Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/4330/14-ц Головуючий у 1-й інст. Мокрецький В. І.
Категорія 48 Доповідач Миніч Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року апеляційний суд Житомирської області

в складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.,

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання Ковальській Я.В.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Житомирського районного суду від 5 грудня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Управління у справах міграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в Харківській області про надання дозволу на перетинання дитиною кордону України,

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом. Просила надати дозвіл на перетин кордону України її сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення дитиною повноліття без дозволу та супроводу його батька ОСОБА_4 та надати дозвіл для оформлення документів, необхідних для перетину кордону, без згоди батька. При цьому посилалася на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем син залишений судом на її вихованні. Відповідач без будь-яких мотивів відмовляє у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України, хоча потреба в цьому існує. Зазначала, що необхідність виїзду обумовлена відвідуванням родичів, які проживають в Росії, відпочинком, а також необхідністю поглиблення освітнього та культурного розвитку сина, який є учнем школи мистецтв.

Рішенням Житомирського районного суду від 5 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про задоволення позову, посилаючись на порушення судом вимог закону та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в шлюбі з 7 серпня 1999 року до 31 березня 2010 року (а.с.7). Від спільного проживання мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. На час пред"явлення позову дитині виповнилося 12 років і він проживає з матір"ю.

Із змісту п.2 ст.4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" випливає, що оформлення проїзного документа дитини, який дає право на виїзд з України, провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання обох батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів на підтвердження заявлених вимог.

Проте, в повній мірі погодитися з такими висновками суду неможливо.

Відкриваючи провадження в даній справі та визнаючи, що подана ОСОБА_3 позовна заява відповідає вимогам закону, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в ній відсутні посилання на докази, якими обгрунтовується кожна обставина (п. ч.2 ст.119 ЦПК).

Крім того, в порушення вимог ч.4 ст.10 ЦПК, суд не роз"яснив позивачці її обов"язок, передбачений ст.60 ЦПК, надати докази на підтвердження своїх вимог та наслідки невчинення цієї процесуальної дії.

На спростування висновків суду такі докази додані позивачкою до апеляційної скарги.

Разом з тим, із врахуванням положень ч.1 ст.11 ЦПК підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 апеляційний суд не вбачає, зважаючи на наступне.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Стаття 313 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Однак, статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до статті 141 ЦПК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

За наведених обставин вимога позивачки про надання на майбутнє постійного дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, без обмеження будь-яким строком і без зазначення країни, в яку дозволяється виїзд дитини, не узгоджується із зазначеними вище нормами матеріального права та виключає дотримання рівності прав і обов"язків батьків відносно виховання дитини.

У зв"язку з наведеним та відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові з інших підстав.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.209,307,309,313,314, 316 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Житомирського районного суду від 5 грудня 2014 року скасувати, ухваливши нове.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4, треті особи: У правління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Управління у справах міграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в Харківській області про надання дозволу на перетинання дитиною кордону України.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: судді: