У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус ОСОБА_6, про визнання недійсним в частині договору дарування та визнання права власності на майно, за касаційними скаргами ОСОБА_4 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 30 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2014 року, та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку та земельної ділянки площею 0,2500 га, які знаходяться по АДРЕСА_1, та визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно.

На обґрунтування позову зазначав, що його дружина ОСОБА_8 за життя подарувала йому та їх дочці ОСОБА_5 вищевказане майно в рівних частках. Відповідний договір посвідчений нотаріусом 26 серпня 2003 року. У 2009 році він дізнався, що до договору внесені зміни, згідно з якими обдаровуваним став його син - ОСОБА_4, який в подальшому зареєстрував за собою право власності на спірне майно. Вважає, що оскільки син оспорюваний договір не підписував, то така угода не відповідає вимогам закону і є недійсною відповідно до ст. ст. 44, 48 ЦК України (1963 року).

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 30 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Скасовано арешт, накладений на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2014 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування від 26 серпня 2003 року, укладений від імені ОСОБА_8, в частині дарування ОСОБА_4 рівної частки житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,2500 га для обслуговування указаного житлового будинку і господарських будівель. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить частково скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у цій частині.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обдаровуваним за оспорюваним договором є ОСОБА_3, зміни до договору в його прізвищі не роблять його недійсним та не дають ОСОБА_4 право на житловий будинок. Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання права на майно, суд послався на сплив строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, виходив із того, що строк позовної давності позивачем не пропущено, а оскільки підпис від імені обдаровуваного у оспорюваному договорі вчинений іншою особою, така угода не відповідає вимогам закону та є недійсною з моменту її укладення (вчинення).

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що 26 серпня 2003 року ОСОБА_8 на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житловий будинок та земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, які знаходяться по АДРЕСА_1. Факт волевиявлення ОСОБА_8 щодо дарування 1/2 частки спірного майна своєму сину ОСОБА_4 підтверджується наявністю згоди ОСОБА_3 на відчуження від його імені майна, придбаного під час шлюбу з ОСОБА_8, а також даними журналу реєстрації вчинених нотаріальних дій про сторони правочину, де зазначені паспортні дані ОСОБА_4

Згодом в договорі дарування були зроблені виправлення і в прізвищі ОСОБА_8 літера "і" виправлена на "и".

Таким чином, обдарованим став ОСОБА_4 - син позивача. Однак виправлення в прізвищі, всупереч пункту 17 чинної на час укладення договору «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1996 року №18/5 та зареєстрованої 7 липня 2004 року №152/361 (далі - Інструкція), застережені не перед підписами учасників угод, а після них.

12 грудня 2003 року на підставі вищевказаного договору дарування ОСОБА_4 зареєстрував за собою право власності на 1/2 частини спірного будинку.

Підпис від імені обдаровуваного ОСОБА_4 у договорі дарування вчинений ОСОБА_3, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 25 грудня 2012 року.

Причини, з яких ОСОБА_4 не зміг особисто підписати оспорюваний договір, як того вимагав п. 13 Інструкції у посвідчувальному написі нотаріуса не зазначені.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦК України (1963 року), який був чинним на 26 серпня 2003 року, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

За змістом ч. 1 ст. 48 цього Кодексу недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Оскільки підпис від імені обдаровуваного в оспорюваному договорі вчинений іншою особою, така угода не відповідає вимогам закону та є недійсною з моменту її укладення (вчинення).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо недійсності спірного договору в частині договору дарування ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання права власності, суд апеляційної інстанції виходив із того, що визнання за ОСОБА_3 права власності за недійсним договором є неможливим та безпідставним.

Разом з тим судом апеляційної інстанції не звернуто уваги, що підписання спірного договору дарування не ОСОБА_4, а його батьком ОСОБА_3 не може бути підставою для скасування волевиявлення померлої ОСОБА_8 при посвідченні договору дарування.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції, що незаконно внесені до договору дарування зміни в прізвищі ОСОБА_3 не роблять його недійсним та не надають ОСОБА_4 права на житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Також правильним є висновок суду першої інстанції, що відповідно до ст. 277 ЦК України (1963 року) позивач ОСОБА_3 мав можливість зареєструвати за собою право власності на подаровану йому частину майна до 12 грудня 2003 року (день реєстрації права власності на спірне майно ОСОБА_4), але таких дій не вчинив. Таким чином, оскільки позивач не надав доказів реєстрації за собою права власності, тому ним пропущено строк позовної давності без поважних причин, який поновленню не підлягає.

Суд першої інстанції дослідив обставини справи у повному обсязі, зібраним у справі доказам надав належну оцінку та правильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2014 року скасувати, рішення Малинського районного суду Житомирської області від 30 травня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко