АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2582/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Полку патрульно-постової служби міліції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Автогосподарства Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, треті особи: ОСОБА_6, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгострах» про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся в червні 2013 року.

Зазначав, що 27.08.2010 року по вул. Заболотного в м. Києві в результаті порушення правил дорожнього руху інспектором патрульної служби першого взводу кавалерійської роти полку ПС при ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_6, який керував службовим автомобілем «Iveco Eurocargo», д.н.з. 1454, під час виконання службових обов'язків, мала місце дорожньо-транспортна пригода в результаті якої було пошкоджено автомобіль НОМЕР_1, під керуванням позивача ОСОБА_3, який отримав тілесні ушкодження, а пасажир цього ж автомобіля ОСОБА_8 отримала ушкодження здоров'я. Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2012 року ОСОБА_6 визнано винним у вчинені злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Позивачі також зазначали що, оскільки моральну та матеріальну шкоду їм було завдано в результаті порушення правил дорожнього руху інспектором патрульної служби першого взводу кавалерійської роти полку ПС при ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_6 під час виконання ним службових обов'язків, то відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України дана шкода має бути відшкодована установою в якій працював ОСОБА_6, а саме Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в

м. Києві.

На підставі викладеного, просили суд стягнути з відповідача в результаті скоєння їх працівником кримінального злочину, завдану ОСОБА_3, матеріальну шкоду в розмірі 218 055,40 грн. та моральну шкоду в розмірі 2 000 000,00 грн., а також стягнути з відповідача в результаті скоєння їх працівником кримінального злочину, завдану ОСОБА_2 моральну шкоду, в розмірі 1 000 000,00 грн.

В ході розгляду справи Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві було подане клопотання, яке задоволено судом, про залучення до участі в якості відповідача Полк патрульно-постової служби міліції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та Автогосподарство Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві на користь ОСОБА_3 на відшкодування майнової шкоди 16 283, 41 грн., на відшкодування моральної шкоди 20 000, 00 грн., що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 36 283 грн. 41 коп.

Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 487,20 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Полку патрульно-постової служби міліції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Автогосподарства Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Полку патрульно-постової служби міліції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Автогосподарства Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні її позовних вимог та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, з тих підстав, ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції в частині розміру задоволення позовних вимог та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, з тих же підстав, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалення нового яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_2 та ГУ МВС України в м. Києві підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_6, відповідно до наказу №83 о/с від 05.06.2010 року призначений інспектором патрульної служби першого взводу кавалерійської роти полку ПС при ГУ МВС України в м. Києві та, згідно службових обов'язків 27.08.2010 року, керував технічно справним службовим автомобілем «Iveco Eurocargo», спеціальний д.н.з. 1454. Рухаючись у правій крайній смузі біля будинку 3 по вул. Заболотного у м. Києві, в напрямку Столичного шосе, ОСОБА_6, спочатку зупинив автомобіль, а потім знову розпочав рух та, маючи намір розвернутися, порушуючи п.п. 10.1., 10.3. та 10.4. ПДР України, виїхав частиною автомобіля у четверту та крайню ліву-п'яту смугу вказаного напрямку, де будучи неуважним, неправильно реагуючи на зміну дорожньої обстановки, не надав дорогу транспортним засобам, що рухаються у попутному напрямку по цим смугам, створив перешкоду у русі попутним автомобілям, внаслідок чого автомобіль НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, який рухався спочатку у четвертій, змістився у крайнюю п'яту смугу зазначеного напрямку, де зіткнувся з автомобілем «Iveco Eurocargo», спеціальний д.н.з. 1454, під керуванням ОСОБА_6

Згідно висновків експерта №2176/е від 22.12.2010 року та висновку комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи №116/2627-11 від 28.07.2011 року, ОСОБА_3 завдано закриту травму грудної клітини у вигляді перелому правої ключиці зі зміщенням уламків, що за ступенем тяжкості відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров»я) і утворилися при транспортній травмі у салоні автомобіля НОМЕР_1, після зіткнення його з автомобілем «Iveco Eurocargo», спеціальний д.н.з. 1454.

Дані обставини встановлені вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2012 року, відповідно до якого ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України засудженого ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у виді обмеження волі, з випробуванням, якщо він протягом двох років не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов'язки (т. 1, а.с.14-22).

Як вбачається з медичної картки стаціонарного хворого № 1182, 27.08.2010 року ОСОБА_3 госпитализовано до Київської міської клінічної лікарні №17 з діагнозом перелом правої ключиці. В той же день позивачу була проведена операція (т. 1 а.с. 25-26,36).

Згідно звіту №94 про оцінку автомобіля НОМЕР_1, від 21.09.2010 року, матеріальний збиток завданий власнику вказаного автомобіля в результаті його пошкодження при ДТП складає 45 850,87 грн., вартість відновлюваного ремонту становить 65 770,92 грн.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача ГУ МВС України в м. Києві на його користь майнову шкоду в розмірі 218 055,40 грн., що складається з 65 770,92 грн. вартість відновлюваних робіт у зв'язку з пошкодженням автомобіля, 5 521,00 грн. витрати за проведення першої операції, 15 00,00 грн. оплата послуг за доглядом та сторонньою допомогою, 31 000,00 грн. оплата послуг за перевезення, 20 400,00 грн. оплата за реабілітаційний період після першої операції, 250,00 грн. оплата за консультацію, 10 891,00 оплата другої операції та реабілітаційний період, 66 400,00 оплата реабілітаційного періоду після другої операції, 2 822,44 грн. за проведення експертного психологічного дослідження. А також просив суд стягнути з ГУ МВС України в м. Києві на його користь моральну шкоду в розмірі 2 000 000,00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ГУ МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_3 майнову шкоду в розмірі 16 283,41 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. суд першої інстанції прийшов до висновків що позовні вимоги лише в цій частині є доведеними та обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою яка її завдала.

Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно роз'яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.).

З витягу наказу полку ПС при ГУ МВС України в м. Києві №83 о/с від 05.06.2010 року вбачається, що ОСОБА_6 призначено інспектором патрульної служби першого взводу кавалерійської роти (том 1 а.с.171).

Наказом командира полку патрульної служби МВС України ГУ в м. Києві №64 від 26.05.2010 року у зв'язку зі службовою необхідністю закріплено інспектора патрульної служби кавалерійської роти молодшого сержанта міліції ОСОБА_6 за службовим автомобілем ІВЕКО, державний знак 11 * 1454.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2012 року встановлено, що 27.08.2010 року ОСОБА_6 керував технічно справним службовим автомобілем «Iveco Eurocargo», спеціальний д.н.з. 1454, згідно службових обов'язків.

Даним вироком також встановлено, що ОСОБА_6 порушив правила дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до ст. 61 ч. 4 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди з вини ОСОБА_6 під час здійснення ним службових обов'язків є доведеним.

Відповідно до Положення про Полк патрульної служби Головного управління МВС України в м. Києві Полк патрульної служби ГУМВС України в м. Києві є самостійним мобільним стройовим підрозділом, що входить до блоку міліції громадської безпеки. Штат полку патрульної служби затверджується наказом начальника ГУМВС України в м. Києві відповідно до Структури патрульної служби МВС України, затвердженої відповідним наказом МВС України. Фінансування Полку здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та інших джерел, не заборонених законодавство України.; матеріально-технічне забезпечення Полку озброєнням, спорядженням, службовим автотранспортом, спеціальними засобами та засобами зв»язку здійснюється відповідно до штатів та норм табельної належності, затверджених нормативно-правовими актами МВС України та ГУМВС України в м. Києві

Відповідно до Положення про ГУ МВС України в м. Києві останнє організовує і координує діяльність підпорядкованих органів і підрозділів внутрішніх справ на транспорті по боротьбі зі злочинністю, охороні громадського порядку, забезпеченню громадської безпеки і безпеки дорожнього руху.

