АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Волощуку О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до Державної реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності, витребування майна та відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и в :

У червні 2014 року перший заступник прокурора Шевченківського району

м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до Державної реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві, ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності, витребування майна та відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

_________________________________________________________

Справа № 761/16507/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/2123/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Фролова І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Зокрема, апелянт посилається на ті обставини, що суд першої інстанції помилково виходив із того, що позивачем не надано доказів на доведення вини відповідачів, необхідних для встановлення нікчемності правочину відповідно до

ст. 228 ЦК України.

Також суд, всупереч фактичним обставинам справи, дійшов висновку, що правочин (біржовий контракт) відноситься до оспорюваних та підлягає визнанню недійсним, а не нікчемним.

Крім того, при розгляді справи судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що укладення біржового контракту, яким відчужено спірне нерухоме майно, відбувалось поза волею та без участі його власника, а саме Київської міської ради.

Не звернуто уваги і на ті обставини, що договори купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстровані на товарній біржі, згідно з вимогами статей 210 та 657 ЦК України підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню та є вчиненими з моменту державної реєстрації, чого не було дотримано щодо біржового контракту за №Т-287/05, що свідчить про його неукладеність.

Згідно інформації, наданої Київською уіверсальною біржею на запит прокуратури, біржовий контракт за №Т-287/05 на вказаній біржі не укладався та не реєструвався, що також є однією з підстав, яка свідчить про неукладеність та нікчемність контракту та про підставність заявлених прокурором позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із запереченнями на апеляційну скаргу прокурора та просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначив, що подана скарга є безпідставною, викладені у ній обставини щодо необхідності скасування оскаржуваного рішення не підтверджені належними та допустимими доказами, а висновки суду першої інстанції повністю відповідають вимогам закону та дійсним обставинам справи щодо набуття ним права власності на спірну квартиру.

В суді апеляційної інстанції представник заступника прокурора м. Києва - Стретович М.О. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 29 жовтня 2014 року залишити без змін.

Інші учасники про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися в установленому законом порядку, в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, явку представників не забезпечили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність, проти чого не заперечували присутні представники сторін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її задоволення виходячи із наступного.

При розгляді справи судом встановлено, що між членом біржі

ТОВ «А.Н.ШАП» в інтересах продавця - Держави в особі Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва та членом біржі ТОВ «А.Н.Компас» в інтересах покупця - ОСОБА_2 18 січня 2005 року укладено біржовий контракт № Т-287/05, згідно якого продавець продав, а покупець купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Згідно наявного у матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право приватної власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 лише у 2014 році, що також підтверджується спірним свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27 січня 2014 року, індексний номер 16786726, виданим Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві.

25 лютого 2014 року згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продав зазначену квартиру ОСОБА_3

Встановлено, що будинок АДРЕСА_1, у якому знаходиться спірна квартира, був переданий територіальною громадою м. Києва на підставі рішення Київської міської ради № 208/1642 від 27 грудня 2001 року «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» територіальній громаді Шевченківського району м. Києва і прийнятий до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва на підставі рішення № 40 від 18 червня 2002 року Шевченківської районної в м. Києві ради на II сесії XXIV скликання. Вказаний будинок був включений до додатку № 11 «Перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади Шевченківського району

м. Києва» за порядковим номером 1010.

Рішенням Київської міської ради № 7/4819 від 9 вересня 2010 року «Про питання організації управління районами в м. Києві», з 31 жовтня 2010 року припинено шляхом ліквідації Шевченківську районну в м. Києві раду, зобов'язано ВО Київської міської ради протягом місяця з дня набрання чинності цим рішенням подати на розгляд КМР пропозиції щодо прийняття у власність територіальної громади міста Києва нерухомого та рухомого майна, коштів, підприємств, установ, організацій та іншого майна районних у місті Києві рад та їх органів.

Згідно рішення Київської міської ради від 2 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», майно, яке перебувало у комунальній власності, у тому числі територіальної громади Шевченківського району м. Києва, передано до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Житловий будинок по АДРЕСА_1 включений до Додатку 10 вказаного рішення за порядковим номером 1088, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Відчуження квартир, які перебувають у комунальній власності, відбувається в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Житлового кодексу України шляхом приватизації.

За інформацією Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 станом на 20 березня 2014 року значиться неприватизованою.

Разом з тим, вказана квартира на підставі рішення Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 27 січня 2014 року зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, індексний номер 16786726, виданого 27 січня 2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів (на доведення вини відповідачів), необхідних для встановлення нікчемності правочину відповідно до ст. 228 ЦК України, а також із того, що прокурор фактично просить застосувати наслідки недійсності правочину, що не може бути здійснено судом з огляду на оспорюваність такого правочину.

Проте, погодитися з такими висновками суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене у справі судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Як це передбачено ч. 4 ст. 656 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу, зокрема, квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає державній реєстрації.

За ч. 2 ст. 210 ЦК України такі правочини є вчиненими з моменту їх державної реєстрації.

Крім того, згідно з п. 1.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації.

