Справа № 348/1889/14-ц
Провадження № 22-ц/779/206/2015
Головуючий у 1 інстанції Вінтоняк М.Б.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Вакарук В.М., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Гавриляк Є.М.

сторін: позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Надвірнянський районний відділ державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання втратившими права на користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації; ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду від 11 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

05.08.2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 21.11.1998 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 В зареєстрованому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_5. Рішенням Надвірнянського районного суду від 27.03.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітню дочку залишено проживати з матір'ю. Оскільки з 02.09.2012 року вони з відповідачепм спільно не проживають, сімейних відносин не підтримують, останній перейшов проживати до своїх батьків, не проживає без поважних причин з вересня 2012 року за місцем реєстрації по АДРЕСА_1,

2

власником ? будинку якого являється позивач, вважає, що ОСОБА_4 втратив право користування житлом в даному будинку.

Просила визнати відповідача втратившим право на користування житлом в спірному будинку та зняти відповідача з реєстрації.

24.09.2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив зобов'язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням по АДРЕСА_1.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 24.09.2014 року дані позови було об'єднано в одне провадження.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 11.12.2014 року зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено повністю. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4 перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом передачі ОСОБА_4 ключів від вхідних дверей. В позові ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що воно ухвалене з порушенням норм процесуального права, неповно з'ясовано обаставини справи та не дано належну оцінку доказам по справі.

Вказала, що при вирішенні справи за її позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, зокрема, було встановлено, що сторони не проживають разом і не підтримують сімейних стосунків та не мають наміру їх підтримувати. Рішення було ухвалене після шестимісячного строку, наданого для примирення. Отже, з 02 вересня 2012 року вони з відповідачем спільно не проживають, сімейних відносин не підтримують, що і стало підставою для розірвання шлюбу.

Також зазначила, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні ствердили, що ОСОБА_4 у вересні 2012 року забрав свої речі і залишив ключ від вхідних дверей будинку, з того часу в будинку не проживає. Але суд не прийняв їх пояснення до уваги вважаючи, що їх пояснення повністю спростовуються поясненнями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що у квітні 2014 року в їх присутності відповідач не зміг відкрити вхідних дверей до буднику. Суд не звернув уваги, що станом на квітень 2014 року останній вже більлше року не проживав за місцем своєї реєстрації і його речей в будинку не було.

Що стосується здійснення ОСОБА_4 догляду за хворим батьком, то довідка

3

Делятинської міської лікарні від 20.10.2014 року, на яку покликається суд у своєму рішенні, може бути лише доказом про хворобу батька, але не того, що непроживання відповідача за місцем своєї реєстрації пов'язано саме з доглядом за батьком. Як вбачається із відповіді головного лікаря ЦРЛ Надвірнянського району від 17.11.2014 року, запис у довідці про те, що ОСОБА_4 здійснював догляд за батьком, визнаний недійсним, оскільки зроблений зі слів останнього. Фактично догляд за ОСОБА_10 здійснювала його дружина - ОСОБА_11, а відповідач тільки допомагав їй по мірі необхідності. Відповідачем не доведено, що хвороба батька потребувала цілодобової його присутності біля батька і дійсно перешкоджала його проживанню у будинку за місцем реєстрації.

Суд при ухваленні рішення не звернув уваги, що позивачу на праві власності будинок АДРЕСА_1 належить лише в половині, і зобов'язав позивача не чинити відповідачу перешкод у користуванні цілим будинком.

Просила скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задоволити її позовні вимоги, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовити.

Колегія суддів, вислухавши доповідача, позивачку ОСОБА_2 та її представника, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 21.11.1998 року сторони зареєстрували шлюб. Від спільного проживання у них народилася дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 27.03.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Дитину залишено проживати з матір'ю.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 14.05.1987 року, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить половина домоволодіння АДРЕСА_1. Право спільної часткової власності на зазначене домоволодіння зареєстроване за позивачем 29.09.1987 року. З часу одруження відповідач проживав і був зареєстрований у спірному будинковолодінні, дані обставини визнали в судовому засіданні сторони по справі.

Як вбачається з актів обстеження житлово-побутових умов від 28 серпня 2013 року та від 19.10.2014 року, ОСОБА_4 тимчасово в період з вересня 2012 року по березень 2014 року проживав в АДРЕСА_2, і здійснював догляд за перестарілими

4

батьками, а саме за батьком ОСОБА_10, який по стану здоров'я був прикутий до ліжка. Мати ОСОБА_11 являється інвалідом другої групи.

В судовому засіданні встановлено, що батько відповідача хворів. В 2009 році переніс ішемічний інсульт з лівобічним геміпарезом. В 2011 році переніс повторний ішемічний інсульт з вираженим парезом та порушенням всіх функцій ІХС.Диф. кардіосклероз, що підтверджено довідкою Делятинської міської лікарні № 197/311 від 20.10.2014 року. Батько відповідача помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Мати відповідача являється інвалідом другої групи, що підтверджується довідкою МСЕК від 05.02.2002 року.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 в період з вересня 2012 року по березень 2014 року з поважних причин не проживав у спірному будинковолодінні по місцю своєї реєстрації в АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до вимог ст. 71 ЖК України наймач жилого приміщення або члени його сім'ї можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням в разі непроживання в цьому жилому приміщенні без поважних на це причин більше шести місяців.

Частиною першою ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні " зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Цивільним кодексом України з 2004 року передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч. 2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік,

5

якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Тому оскільки визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстава, що вказані в позовній заяві, неможливо, то і вимога про зняття відповідача з реєстрації по АДРЕСА_1 також не підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права та відмовлено у задоволенні первісного позову.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 11 грудня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з

розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: В.М. Вакарук

Л.В. Ясеновенко