Основним завданням ГУ МВС України в м. Києві є: організація та координація діяльності підпорядкованих органів і підрозділів внутрішніх справ на транспорті; організація роботи, пов'язаної із забезпеченням безпеки дорожнього руху; організація роботи з питань кадрового забезпечення органів і підрозділів ГУ МВС, додержання законності в їх діяльності; розвиток і зміцнення матеріально-технічної бази органів і підрозділів ГУМВС.

Так, стягуючи майнову та моральну шкоду з ГУ МВС України в м. Києві суд першої інстанції прийшов до правильних висновків що Полк патрульно-постової служби міліції ГУ МВС України в м. Києві, у трудових відносинах з яким перебував ОСОБА_6, є мобільним стройовим підрозділом, що входить до складу ГУ МВС, який в свою чергу здійснює його матеріально технічне забезпечення.

Такий висновок підтверджується п. 4.23 та 4.24 Положення про ГУ МВС України в м. Києві відповідно до яких останнє організовує в установленому порядку матеріально-технічне забезпечення діяльності підпорядкованих органів, підрозділів, підприємств, установ і організацій, що належить до сфери його управління, контролює правильність використання ними матеріально-технічних ресурсів і коштів. Крім того, ГУ МВС України в м. Києві також організовує в органах і підрозділах ГУ МВС роботу з питань фінансування, праці, заробітної плати, економічного прогнозування, бухгалтерського обліку і звітності, контрольно-ревізійної діяльності.

Крім того з наявної в матеріалах справи довідки від 15.04.2014 року вбачається, що ОСОБА_6, який наказом ГУ МВС України в м. Києві від 05.06.2009 року був призначений інспектором патрульної служби полку ПС ГУ МВС України в м. Києві, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, наказом ГУ МВС України в м. Києві №408 від 16.07.2012 року був звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням.

З вищевикладеного вбачається що ОСОБА_6 був призначений та звільнений зі служби в полку ПС ГУ МВС України в м. Києві саме наказом ГУ МВС України в м. Києві, а тому доводи апеляційної скарги ГУ МВС України в м. Києві про те, що даний орган є неналежним відповідачем, оскільки ОСОБА_6 не перебув з ним в трудових відносинах, а проходив службу в Полку патрульної служби ГУ МВС України в м. Києві, де отримував грошове забезпечення, не грунтуються на обставинах справи та наявних в матеріалах справи доказах.

Не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги ГУ МВС України в м. Києві про те, що згідно п. 7.2 Інструкції по експлуатації службового автотранспорту матеріальна відповідальність за шкоду в ДТП покладено на орган або підрозділ, водій якого її скоїв.

Покладення відповідальність на ГУ МВС України в м. Києві, як орган що здійснює матеріально-технічне забезпечення підрозділів ГУ МВС та здійснює контроль за організацією їх діяльності, серед яких, зокрема, Полк патрульної служби ГУ МВС України в м. Києві, не є порушенням п. 7.2 вищезазначеної інструкції.

Натомість суд знаходить частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги ГУ МВС України в м. Києві щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 майнової шкоди в в розмірі 16 283,41 грн. з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль НОМЕР_1, був придбаний ОСОБА_3 на підставі кредитного договору від 28.12.2006 року, укладеного між ним та ПАТ «Приватбанк».

Згідно договору застави рухомого майна №kiv0FU02501334 від 28.12.2006 року вказаний автомобіль було передано ОСОБА_3 в заставу банку для забезпечення виконання зобов'язань за укладеним кредитним договором

На виконання договору застави №kiv0FU02501334 від 28.12.2006 року, 28.12.2006 року між ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» та ОСОБА_3 укладено договір страхування наземного транспорту № kiv0Аг00028028, відповідно до умов якого страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачеві, а страхувальник зобов'язується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші.