При цьому, обов'язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних осіб (п. 1.5 Тимчасового положення).

Оскільки у період з 2005 по 2012 роки право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 не реєструвалось (інформація Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 16.04.2014 № 32779 (И-2014)), то відповідно державна реєстрація біржового контракту від 18 січня 2005 року № Т-287/05 всупереч закону проведена не була.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи заперечень на апеляційну скаргу щодо безпідставності посилань апелянта на відсутність факту реєстрації спірного майна до 2014 року, оскільки вказана обставина підтверджує порушення вимог закону щодо укладення договору.

За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо того, що правочин (біржовий контракт № Т-287/05) відноситься до оспорюваних та підлягає визнанню недійсним є помилковими та не відповідають фактичним обставинам справи.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що згідно зі ст.ст. 210, 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача (п. 5 зазначеної постанови).

Ураховуючи викладене, біржовий контракт від 18січня 2005 № Т-287/05 в силу ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним.

Крім того, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що за інформацією Київської універсальної біржі від 22 квітня 2014 року № 24 зазначений біржовий контракт № Т-287/05 на біржі не укладався і не реєструвався. /а.с. 44/

Суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин норми ст. 228 ЦК України, зазначивши, що позивачем у порушення вимог ст.ст. 58-60 ЦПК України не надано належних і допустимих доказів вини відповідачів (вирок суду, постановлений у кримінальній справі), що є необхідною умовою для встановлення нікчемності правочину внаслідок порушення публічного порядку.

При цьому слід звернути увагу, що прокурор у позові не пов'язував нікчемність правочину (біржового контракту) з тим, що він був спрямований на порушення публічного порядку, тобто вимоги у даній справі заявлені з інших правових підстав.

При розгляді справи встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що житловий будинок АДРЕСА_1 до 2010 року згідно рішення Київської міської ради від 27 грудня 2001 року та рішення Шевченківської районної в м. Києві ради від 18 червня 2002

№ 40 перебував у комунальній власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва. У подальшому на підставі рішення Київської міської ради від

2 грудня 2010 року № 208/1642 він переданий до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Тобто, як на час укладання біржового контракту № Т-287/05 18 січня 2005 року, так і на час прийняття 27 січня 2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві рішення про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно та видачі свідоцтва про право власності, спірна двокімнатна квартира була об'єктом комунальної власності.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про власність» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктами права комунальної власності є, зокрема, майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; державний житловий фонд, об'єкти житлово-комунального господарства та інші.

Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, відповідно до вимог статей 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується, і не припиняється із втратою ним цього майна.

Статтями 317, 319 ЦК України встановлено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Водночас судом у порушення наведених норм не надано оцінку тому факту, що укладання біржового контракту № Т-287/05, яким відчужено спірне нерухоме майно, відбувалось поза волею та без участі його власника, а саме Київської міської ради.

Спірна квартира АДРЕСА_1 на момент укладання нікчемного біржового контракту від 18 січня 2005 року перебувала у комунальній власності територіальної громади міста Києва, належала Київській міській раді, а отже її незаконне відчуження на даний час позбавляє останню здійснювати право власності.

Зважаючи на те, що спірне майно, з наведених вище підстав, незаконно вибуло із власності територіальної громади м. Києва за відсутності її волевиявлення та з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством щодо відчуження об'єктів житлового фонду, квартира по АДРЕСА_1 підлягає витребуванню від ОСОБА_3 на підставі ст. 388 ЦК України на користь розпорядника майна територіальної громади м. Києва.

Крім того, відповідно до п.4 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відновлення становища, яке існувало до незаконної державної реєстрації неіснуючого права за ОСОБА_2, а в подальшому і за ОСОБА_3 має відбуватися шляхом усунення відповідних наслідків такого порушення, в тому числі шляхом скасування державної реєстрації права власності на квартиру №18 по

АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

За таких обставин та у зв'язку із захистом порушеного цивільного права підлягають задоволенню і вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності на спірне майно.

Вказані обставини мають важливе значення для правильного вирішення спору, на що судом першої інстанції не було звернуто належної уваги, у зв'язку із чим останній дійшов помилкових висновків по суті заявлених позовних вимог.

Розподіляючи судові витрати у справі колегія суддів керується положеннями статті 88 ЦПК України.

З огляду на викладене рішення суду назвати законним та обґрунтованим не можна, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову на підставі п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києвазадовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задовольнити.

Визнати право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв.м., за територіальною громадою

м. Києва в особі Київської міської ради.

Визнати незаконним та скасувати видане Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві свідоцтво № 16786726 від 27 січня 2014 року про право власності ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв.м.

Витребувати від ОСОБА_3 на користь територіальної громади

м. Києва в особі Київської міської ради двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв.м.

Скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 27 січня 2014 року за № 10306397 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру

АДРЕСА_1 за ОСОБА_2.

Скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Кіровоградської області від 25 лютого 2014 року за № 11191408 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1 827 грн. з ОСОБА_2 та у розмірі 1 827 грн. з ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко