються військовослужбовцями та особами звільненими із військової служби у зв»язку із наданням їм іншого житлового приміщення за рахунок Фондів Міністерства оборони України, незалежно від належності будинків розподіляються між військовослужбовцями та особами, звільненими із військової служби, які потребують отримання жилого приміщення в цьому гарнізоні.

Відповідно до ст.ст. 118, 122 ЖК України, жиле приміщення включається до числа службового рішенням виконавчого комітету відповідної ради. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет відповідної ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.

В січні 1991 року чоловік позивачки ОСОБА_2 разом із членами своєї сім»ї , був поселений в однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, на підставі клопотання начальника 308 Військового представництва Міністерства оборони колишнього СРСР та згідно із дозволом поселенським ордером від 26.12.1990 року №1312 (а.с.8).

17.10.2000 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Відтак, з даного часу позивачка не є членом сім»ї військовослужбовця.

Відповідно до ст.. 58 ЖК УРСР , на підставі рішення про надання жилого приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної , сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, ордер може видаватись лише на вільне жиле приміщення.

Як вбачається із відповіді начальника КЕВ м. Львова № 96 від 15.01.2008 року, та учасниками процесу не оспорюється, що вселення в квартиру АДРЕСА_2 відбувалось на підставі тимчасового дозволу на проживання у вказаній квартирі, без оформлення ордеру з проведенням оплати за квартиру і комунальних послуг. Документи на оформлення ордеру не подавались.

Відтак, оскільки позивачу ордер на квартиру АДРЕСА_5 не видавався , вона немає правових підстав на визнання за нею права власності на вказане помешкання.

Крім того, нею не представлено доказів звернення військовослужбовця ОСОБА_2, якому надавався тимчасовий дозвіл на вселення у спірну квартиру, на видачу ордеру на неї , а також відмови відповідача у видачі такого ордеру.

Військовослужбовець ОСОБА_2 разом із членами сім"ї, а саме донькою ОСОБА_3, забезпечені житлом за рахунок Міністерства Оборони України у будинку № 16 по вул. Творчій у м. Львові.

Що стосується покликань позивачки на укладений 01.04.2009 року договір про надання послуг по утриманню будинків та споруд та прибудинкових територій, а також договір найну житла та відшкодування витрат за надані комунальні послуги, то такий не свідчить про правомірність користування позивачкою спірним помешканням , оскільки відповідно до ст. 61 ЖК УРСР, договір укладається на підставі ордеру на жиле приміщення із особою на ім»я якої видано такий ордер.

Суд не бере до уваги надані стороною позивача копії документів, про укладення договорів та надання комунальних послуг, а також понесення витрат за комунальні послуги, оскільки такі не підтверджують її законних прав на це житло.

Зважаючи на те, що у позивача відсутній ордер на вселення в квартиру №47 в житловому будинку №11 по вул.. Перемиській у м. Львові , відсутні інші відомості про досягнення згоди між сторонами по справі, суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог позивача.

Крім того, покликання позивача на ст..8,22,46,47,55 Конституції України, ст..23,30,21 Європейської Хартії є загальними нормами, що передбачають права громадянина на житло та гарантії конституційних прав, однак не містять процесуальних вказівок для суду на визнання права власності на конкретне житло особою, яка немає на це правових підстав, що передбачені законодавством України.

Крім того, позивач на час звернення із даним позовом користується спірною квартирою, що спростовує її доводи про порушене право.

Оскільки саме право позивача на житло не передбачає визнання за нею права саме на квартиру АДРЕСА_3 , у суду немає підстав для задоволення позовних вимог позивача, а тому в задоволенні таких слід відмовити за безпідставністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 8, 10, 27, 31, 60, 169, 208 210, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог про визнання права на житлову площу в квартирі АДРЕСА_1 та реєстрацію у даній квартирі на підставі ст. ст. 3, 8, 22, 23, 46, 47,55 Конституції України, ст.ст. 9, 37, 38, 61, 63, 64 Житлового Кодексу України, ст. 23, 30, 31 Європейської хартії, Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод та ст. 1,2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», відмовити за безпідставністю таких.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з часу його проголошення через суд, що ухвалив рішення.

Суддя В . Кузь