_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 4-с/520/2/15
УХВАЛА

22.01.2015 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого-судді Маломуж А.І.

за участю секретаря Месропянцевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

10.11.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою на дії державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Представник заявника у судове засідання зявився, просив скаргу задовольнити та в останньому судовому засіданні 22.01.2015 року від частини вимог щодо визнання неправомірними дій державних виконавців відмовилася.

До судового засідання державний виконавець Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції, Другого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції зявилися, у задоволенні скарги просили відмовити.

Так, заявник просив суд скасувати розрахунки заборгованості, зобовязати державного виконавця зробити перерахунок заборгованості, скасувати постанову державного виконавця про арешт майна боржника, зобовязати державного виконавця звернути стягнення аліментів із заробітної плати ОСОБА_1, встановити розмір заборгованості по аліментам, оскільки на думку заявника розрахунок заборгованості за минулий час може бути зроблено лише за 3 роки, що передували предявленню виконавчого листа до виконання, стягувач отримувала аліменти від боржника (наявні відповідні розписки) та інші.

Особа, дії, якої оскаржуються (Другий Суворовський відділ ДВС ОМУЮ) надала заперечення, відповідно до яких відсутні підстави для задоволення вимог заявника через те, що дії державних виконавців є законними та не суперечать ЗУ «Про виконавче провадження». Враховуючи викладене, у задоволені заяви просила відмовити.

Так, в ході судового засідання встановлено, що у Першому відділі ВВС Київського районного управління юстиції з 04.02.2003 року по 31.05.2008 року перебував виконавчий лист від 04.02.2003 року, виданий Київським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2

31.05.2008 року виконавче провадження було завершено на підставі п. 10 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в попередній редакції), виконавчий лист направлено для подальшого виконання до Другого ВДВС Суворовського управління юстиції.

17.06.2008 року з першого відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Одесі до Відділу надійшов виконавчий лист № АЕ-16/03, виданий Київським районним судом м. Одеси, про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2В у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 04.02.2003 року і до повноліття доньки Ольги, тобто до 17.09.2014 року, а потім ? частини всіх видів заробітку щомісячно починаючи з 04.02.2003 і до повноліття сина ОСОБА_3, тобто до 16.03.2017 року.

17.06.2008 державним виконавцем було відмовлено у прийнятті виконавчого документа до виконання та 19.06.2008 за вихідним номером 10984 вищезазначений виконавчий документ повернуто до першого відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Одесі.

Встановлено, що державним виконавцем першого відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Одесі також було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження та виконавчий документ направлений на адресу Відділу повторно, Після чого виконавчий лист № АЕ-16/03 був втрачений при пересилці та до Відділу не надходив.

Стягувачем ОСОБА_2 заявою від 17.07.2014 до Відділу було надано дублікат виконавчого листа № АЕ-16/03, виданий Київським районним судом м. Одеси 16.04.2014 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 04.02.2003 року і до повноліття доньки Ольги тобто до 17.09.2014 року, а потім по ? частині всіх видів заробітку щомісячно починаючи з 04.02.2003 року і до повноліття сина ОСОБА_3, тобто до 16.03.2017 року.

18.07.2014 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 44078908), копії якої направлено сторонам виконавчого провадження.

Також, 18.07.2014 року було зроблено розрахунок заборгованості по аліментам, який станом на 30.06.2014 року становив 78616,62 грн. Вказаний розрахунок заборгованості державним виконавцем робився з урахуванням розрахунку заборгованості по аліментам першого відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Одесі від 31 05.2008 року, згідно якого станом на 01.06.2008 року заборгованість складала 19 265,96 грн. В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо оскарження або скасування зазначеного розрахунку, сторонами також ніяких доводів з цього питання не надавались, тому він є дійсним.

Таким чином, суд приходить до висновку, що так як виконавчий документ був втрачений не з вини стягувача, а на виконання позивачем був наданий у 2003 році, тому розрахунок заборгованості має робитися не за три останні року, як того вимагає ч. 1 ст. 194 СК України, а за період, починаючи з 2003 року по теперішній час.

Вказівка заявника на те, що відповідач надавав кошти по аліментам особисто позивачу, та посилання на відповідну розписку, судом оцінюються критично, оскільки доказів сплати аліментів судові не надано, а розписка від імені ОСОБА_2 стосується лише чотирьох місяців 2010 року та судом взагалі не приймається до уваги, оскільки в матеріалах скарги наявна лише її копія, оригінал в судове засідання заявником не надавався.

Скасування розрахунків заборгованості через надання у судових засіданнях квитанцій про часткові сплати аліментів не є можливим, оскільки законність та правомірність розрахунку стосується правильності на момент його складання, а надані квитанції є підтвердженням сплати аліментних зобовязань, що за часом вчинені після затвердження розрахунків.

Зменшення суми розрахунків на суму витрат заявника на гуртожиток також не приймається судом до уваги, оскільки це є додаткові витрати на утримання сина, які не мають бути зараховані в рахунок погашення заборгованості по аліментам.

Крім того, останній розрахунок заборгованості було зроблено 10.11.2014 року. Заявником вказується на його недостовірність через те, що державний виконавець не врахував під час розрахунку відомості з виписки з Пенсійного фонду України від 03.11.2014 року , проте суд оцінює дане посилання критично, оскільки судові не надано доказів коли дану виписку скаржник надав до відділу ДВС.

Враховуючи викладене, підстав для скасування розрахунків заборгованості по аліментам не має.

Вимога щодо зобовязання державного виконавця зробити перерахунок заборгованості не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до п. 18 Постанови №6 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі від 07.02.2014 року суд може зобовязати державного виконавця здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав (у розглядуваному випадку такі обставини відсутні). При цьому суд не має права зобовязувати державного виконавця до тих дії, які можуть здійснюватися лише державним виконавцем. Таким чином підстав для зобовязання державного виконавця здійснити перерахунок у розглядуваному випадку не має.

Підстав для скасування постанови про арешт майна боржника від 23.10.2014 року не вбачається, оскільки сума заборгованості по аліментам є значною та враховуючи те, що дані правовідносини стосуються прав неповнолітніх, не підлягає задоволенню.

Окрім того, заявником не вказано на наявність порушень з боку державних виконавців під час винесення даної постанови.

Вимога щодо зобовязання державного виконавця звернути стягнення аліментів із заробітної плати боржника не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до п. 23 Постанови №6 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі від 07.02.2014 року у будь-якому випадку черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Вимога заявника щодо встановлення розміру заборгованості по аліментам судом не підлягає задоволенню, оскільки на думку суду та відповідно до п. 26 Постанови №6 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі від 07.02.2014 року залежно від предмету та суті вимог може розглядатися у тому числі у позовному провадженні, а враховуючи матеріали заяви (наявність розписок, відповідність яких можливо встановити лише в межах позовного провадження шляхом проведення експертного дослідження, посилання на сплату аліментів не підтверджену письмово, що в межах позовного провадження можливо довести іншими доказами та інше), не вбачається можливість у даному випадку встановити розмір заборгованості в межах розгляду скарги на дії державного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Враховуючи вищевикладене, заява ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11,17,19,20,25,35-38,48,49 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 209, 210, 293, 368, 383, 387 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції - відмовити

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя Маломуж А. І.