У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від

31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з квітня 1968 року по жовтень 2011 року вона працювала на Деревообробному заводі «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на різних посадах. 1 червня 2011 року державним підприємством «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (далі - ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат») було видано наказ № 107-в «Про ліквідацію Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат»» з 1 жовтня 2011 року. 3 жовтня 2011 року на виконання наказу № 107-в було видано наказ № 54-к, відповідно до якого її було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штатів і чисельності та відмови від запропонованої вакантної посади.

Позивач вважав своє звільнення незаконним у зв'язку з тим, що з наказом про звільнення її ознайомили, але його копію їй не вручили; згоди первинного профспілкового органу, членом якого вона є, отримано не було; їй було запропоновано не посаду у м. Сколе, а іншу посаду та не враховано те, що вона має переважне право на залишення на роботі у зв'язку з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві. До того ж на даний час відомості про ліквідацію підрозділу відповідача не внесено до відповідного державного реєстру, а тому вважає, що підприємство не ліквідовано.

Уточнивши свої вимоги позивач ОСОБА_6 просила визнати поважними причини пропуску звернення до суду та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 946 грн 01 коп.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано наказ відповідача від 3 жовтня 2011 року № 54-к в частині звільнення позивача незаконним та поновлено її на посаді спеціаліста служби управління з персоналу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат». Стягнуто з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропущення передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору, суд відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з'ясовує не лише причини пропущення зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє у позові з цих підстав без посилання на строк звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропущенні строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє у позові саме з цих підстав.

Місцевим судом було встановлено, що згідно ч. 1 положення Деревообробного заводу «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», він є підрозділом відповідача ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (а. с. 53-65).

З квітня 1968 року ОСОБА_6 працювала на Деревообробному заводі «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на різних посадах.

Відповідно до протоколу № 1 від 8 грудня 2010 року профспілкових зборів колективу Деревообробного заводу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», секретарем зборів була позивач і її було обрано до складу постійної комісії з питань охорони праці первинної профспілкової організації цього заводу (а. с. 8-10).

1 липня 2011 року ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» ухвалило наказ про ліквідацію з 1 жовтня 2011 року Деревообробного заводу «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат».

1 серпня 2011 року позивача за два місяці було попереджено про наступне вивільнення з посади інспектора служби управління персоналом Деревообробного заводу «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», яке відбудеться у жовтні 2011 року (а. с. 67).

1 серпня 2011 року позивачу було запропоновано посаду диспетчера КПП Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліс промкомбінат» (а. с. 68), але вона відмовилася від запропонованої посади.

27 вересня 2011 року наказом відповідача продовжено строк ліквідаційної процедури деревообробного заводу.

З 1 жовтня 2011 року відповідачем затверджено новий штатний розклад деревообробного заводу, до якого входять: начальник, заступник, головний інженер, старший майстер постачання і комірник, робітники кранівники та верстатники.

3 жовтня 2011 року відповідачем прийнято наказ №54-к про звільнення ОСОБА_6 з посади інспектора служби управління персоналом Деревообробного заводу «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штатів і чисельності, та відмови від запропонованої вакантної посади. (а. с. 52).

Відповідно до довідки відповідача № 1196 від 21 листопада 2012 року її дохід на підприємстві з 1 листопада 2010 року по 3 жовтня 2011 року складав 18 678 грн 91 коп. (а. с. 45).

Встановивши, що позивача звільнено з порушенням порядку звільнення працівників, без надання згоди профспілкового органу та без його відмови у наданні згоди і без розгляду відповідного питання профспілковим органом, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_6 із поновленням їй строку звернення до суду.

Однак із таким висновком судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до абз. 5 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами), встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження у справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Під час розгляду справи суди, встановивши відсутність згоди профспілкового органу на звільнення позивача, не врахували вищезазначені роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у абз. 5 п. 15 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Також встановивши, що 3 жовтня 2011 року позивача ознайомлено під підпис з наказом про звільнення № 54-к, суди залишили поза увагою те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України перебіг місячного строку звернення з заявою у справах про звільнення починається з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 звернулася з даним позовом до суду лише 18 жовтня 2012 року.

При цьому, місцевий суд поновлюючи строк звернення до суду із даним позовом, в порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212, 214 ЦПК України належним чином не дослідив вищезазначених обставин та не перевірив і не обговорив причини пропущення цього строку, а також не навів у рішенні мотивів, з яких він поновлює пропущений строк.

Крім цього, місцевий суд ухвалюючи рішення про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, залишив поза увагою роз'яснення п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» та у порушення вимог ст. 215 ЦПК України не навів розрахунку середньомісячного заробітку, періоду за який проводиться стягнення та розміру грошових сум, присуджених позивачу.

Апеляційний суд, переглядаючи справу, у порушення вимог ст. ст. 303, 307 ЦПК України на вказані порушення, допущені місцевим судом уваги не звернув та сам припустився їх, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» в особі Деревообробного заводу державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.Є. Червинська А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана Головуючий Судді: