Ухвала іменем україни
21 січня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_8, про визнання договору удаваним, визнання права спільної сумісної власності на житло, поділ спільно нажитого майна, визнання права особистої приватної власності на майно, розподіл боргового зобов'язання, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Львівської області від 03 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що в період перебування у шлюбі з відповідачкою з 21 листопада 1987 року до 23 листопада 2009 року та після його розірвання за рішенням суду, за спільні кошти було придбано об'єкти нерухомого майна. Оскільки згоди щодо розподілу майна між ними не досягнуто, просить розділити спільно нажите у шлюбі майно, виділити йому у власність: трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 та комплекс будівель по АДРЕСА_10 (цегляний млин, цегляну пилораму, цегляний пункт дозборки сільськогосподарський), а відповідачці - двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 та однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Оскільки трикімнатна квартира АДРЕСА_11 була придбана за рахунок кредитних коштів та погашення кредиту здійснювалося виключно за його особисті кошти та кошти поручителя - ОСОБА_9, тому вважає, що вказана квартира поділу не підлягає.

У квітні 2013 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом, який уточнила та остаточно просила визнати удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 28 лютого 2002 року, що приховує договір купівлі-продажу квартири, та застосувати до зазначеного правочину правила купівлі-продажу, а також визнати приміщення цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частини: трикімнатної квартири АДРЕСА_1; частину комплексу нежитлових будівель по АДРЕСА_12; трикімнатної квартири АДРЕСА_11; нежитлового приміщення № 1 по АДРЕСА_13; статутного капіталу та майна Приватного підприємства «Андромеда», що розташоване за адресою: АДРЕСА_14. У власності позивача ОСОБА_6 залишити Ѕ частки вищевказаного майна. Визнати за нею право особистої приватної власності на: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 та двокімнатну квартиру АДРЕСА_6, а також розділити боргові зобов'язання та стягнути з ОСОБА_6 на її користь 247 680 грн.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09 грудня 2013 року позов ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю наступне майно: квартиру АДРЕСА_5; квартиру АДРЕСА_6; комплекс нежитлових будівель по АДРЕСА_10; квартиру АДРЕСА_7 - та розподілити це майно, виділивши у власність: ОСОБА_6 трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 64,9 кв. м, вартістю 200 000 грн; трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 загальною площею 74 кв. м, вартістю 191 900 грн, а всього майна вартістю 391 900 грн; ОСОБА_7 двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 загальною площею 54,4 кв. м, вартістю 217 150 грн; комплекс будівель, розташованих по АДРЕСА_10, а саме: цегляний млин площею 200,8 кв. м, вартістю 15 897 грн; цегляну пилораму площею 151,4 кв. м, вартістю 11 986 грн; цегляний пункт дозборки сільськогосподарський площею 273,1 кв. м, вартістю 21 620 грн, а всього майна вартістю 266 653 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 різницю вартості майна у розмірі 125 247 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 03 червня 2014 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 щодо визнання удаваним договору дарування квартири АДРЕСА_8, визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя та в частині поділу спільного майна подружжя скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_9, укладений 28 лютого 2002 року між ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_8 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстрований у реєстрі за № 540, удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу квартири, і застосувати до зазначеного правочину ст. 224 ЦК УРСР правила купівлі-продажу та визнано це приміщення спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Розподілено спільно нажите майно між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Виділено у власність ОСОБА_6: Ѕ частини трикімнатної квартири АДРЕСА_5; Ѕ частини трикімнатної квартири АДРЕСА_7; Ѕ частини квартири АДРЕСА_9; Ѕ частини комплексу будівель по АДРЕСА_10; Ѕ частини двокімнатної квартири АДРЕСА_6.

Виділено у власність ОСОБА_7: 1/2 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_3; 1/2 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_11; 1/2 частини приміщення квартири № 1 в будинку по АДРЕСА_13; 1/2 частини комплексу будівель по АДРЕСА_15; 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_6. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 грудня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 різниці вартості майна в квартирі в розмірі 125 247 грн скасовано.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_6 та зустрічного позову ОСОБА_7, керувався положеннями ст. 60 СК України, та дійшов висновку про поділ майна подружжя, належного їм на час перебування у зареєстрованому шлюбі, виходячи із його вартості. У задоволенні позову про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та визнання її об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд відмовив за недоведеністю позовних вимог в цій частині.

Скасувавши рішення суду першої інстанції в частині поділу майна подружжя та ухваливши в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що дійсна вартість майна подружжя судом не встановлена, тому поділ майна слід здійснити шляхом виділення сторонам ідеальних часток, а саме по Ѕ частини об'єктів нерухомості, що є спільною сумісною власністю.

Визнаючи договір дарування квартири удаваним правочином, суд апеляційної інстанції застосував до нього правила договору купівлі-продажу і застосував правила правочину, передбачені ст. 224 ЦК УРСР, визнав вказане нерухоме майно об'єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд виходив із того, що підставами для задоволення позову в цій частині є розписка про отримання коштів за квартиру, а також заява ОСОБА_8, яка вказує на те, що оспорюваний договір дарування було укладено з метою приховати договір купівлі-продажу.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам рішення судів першої інстанції та апеляційного суду не відповідають.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_14 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 1987 року по 23 листопада 2009 рік (а. с. 7, 8).

Судом встановлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було набуте наступне майно: комплекс будівель, що розташований за адресою: АДРЕСА_16, та належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2004 року (а. с. 9-12);

квартира АДРЕСА_17, та належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2006 року (а. с. 13-14);

квартира АДРЕСА_6, та належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2005 року (а. с. 103);

квартира АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_7 на підставі договору міни від 12 травня 1995 року (а. с. 113, 115);

Згідно з розпискою від 08 лютого 2002 року ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_7 кошти у сумі 4 500 дол. США за продаж квартири № 1, що розташована за адресою: АДРЕСА_13 (а. с. 136).

Крім того, до суду апеляційної інстанції було надано нотаріально завірену заяву ОСОБА_8 про те, що 28 лютого 2002 року відбувся договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_18, однак документально було оформлено договір дарування, оскільки оформлення даного договору було значно дешевше (а. с.192).

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Червоноградського міського суду Львівської області від 23 вересня 2013 року до участі у справі залучено ОСОБА_8 в якості третьої особи без самостійних вимог (а. с. 141, т.1).

При цьому суди належним чином процесуальний статус ОСОБА_8, як сторони оспорюваного договору, не з'ясували, не перевірили, як вирішення спору в частині визнання договору дарування удаваним правочином вплине на права та обов'язки останньої, передбачені ст. ст. 27, 31 ЦПК України.

Визнаючи договір дарування удаваним, апеляційний суд належним чином не встановив та належними доказами не підтвердив наявність наміру обох сторін за договором дарування на приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили, що випливає зі змісту ст. 235 ЦК України, оскільки надана розписка про передачу ОСОБА_7 грошей ОСОБА_8 може характеризувати відносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а сторонами за договором дарування є ОСОБА_6 та ОСОБА_8 Суди це належним чином не перевірили, не з'ясували, чи була уповноважена ОСОБА_7 на вчинення таких дій ОСОБА_6, чому саме він був стороною договору, а не ОСОБА_7, яка, за свідченнями ОСОБА_8, передавала ці гроші.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України, ухвалюючи рішення про визнання договору дарування удаваним правочином, не звернув уваги на те, що ОСОБА_7 неодноразово збільшуючи позовні вимоги, спочатку як на підставу заявлених позовних вимог посилалася на те, що квартира № 1, що розташована за адресою: АДРЕСА_13, та належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 28 лютого 2002 року, значно збільшилась у вартості за рахунок проведених переобладнань та ремонту у зв'язку з чим просила суд визнати її спільною сумісною власністю (а. с. 72). Пізніше ОСОБА_7 посилалася на те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки договір дарування вказаної квартири носить удаваний характер та мав на меті приховати договір купівлі-продажу вказаної квартири. Таким чином, на непослідовність пояснень ОСОБА_7 щодо обставин набуття спільної сумісної власності апеляційний суд уваги не звернув, вказаних розбіжностей не усунув, детально не з'ясував причин таких суттєвих змін зустрічних позовних вимог, не встановив фактичні обставини справи, докази, якими обґрунтовується позов, а також не встановив, коли ОСОБА_7 дізналась про укладення оспорюваного правочину та чому раніше його не оспорювала.

За таких обставин ухвалені судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 03 червня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А. Нагорняк