Справа №336/9314/14-ц,
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у забезпечення позову

15 січня 2015 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківський районний суд міста Запоріжжя ОСОБА_1, при секретарі Сергієнко С.О., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із уточненою позовною заявою про стягнення із ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 06.10.2014 р. у розмірі 194 438, 15 гривень, з яких 188250 грн. позики, 5504,28 грн. відсотки за користування позикою, 3% річних за користування чужими коштами в розмірі 482,67 грн., а також із заявою, в якій ставить вимогу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме, нерухоме майно, що належать відповідачу на праві власності.

Суд вважає, що таке клопотання позивача є необгрунтованим і не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

За змістом ч.1, ч. 2 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до вимог частини 3 зазначеної статті забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно ч. 3. ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 3 Постанови № 9 Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Пунктом 4 Постанови № 9 Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність-зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Оцінка судом обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову здійснюється з урахуванням розумності та обґрунтованості вимог щодо забезпечення позову, зокрема, виходячи з відповідності заходу вимогам, на забезпечення яких він вживається, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відмовляючи позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходить з того, що, по-перше, у клопотанні не вказано конкретне майно, на яке необхідно накласти арешт, що позбавляє суд переконатися у тому, що таке майно відповідачу дійсно належить на праві власності і вартість такого майна співрозмірна розміру заявлених позовних вимог. По-друге, суду не надано доказів існування реальної загрози невиконання можливого рішення суду, доказів наміру відповідача на здійснення з конкретним майном дій, які призведуть до утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, наявності підстав припускати, що відповідач може розпорядитися своїм майном.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, як необґрунтованої.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про стягнення боргу за договором позики, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: О.О. Наумов