Справа № 477/1260/15-ц
Провадження № 2/477/599/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

при секретарі Бітюковій С.В.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи Інститут охорони ґрунтів України про захист трудових прав,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому свої вимоги обґрунтувала наступним чином.

Відповідно до наказу № 13-к від 19 травня 2015 року вона була звільнена з посади фахівця другої категорії лабораторії екологічної безпеки земель, довкілля та якості продукції Миколаївської філії Державної Установи Інститут охорони ґрунтів України на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин 14 травня 2015 року.

Вважала цей наказ протиправним, оскільки була відсутня 14 травня 2015 року на роботі з поважних причин. Напередодні у неї погіршилося здоровя і вона звернулася до свого безпосереднього керівника ОСОБА_4 з проханням перенести її вільний день, визначений наказом від 6 квітня 2015 року, з 22 травня на 14 травня 2015 року. Він дозволив їй і повідомив, що не потрібно складати заяви, а вона просто вийде на роботу 22 травня 2015 року.

Однак потім її звинуватили у відсутності на робочому місці без поважних причин і звільнили за прогул. При цьому вважала, що процедура звільнення не була дотримана, оскільки на засідання профспілкового комітету, де розглядалося питання про надання згоди на звільнення, її не запрошували.

Також вважала, що при звільнені не було враховано, що вона одинока мати і має дитину віком до 14-ти років.

Тому просила поновити її на роботі і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також просила стягнути з відповідача на свою користь відшкодування завданої їй моральної шкоди в сумі 5000 грн.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача та третя особа (в одній особі) заперечували проти позову, вказуючи, що звільнення відбулося законно, оскільки ОСОБА_1 була відсутня на роботі без поважних причин, не повідомила про це керівництво Філії і не змогла пояснити свою відсутність, коли перевірялися її причини.

Суд, заслухавши пояснення сторін, пояснення свідка ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до наказу № 24-К від 10 травня 2011 року ОСОБА_1 була прийнята з 11 травня того ж року на посаду фахівця ІІ категорії лабораторії екологічної безпеки земель та якості продукції Миколаївської філії Державної Установи Інститут охорони грунтів України (далі Філія).

В 2015 році її посада підлягала скороченню, в звязку з цим за наказом № 29-В від 6 квітня 2015 року, для пошуку нової роботи, їй був наданий один вільний від роботи день на тиждень зі збереженням заробітної плати кожна пятниця з 1 червня 2015 року, а саме: у квітні 10,17, 24 числа, а у травні 8, 15, 22 та 19.

13 травня 2015 року вона звернулася до свого безпосереднього керівника лабораторії ОСОБА_4 з проханням надати їй 14 числа вихідний день взамін призначеного запланованого вихідного дня 22 травня.

Він їй дозволив це і вона 14 травня 2015 року, у звязку із загостренням гінекологічної хвороби, відвідала лікаря, що підтверджується медичними документами (а.с. 14-15).

18 травня 2015 року, коли вона вийшла на роботу (15 травня у неї був запланований вихідний згідно з наказом від 6 квітня 2015 року, а 16 та 17 травня були вихідними днями субота та неділя), то їй повідомили, що з'ясовуються причини її відсутності на роботі. В звязку з цим у неї відібрали пояснення, а наступного дня ознайомили з наказом про звільнення за прогул.

За правилами п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів (далі - Постанова № 9) при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Разом з тим під час розгляду справи було встановлено, що вона була відсутня на робочому місці з поважних причин загострення гінекологічної хвороби та необхідність відвідати лікаря. При цьому про відсутність вона повідомила свого безпосереднього керівника, який надав дозвіл на це шляхом перенесення вихідного дня на робочий.

Проте перевірка її відсутності не була проведена належним чином і дійсні причини відсутності не перевірялися і не встановлювалися.

В акті перевірки про її відсутність на робочому місці 14 травня 2015 року було зазначено, що вона була відсутня без належним чином оформлених документів, але в зв'язку з чим була відсутня нез'ясовано і не встановлено.

До того, ж наявність первинного узгодження про відсутність на роботі з безпосереднім керівником ОСОБА_4 і неоформлення при цьому належним чином заяви про це, не можна вважати прогулом.

Засідання профспілкового комітету, де розглядалося подання керівника Філії про надання дозволу на звільнення ОСОБА_1, проводилася без її участі і на засідання вона не викликалася, що є порушення ст. 43 КЗпП України.

Таким чином її звільнення з підстави вчинення прогулу є незаконним і її порушене трудове право підлягає відновленню шляхом поновлення на роботі та скасування незаконного наказу про звільнення.

Як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, якщо буде встановлено, що в порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України).

Стаття 235 КЗпП України визначає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід враховувати не тільки ст. 235 КЗпП України, а й ст. 27 Закону України Про оплату праці та Постанову Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

З довідки Філії вбачається, що середньомісячна заробітна плата позивачки за березень та квітень 2015 року складала 1878 грн. 00 коп., а відпрацювала вона 22 робочих дня.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Тому, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1, виходячи із заробітної плати за березень та квітень 2015 року, складає 85 грн. 36 коп. (1878 грн. : 22).

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку).

Кількість робочих днів за період із звільнення ОСОБА_1 до дня прийняття судом рішення у цій справі складає 94 дня, тому, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає 8023 грн. 84 коп. (94 дня х 85 грн. 36 коп.), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під час встановлених у справі обставин суд приходить до висновку, що позивачці дійсно була спричинена моральна шкода, яка полягає у тому, що через незаконне звільнення були порушені її трудові права, звільнення відбулося за негативною за трудовим законодавством підставою, що викликає підозру у її порядності та проблеми при подальшому працевлаштуванні, а також вимусило звертатися за відновлення порушеного права до суду.

Тому суд вважає, що її вимоги про стягнення відшкодування спричиненої моральної шкоди підлягають задоволенню, але в розмірі 500 грн., що буде достатнім та співмірним, а також з врахування, що часткове відшкодування її моральної шкоди відбудеться шляхом поновлення її на роботі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 10, 11, 130, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді фахівця ІІ-ої категорії лабораторії екологічної безпеки земель, довкілля та якості продукції Миколаївської філії Державної установи Інститут охорони ґрунтів України, скасувавши як незаконний наказ (розпорядження) № 13-к від 19 травня 2015 року про її звільнення.

Стягнути з Державної установи Інститут охорони ґрунтів України на користь ОСОБА_1 8023 (вісім тисяч двадцять три) грн. 84 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без утримання податків та обов'язковий зборів та платежів за період з 19 травня по 30 вересня 2015 року.

Стягнути з Державної установи Інститут охорони ґрунтів України на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої їй моральної шкоди в сумі 500 (п'ятсот) грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Р.В. Козаченко