Відповідно до меморіального валютного ордеру №ВО118ВІZRO від 18.10.2010 року ПрАТ «СК «Інгострах» погасило заборгованість ОСОБА_3 по кредитному договору №KIV0AU02501334 від 28.12.2006 року за рахунок страхового відшкодування згідно акту №И- 6777 від 06.10.2010 року, перерахувавши Київському ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» 4 242,57 доларів США, що в еквіваленті складає 33 554, 49 грн. (том 2 а.с. 63).

Згідно звіту №94 про оцінку автомобіля НОМЕР_1, від 21.09.2010 року, матеріальний збиток завданий власнику вказаного автомобіля в результаті його пошкодження при ДТП складає 45 850,87 грн., вартість відновлюваного ремонту становить 65 770,92 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення майнової шкоди та стягуючи з відповідача на користь позивача ОСОБА_3 різницю між ринковою вартістю КТЗ зазначеного в звіті та сумою виплаченого страхового відшкодування, суд першої інстанції прийшов до помилкового визначення розміру матеріального збитку завданого внаслідок ДТП, що сталось 27.08.2010 року.

Так в мотивувальній частині вказаного звіту експертом зазначено, що ринкова вартість даного КТЗ становить 49 837,90 грн.

Середньорічний нормативний пробіг для КТЗ даного класу складає 19,5 тис. км., натомість середньо фактичний пробіг даного КТЗ становить 36,5 тис. км., враховуючи строк експлуатації 4,17 року та перепробіг 17 тис. км, експертом визначено, що ринкова вартість автомобіля НОМЕР_1, на момент пошкодження складає 45 850,87 грн.

Саме такий розмір матеріального збитку визначений експертом у резолютивній частині висновку.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає що звіт, складений суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_10, є належним та достовірним доказом вартості завданого відповідачем матеріального збитку.

А тому з відповідача на користь позивача ОСОБА_3 підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 45 850,87 грн. - 33 554, 49 грн., що дорівнює 12 296,38 грн.

Таким чином апеляційна скарга ГУ МВС України в м. Києві підлягає частковому задоволенню, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року зміні в частинні стягнення з ГУ МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_3 майнової шкоди шляхом зменшення її розміру з 16 283,41 грн. до 12 296,38 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що вартість зруйнованого автомобіля має вираховуватись з розміру всіх виплат які позивач здійснив або має здійснити в майбутньому в межах кредитного договору не ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи.

Не можуть бути предметом розгляду апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги позивача про те, що відповідач зобов'язаний відшкодувати йому збитки що полягають у сплаті заборгованості за кредитом в розмірі 2 520,63 доларів США з огляду на ч. 1 ст. 303 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зокрема вказані вимоги не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги позивача в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь коштів за договором на виконання робіт по догляду від 11.09.2010 року та договору на виконання робіт по перевезенню від 11.09.2010 року не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 укладено договір на виконання робіт по догляду, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по догляду за замовником.

В той же день між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 укладено на виконання робіт по перевезенню, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання забезпечити власними силами та на власному автомобілі перевезення замовника на умовах визначених даним договором.

Звертаючись до суду позивач просив відшкодувати витрати, понесені ним на оплату вказаних договорів в розмірі 15 000,00 грн. за договором про надання послуг по догляду та 31 000,00 грн. за договором по перевезенню, натомість належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного надання таких послуг, а також оплати їх позивачем до суду надано не було.

Згідно ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наявні в матеріалах справи акти виконаних робіт в розумінні ст.10.60 ЦПК України не є належним доказом здійснення фактичної оплати наданих послуг.

Також позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на понесення витрат з оплати санаторно-курортного лікування.

Зокрема, на підтвердження позовних вимог позивачем надано до суду рахунок -фактуру ДП «Санаторій» «Україна» за путівку в реабілітаційне відділення ДП «Санаторій» «Україна» люкс на 24 дні. Натомість доказів на підтвердження здійснення оплати за вказаним рахунком позивачем надано не було.

З тих же підстав судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на проведення другої операції в розмірі 10 891,00 грн. та реабілітаційний період в розмірі 66 400,00 грн., зважаючи що вказані витрати позивачем не понесені.

Доводів на спростування таких висновків суду першої інстанції апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить.

Мотивуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача витрат за проведення першої операції в розмірі 5 521,00 грн., ОСОБА_3 надав до суду попередню калькуляцію вартості послуг клініки «Медиком» від 26.09.2011 року. Проте, як вбачається з медичної картки стаціонарного хворого № 1182, 27.08.2010 року, ОСОБА_3 госпитализовано до Київської міської клінічної лікарні №17 з діагнозом перелом правої ключиці. В той же день позивачу була проведена операція (т. 1 а.с. 25-26,36).

Отже вказана калькуляція не може слугувати доказом понесених позивачем витрат.

Колегія суддів також не знаходить підстав для задоволення понесених позивачем витрат на консультацію в клініці «Медиком» від 26.09.2011 року, зважаючи на відсутність обґрунтування щодо необхідності проведення такої консультації, зокрема в приватній клініці «Медиком».

Виходячи з принципу розумності та справедливості колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції у визначенні розміру моральної шкоди завданої позивачу ОСОБА_3 в розмірі 20 000,00 грн.

Таким чином, твердження апеляційної скарги ОСОБА_3 про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

Розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 колегія суддів вважає її частково обґрунтованою з огляду на наступне.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн. суд першої інстанції прийшов до висновків, що позивачем не надано об'єктивних та належних доказів того що вона є потерпілою внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

Проте колегія суддів не може повною мірою погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», підставами задоволення судом позову про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної шкоди є наявність моральної (немайнової) шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Порушення прав позивача ОСОБА_2 підтверджується протиправною поведінкою ОСОБА_6, що встановлена вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2012 року.

Зі слів допитаного в судовому засіданні ОСОБА_6 вбачається, що підійшовши до автомобіля «Daewoo Lanos» побачив водія що лежав на колінах вагітної жінки, якого вони разом з іншими учасниками ДТП підняли, а жінку посадили до стороннього автомобіля.

З медичної картки стаціонарного хворого №103884/1233 вбачається, що 27.08.2010 року ОСОБА_2 госпіталізовано до Київської обласної клінічної лікарні з діагнозом забій м'ягких тканин передньої брюшної стінки, забій м'ягких тканин обличча, вагітність 34 тиждня.

В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечується, що в під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди в салоні автомобіля «Daewoo Lanos» разом з позивачем ОСОБА_3, була позивач ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Тому заява позивача про те, що вона відчувала душевні страждання, сама по собі також є доказом факту заподіяння моральної шкоди, а оцінка цього доказу - прерогатива суду.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування завданої моральної шкоди, колегія суддів враховує вимоги ст. 23, 1167 ЦК України, а також те, що позивач ОСОБА_2 зазнала душевних страждань, пов'язаних з протиправною поведінкою щодо себе, у зв'язку з чим настали вимушені зміни у її життєвих стосунках і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, чим позивачу було заподіяно моральної шкоди. Зважаючи на викладене та виходячи із принципів розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн., який просить стягнути позивач, є значно завищеним і таким що не відповідає ступеню перенесених страждань, а тому вважає правильним стягнути з відповідача ГУ МВС України в м. Києві на користь позивача ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарги ОСОБА_3 підлягає відхиленню, апеляційна скарга ГУ МВС України в м. Києві підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частинні стягнення з ГУ МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_3 майнової шкоди шляхом зменшення її розміру з 16 283,41 грн. до 12 296,38 грн.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 про скасування рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ГУ МВС України в м. Києві про стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ГУ МВС України в м. Києві підлягають стягненню в дохід держави витрати на сплату судового збору при поданні позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 365,40 грн.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року в частинні стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_3 майнової шкоди змінити шляхом зменшення її розміру з 16 283 грн. 41 коп. до 12 296 грн. 38 коп.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про стягнення моральної шкоди - скасувати.

В зазначеній частині ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про стягнення моральної шкоди -задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1) моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь держави судовий збір в розмірі 365 грн. 40 коп.

В решті зазначене рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: