АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3188/15 Справа № 2-537/11 Головуючий у 1 й інстанції - Шаповал Г. І. Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Дніпропетровськ Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання недійсною розписки, -

В С Т А Н О В И Л А:

20 липня 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 та ТОВ «ТЕХНОЦЕНТР» про стягнення суми боргу, інфляційних втрат, трьох процентів річних, за якими просив суд визнати договір позики від 08 листопада 2010 року на суму 1 320 000 грн. таким, що був укладений між ним, як позикодавцем з одного боку та ОСОБА_2 та ТОВ «ТЕХНОЦЕНТР», як позичальниками з другого боку; стягнути з ОСОБА_2 та ТОВ «ТЕХНОЦЕНТР» солідарно на його користь 1 402 445,43 грн., в тому числі: 1 320 000 грн. основного боргу, інфляційних втрат у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання в розмірі 64 543,43 грн., суму 3% річних в розмірі 17 901,53 грн.; стягнути з ОСОБА_2 та ТОВ «ТЕХНОЦЕНТР» солідарно на його користь суму понесених судових витрат. В обґрунтування позову позивач зазначав, що він 08 листопада 2010 року передав відповідачу ОСОБА_2 в борг строком на 3 місяці грошові кошти в розмірі 1 320 000 грн., які відповідач зобов'язався повернути в строк до 31 січня 2011 року, про що власноручно написав розписку. Свою потребу в такій значній сумі коштів на короткий термін ОСОБА_2 обґрунтував тим, що 08.11.2010 року ТОВ «ТЕХНОЦЕНТР», одним із засновників якого є ОСОБА_2, стало переможцем тендеру на виконання першочергових будівельно-монтажних робіт на об'єкті ВАТ Дніпроенерго Криворізька ТЕС на загальну суму 4 535 825, 23 грн. Оскільки ці роботи фінансувались з державного бюджету, то їх оплата на користь ТОВ «ТЕХНОЦЕНТР», як підрядника, повинна була здійснюватись лише після фактичного виконання робіт та підписання сторонами відповідних актів форми КБ-2в та довідок форми КБ-3. Таким чином, ТОВ «ТЕХНОЦЕНТР» в особі засновника ОСОБА_2 була необхідна значна сума власних коштів для закупівлі необхідних будівельних матеріалів, оплати вартості роботи будівельної техніки та заробітної плати працівників. В підтвердження цього факту, а також в підтвердження того, що кошти дійсно будуть повернуті, ОСОБА_2 надав йому при вирішенні питання про позику коштів виписку про результати тендеру від 08.11.2010 року, яка також була опублікована на сайті Дніпроенерго і є загальнодоступною інформацією. Таким чином, фактично між сторонами було укладено правочин позики від 08 листопада 2010 року, в якому солідарними позичальниками виступали фізична особа ОСОБА_2 та юридична особа ТОВ «ТЕХНОЦЕНТР». Але, після спливу вказаного в розписці строку ОСОБА_2 грошові кошті йому повернуто не було, навіть частково. Розписка, складена позичальником ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах ТОВ «ТЕХНОЦЕНТР», є доказом досягнення з відповідачами, як позичальниками, домовленості про розмір переданої грошової суми (1 320 000 грн.), про строк, на який грошова сума була позичена (на три місяця) , та кінцева дата виконання позичальником зобов'язання по поверненню позики (31 січня 2011 року). Він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з питання повернення боргу, оскільки йому відомо про те, що ВАТ «Дніпроенерго» почав перераховувати на розрахунковий рахунок ТОВ «ТЕХНОЦЕНТР» грошові кошти за фактично виконані будівельні роботи, але відповідач уникає зустрічей з ним, не відповідає на його телефонні дзвінки, більше того, на дійсний час намагається уникнути виконання грошових зобов'язань шляхом звернення до правоохоронних органів із заявою про вимагання ним від нього коштів. За такими обставинами, він вважає за необхідне звернутися до суду з позовною заявою про примусове солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ТОВ «ТЕХНОЦЕНТР» на його користь суми боргу в розмірі 1 320 000,00 грн. На підставі ст. 625 ЦК України вважає, що має право на інфляційні виплати та 3% річних за порушення відповідачами грошового зобов'язання.

Позивач неодноразово змінював та доповнював свої позовні вимоги.

Відповідно до заяви про заміну неналежного відповідача та заяви про внесення до позову змін від 21.10.2011 року (а.с.54, 55-56 т. 1), позивач виключив із складу осіб, що приймають участь у справі, відповідача, ТОВ «Техноцентр», та третю особу, ОСОБА_6, про що було винесено ухвалу Вільногірського міського суду від 21.10.2011 року (а.с.64 т.1). Відповідно до заяви про внесення до позову змін від 07.05.2012 року (а.с.5-8 т. 2), позивач зазначив, що, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 на момент позичання коштів знаходився у шлюбі з ОСОБА_3 і шлюбні відносини припинилися між ними лише 21 липня 2011 року.

Ухвалою судді Вільногірського міського суду від 06 березня 2012 року колишня дружина відповідача ОСОБА_3 була залучена до участі у справі в якості третьої особи.

Керуючись наданими йому процесуальними правами, позивач вважав за необхідне, змінити процесуальний статус третьої особи, ОСОБА_3, та залучити її в якості співвідповідача по справі. Позивач зазначав, що кошти, позичені ним ОСОБА_2 в сумі 1 320 000 гривень за договором позики від 08 листопада 2010 року, стали об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та, як наслідок, були використані ними в інтересах сім'ї. При таких обставинах, слід дійти висновку про те, що позичені у нього кошти стали не тільки спільною сумісною власністю подружжя, але й одночасно спільним сумісним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 За такими обставинами. позивач вважає за необхідне звернутися до суду з позовною заявою про примусове солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь суми боргу в розмірі 1 320 000,00 грн. Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 25.09.2014 р., позивач збільшив суму позовних вимог до 2 530 376,31 грн. (а.с.215-217 т.3) виходячи з наступного. В зв'язку з тим, що сума коштів, яку він надав у борг відповідачу ОСОБА_2 у розписці від 08.11.10 року визначена у еквіваленті за курсом долара США у розмірі 165 000 доларів США на момент їх надання відповідачу, він вважає за необхідне збільшити суму позовних вимог. Сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. На 17 листопада 2014 року офіційний курс НБУ гривні до долару США складає - 15,335614 грн. за 1 долар США. Таким чином, на сьогоднішній момент солідарні грошові зобов'язання відповідачів за вищевказаною розпискою складають наступну суму: 165 000 х 15,335614 = 2 530 376,31грн. Розмір суми інфляційних втрат за період з 01 лютого 2011 року по 17 листопада 2014 року складає 310 547,79 грн. Розмір 3 % річних за період з 01 лютого 2011 року по 17 листопада 2014 року (1386 днів) складає: 1 320 000 х 3 % х 1386 днів : (365 днів х 100%)= 150 371,51 грн. Позивач в остаточній редакції свого уточненого позову просив суд стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на його користь 2 991 295,61 грн., в тому числі - 2 530 376,31 грн. - основного боргу, суму інфляційних втрат в зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання в розмірі - 310 547,79 грн., суму 3 % річних в розмірі - 150 371,51 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 3654,00 грн. та суму понесених витрат на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та 06 грудня 2011 року звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_5, за яким просив суд визнати розписку ОСОБА_2 від 08.11.2010 року недійсною, у зв'язку з тим, що надана ОСОБА_2 внаслідок залякувань ОСОБА_5 В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що ОСОБА_5 посилається на розписку, яку він трактує як укладення договору позики 08.11.2010 року і цим тлумаченням вводить суд в оману. Складена ОСОБА_2 розписка не є фактом виконання договору передачі ОСОБА_5 ОСОБА_2 грошей, а саме гривні - у яких купюрах, банківських пачках чи як, при яких обставинах і де саме відбувалась позичка грошей. Те, що розписка складена 08.11.2010 року у м. Дніпропетровськ це у розписці зазначено, а передача грошей ОСОБА_5 ОСОБА_2 фактично не відбувалась. Шляхом тиску, залякування, погроз ОСОБА_5, який на протязі багатьох років не працює і шляхом, мабуть протиправних дій, отримує прибуток. У дійсності, ОСОБА_5 07 жовтня 2008 року позичив ОСОБА_2 140000 доларів США у наступних купюрах по 100 доларів США, передача грошей відбувалась у присутності водія ОСОБА_7 та підтверджується розпискою. Борг у ОСОБА_5 ОСОБА_2 отримував двома частинами. 70 000 доларів США ОСОБА_5 дав 07.10.2008 року у присутності його водія ОСОБА_7 в автомобілі AKURA на Набережній, м. Дніпропетровська і 09.10.2008 року ОСОБА_5 позичив ще 70 000 доларів США у АДРЕСА_1, яка належить відповідачу. У присутності його дружини і сина була передача йому валюти і одночасно він написав йому розписку на позичені 140 000 доларів США. Отримані у борг гроші він дійсно використав у 2008 році на своє виробництво, а не у 2010 році, як вказує у своїй позовній заяві ОСОБА_5 Щомісяця з 2008 року по червень 2010 року ОСОБА_2 повертав по 5 000 доларів США, станом на 07.06.2010 року було повернуто 100 000 доларів США, що підтвердять його водії ОСОБА_7, ОСОБА_8, його компаньйон ОСОБА_9 Повернення грошей відбувалось у м. Дніпропетровську у машині. У липні 2010 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_5 у м. Дніпропетровську (приміщенні закладу швидкого харчування «Пузата Хата») 10 000 доларів США у присутності його знайомого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 31 серпня 2010 року на Набережній м. Дніпропетровська у присутності водія ОСОБА_12 віддав 10 000 доларів США. 16 березня 2011 року ОСОБА_5 повернуто останній раз 20 000 доларів США у кафе торгівельного центру «АрроІо» по вул. Тітова у м. Дніпропетровську у присутності ОСОБА_13, ОСОБА_10 ОСОБА_5 ніде не працює, офіційних прибутків не має, тому вирішив отримати зверх прибутки шляхом тиску, погроз на його адресу. Загалом з 2008 року по 31 березня 2011 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_5 борг 140 000 доларів США. Отримавши усю суму боргу, ОСОБА_5 відмовився повернути йому його розписку, пояснивши, що він її забув взяти з собою, сказав про те, що він може не хвилюватись, адже вони знайомі з 2005 року. Він є родичем його першої дружини ОСОБА_3, однак ця обставина не є для нього перепоною отримання зверх прибутку. ОСОБА_2 є засновником TOB «Техноцентр», котре займається будівельно-монтажними роботами на підприємствах з золошлакопроводами, тому завжди приймає участь у торгах по закупівлі робіт. В дійсності у жовтні 2008 року, в грудні 2010 року підприємство позивача за зустрічним позовом уклало договір № 2780 від 08.10.2008 року і договір №1714 від 24.12.2010 року на закупівлю робіт на ВАТ «Дніпроенерго» Криворізька ТЕС. Якщо звернутись до фінансових звітів підприємства TOB «Техноцентр» ОСОБА_2, вбачається у 2008 році була нестача коштів для виконання договору № 2780 у 2008 році. Підприємство мало не погашений кредит у 847 000 гривень, кредиторську заборгованість у сумі 2 335 000 гривень, прибуток на початок 2008 року - 8000 грн., а на кінець року - 34 800 грн. Тому грошового потенціалу ОСОБА_2 не вистачало і він змушений був позичити гроші у ОСОБА_5 140 000 доларів США. Виконавши об'єм робіт по договору № 2780 від 08.10.2008 року що підтверджується фінансовим звітом підприємства ОСОБА_2, було покращене фінансове становище, крім того, він мав прибутки по іншим видам господарської діяльності, а крім того, за виконаний договір № 2780 від 08.10.2008 року (замовлення виконали в лютому 2009 року згідно, з актами виконаних робіт від 30.10.2008 року, від 28.11.2008 року, від 25.12.2008 року, від 29.01.2009 року, від 27.02.2009 року) отримали в період з грудня 2008 року по березень 2009 року 2 941 695,78 грн., що надало змогу ОСОБА_2 розрахуватись з ОСОБА_5 Однак, йому повернутого боргу 140 000 дол. США виявилось замало. Він розпочав його шантажувати, погрожувати фізичною розправою і повідомити його першій дружині (ОСОБА_3) про коханку ОСОБА_13 (з 8 вересня 2011 року його друга дружина). Станом на 08.10.2010 року його борг становив 20 000 дол. США. Не витримавши тиску з боку ОСОБА_5 при їхній зустрічі у м. Дніпропетровську в кафе «АрроІо», оскільки останній порвав розписку від 2008 року і погрожуючи, змушував його написати 08.11.2010 року на більшу вже суму 165 000 дол. США, яку він у своєму уточненому позові вважає договором позики. Розписка отримана ОСОБА_5 від ОСОБА_2 08.11.2010 року є правочином під впливом помилки. Заплутавшись у своїх відносинах з жінками (ОСОБА_3 та ОСОБА_11), не бажаючи розповсюдження ОСОБА_5 інформації, він погодився на написання розписки 08.11.2010 року. ОСОБА_5, отримавши розписку, почав вимагати від ОСОБА_2 165 000 дол. США і розуміючи, що з ОСОБА_3 він 21 липня 2011 року розлучився, він перейшов до реальних дій (пошкодження майна і суттєвих погроз фізичної розправи). Він змушений був звернутись до органів МВС і СБУ. Шахрайські дії ОСОБА_5 підтверджуються наданою суду заява його співзасновника TOB «Техноцентр» - ОСОБА_9, котрий надасть як свідок пояснення, що ніякої заяви суду не писав і як дійсно відбувались події і у якому році. Вважав розписку від 08.11.2010 року недійсною, у зв'язку з тим, що надана ОСОБА_2 внаслідок залякувань ОСОБА_5

Заочним рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року ухвалено: первісний позов задовольнити в повному обсязі; стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 08 листопада 2010 року, а саме: 2 991 295,61 гривень, в тому числі: 2 530 376,31 грн. - сума основного боргу, 310 547,79 грн. - суму інфляційних втрат в зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання, 150 371,51 грн. - 3 % річних; судові витрати за первісним позовом, в виді судового збору в сумі - 3 654,00 грн., покласти на відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно, стягнувши з них на користь позивача, ОСОБА_5 3 654,00 грн.; витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120.00 грн. повернути позивачу ОСОБА_5 через Управління Державної казначейської служби України у м. Вільногірську, Дніпропетровської області, , надавши йому за його заявою оригінал квитанції від 20.07.2011 року, після набрання рішенням законної сили; в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі; відмовити у визнанні розписки ОСОБА_2 від 08.11.2011 року про отримання коштів від ОСОБА_5 в сумі - 1 320 000,00 грн. в якості позики, недійсною, у зв'язку з тим, що надана ОСОБА_2 внаслідок залякувань ОСОБА_5; судові витрати за зустрічним позовом в виді судового збору - 2955.00 грн. покласти на позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 27 січня 2015 року відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення боргу в повному обсязі, зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсною розписки задовольнити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить заочне рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення боргу до ОСОБА_3 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на апеляційні скарги ОСОБА_5 просить відхилити апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_2, залишити рішення суду без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційних скарг спростовуються матеріалами справи та її фактичними обставинами, які судом з'ясовані у повному обсязі та не допущено судом порушень матеріального і/або процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, міський суд виходив з того, що договір позики між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений в усній формі, на підтвердження якого позичальником була надана власноручно складена письмова розписка від 08.11.2010 року про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_5 за договором позики 1 320 000 грн. в еквіваленті 165 000 доларам США без будь-яких відсотків, які він зобов'язався повернути до 31.01.2011 року за адресою, зазначеною у розписці. Будь-яких сумнівів стосовно дійсності зазначеної розписки та стосовно того, що вона була складена власноручно позичальником та ним же і підписана, у суду не виникає, враховуючи висновки № 1047/1048-14 від 28.07.2014 року комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів та показання свідка ОСОБА_14, при цьому будь-яких підстав сумніватися в правильності висновків експерта немає, його висновки узгоджуються з іншими доказами у справі, тому суд погоджується з цими висновками в повному обсязі. Відповідно до умов договору позики, зазначених в розписці від 08.11.2010 року, позивач ОСОБА_5 свої зобов'язання виконав повністю та передав відповідачу ОСОБА_2 грошову позику у розмірі 1 320 000 грн. в еквіваленті 165000.00 доларам США без будь-яких відсотків, що підтверджується зазначеною розпискою та показаннями свідка ОСОБА_14 Відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання щодо повернення зазначеної суми грошей в обумовлений в договорі строк та в обумовленому порядку на час розгляду справи не виконав, що підтверджується відсутністю будь-яких письмових документів на підтвердження факту повернення зазначеного боргу або його частини позивачу ОСОБА_5 Оскільки відповідач ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів про те, що позичені кошти ним були витрачені на виробничу діяльність ТОВ «Техноцентр», співзасновником якого він являється, оскільки в наданих ним фінансових документах відсутні відомості про зарахування на рахунок підприємства «Техноцентр» позичених коштів, а загальна сума виконаних робіт та послуг за 2008 та 2010 роки складають незначну суму; враховуючи, що з його слів, він перераховував два рази по 1 тис. євро своїй донці ОСОБА_15 в Італію, яка там мешкає зі своєю матір'ю відповідачкою ОСОБА_3, та навчається на платній основі, з оплатою щомісяця навчання в сумі 900 євро; що договір позики укладався в період, коли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі та мешкали спільно однією сім'єю, то є підстави для стягнення солідарно з ОСОБА_2 та його колишньої дружини ОСОБА_3 суми боргу за договором позики, що узгоджується з вимогами ст.ст. 61, 65 Сімейного Кодексу України, з яких витікає, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, отримане за договором, використане в інтересах сім'ї. Суд не приймає заперечення відповідача ОСОБА_2, що він раніше в 2008 році брав в порядку позики гроші 140 тис. доларів США у ОСОБА_5 і ці кошти повернув, а розписку від 08.11.2010 року склав під погрозами та тиском ОСОБА_5, який в 2010 році погрожував повідомити його дружині ОСОБА_3 про наявність у нього коханки, оскільки ці твердження не находять свого підтвердження; окрім того, свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_7 в своїх показаннях повністю спростували твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що він начебто в їх присутності повертав гроші частинами ОСОБА_5; суд також доходить висновку, що всі інші заперечення відповідача ОСОБА_2 надумані і не находять свого підтвердження, про що свідчать рішення органів внутрішніх справ, прийняті за заявами ОСОБА_2, тобто відповідачем не доведено наявність обставин, передбачених ст. 1051 ЦК України. Суд погоджується з сумою боргу - 2 991 295,61 грн., яка розрахована позивачем ОСОБА_5, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, згідно якої, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; а також відповідно до вимог частини 2 статті 533 ЦК України, якою встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті; у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Позивач, врахувавши станом на 17 листопада 2014 року офіційний курс НБУ гривні до долару США - 15,335614 грн. за 1 долар США, визначив, що 2 530 376,31 грн. є еквівалентом 165 000 доларам США, 310 547,79 грн. - сума інфляційних втрат в зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання; 150 371,51 грн. - 3 % річних на суму заборгованості - всього до стягнення 2 991 295,61 грн. Стосовно зустрічного позову, суд доходить висновку, що цей позов не доведений, зазначені в ньому обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, окрім того позовна вимога про визнання недійсною розписки від 08.11.2010 року, не є передбаченою законом (ст. 16 ЦК України) формою чи видом цивільного захисту, оскільки сама по собі розписка, це лише доказ, який підлягає оцінці, як допустимий та належний доказ наявності чи відсутності тих чи інших правовідносин; згідно закону, недійсними можуть визначатися лише правочини, в тому числі договори, угоди, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за його недоведеністю та відсутністю предмету спору. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись ст. 88 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», суд дійшов висновку, що судові витрати за первісним позовом, в виді судового збору в сумі - 3654,00 грн., слід покласти на відповідачів, ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно, стягнувши з них на користь позивача ОСОБА_5 зазначену суму - 3654,00 грн.; витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120.00 грн. слід повернути позивачу, ОСОБА_5 через Управління Державної казначейської служби України у м. Вільногірську, Дніпропетровської області, , після набрання рішенням законної сили, оскільки такий вид судових витрат законом не передбачений на час розгляду справи; судові витрати за зустрічним позовом, в виді судового збору - 2955 грн., слід покласти на позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_2, який сплатив судовий збір.

Проте погодитись з висновками суду першої інстанції не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, неповно суд з'ясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Мотивація рішення суду щодо задоволення позову - не ґрунтується на вимогах Закону.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Однак зазначеним вимогам ухвалене судом рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановивши факт отримання відповідачем суму позики в доларах США, безпідставно застосував до спірних правовідносин відповідальність за порушення грошового зобов'язання у вигляді індексу інфляції відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що договором позики від 08.11.2010 року визначена сума позики в гривні, та первісний позов обґрунтовувався позивачем щодо передачі відповідачу ОСОБА_2 позики в сумі 1 320 000 грн., крім того, позивачем факт передачі позики саме в національній валюті - гривні підтверджувався на протязі розгляду справи у суді, та ці обставини підтверджено показаннями свідків.

В рішенні суду відсутнє належне обґрунтування стягнення суми позики з колишньої дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Всупереч вимогам закону суд першої інстанції вирішив питання про розподіл судових витрат, стягнувши в солідарному порядку з відповідачів судові витрати та повернувши безпідставно позивачу сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120.00 грн., оскільки на час подання позовної заяви ст.81 ЦПК України мала законну силу.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи в частині задоволеного позову, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції змінює із наступних підстав.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо неповернення суми боргу за договором позики від 08.11.2010 року та щодо визнання розписки про отримання коштів в сумі - 1 320 000,00 грн. в якості позики, недійсною, у зв'язку з тим, що надана ОСОБА_2 внаслідок залякувань ОСОБА_5 на підставі ст.ст. 215,229 ЦК України.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 08 листопада 2010 року передав відповідачу ОСОБА_2 в борг строком на 3 місяці грошові кошти в розмірі 1 320 000 грн., які відповідач зобов'язався повернути в строк до 31 січня 2011 року, про що власноручно написав розписку.

Ці обставини підтверджені висновком № 1047/1048-14 комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів від 28.07.2014 року згідно якого текст розписки від 08.11.10 року про отримання ОСОБА_2 1 320 000 гри. від ОСОБА_5 виконаний самим ОСОБА_2; підпис від імені ОСОБА_2 під текстом розписки від 08.11.10 року про отримання ОСОБА_2 1320 000 грн. від ОСОБА_5, імовірно виконаний ОСОБА_2. Вирішити це питання в категоричній формі не виявилося за можливе з причин, викладених в дослідницькій частині висновку; ознак, які б свідчили про вплив на виконавця досліджуваних рукописних записів та підпису від імені ОСОБА_2 у розписці від 08.11.10 року про отримання ОСОБА_2 1 320 000 грн. від ОСОБА_5, збиваючих факторів природного характеру: незвичне тримання пишучого приладу, незручна поза виконавця, що викликає втому пишучої руки, фізичне (м'язова) втома, алкогольне сп'яніння тощо, а також штучного характеру - зміна ознак власного почерку (автопідробка), не виявлено.

Обставини на які посилався позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2, а саме: укладення договору позики між сторонами 07 жовтня 2008 року, згідно якого ОСОБА_5 позичив ОСОБА_2 140 000 доларів США, не підтверджується належними та допустимими доказами, та ці обставини не є предметом спору.

Згідно з ЦК України особа, яка вважає, що її права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст. ст. 215 - 235 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання боргової розписки недійсною з підстав залякування ОСОБА_2 з боку ОСОБА_5 є недоведеними та безпідставними.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК Українидоговір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК Українипередбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином. Також після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання розписки від 08 листопада 2010 року недійсною, ОСОБА_2 посилався на вимоги статей 215, 229 ЦК України, а також що розписка надана ним внаслідок залякування його зі сторони ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК Україниправочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою - третьою, п'ятоюта шостою статті 203 цього Кодексу.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК Українивизначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказів фізичного чи психічного впливу на ОСОБА_2 при складанні розписки матеріали цивільної справи не містять.

Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що розписка отримана ОСОБА_5 від ОСОБА_2 08.11.2010 року є правочином під впливом помилки, судова колегія вважає безпідставним відповідно до вимог ст. 229 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивач не надав доказів того, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін (ст. 229 ЦК України), що є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Судова колегія вважає, що рішенням суду першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні зустрічного позову, а тому в цій частині рішення суду залишається без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві гаку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до розписки від 08 листопада 2010 року, написаною власноруч ОСОБА_2, останній зобов'язався повернути позивачу ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 1 320 000 грн. до 31 січня 2011 року (а.с.11). Оригінал розписки наданий суду апеляційної інстанції ОСОБА_5

Отже, на підтвердження вимог названого закону відповідач видав позивачу розписку про зобов'язання повернути отримані ним гроші у борг, яка підтверджує виниклі правовідносини сторін за договором позики.

За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

До цього часу позичальник не повернув позикодавцеві позику.

У зв'язку із цим, за правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК, наступають наслідки порушення договору позичальником відповідно до вимог ст. 625 ЦК.

Згідно до ст. 1050 ЦК України, - позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, якщо ним несвоєчасно повернуто суму позики.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також, три процента річних з простроченої суми, якщо інший процент не встановлений законом або договором.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики від 08.11.2010 року за умовами якого ОСОБА_5 позичив ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 1 320 000 грн., що складає еквівалент 165 000 доларів США, яку відповідач зобов'язався повернути позивачу в строк до 31 січня 2011 року, що підтверджено розпискою відповідача, яка надана суду в оригіналі позивачем.

Позивач ОСОБА_5 в уточненій позовній заяві розраховуючи суму боргу з розміру 165 000 доларів США до курсу НБУ визначив еквівалентну суму боргу у розмірі 2 530 376,31 грн., однак матеріалами справи спростовується надання суми позики в доларах США

Аналізуючи докази у справі, судова колегія дійшла висновку, що ОСОБА_5 позичив ОСОБА_2 суму у розмірі 1 320 000 гривень, що підтверджено письмовою розпискою за договором позики від 08.11.2010 року, первісною позовною заявою, письмовими поясненнями ОСОБА_5 та його поясненнями в судовому засіданні апеляційної інстанції, показаннями допитаної в якості свідка ОСОБА_14, відмовними матеріалами Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, тобто вказаними доказами доведено, що сума позики передавалась саме в національній валюті - гривні.

Таким чином, судова колегія вважає, що в цій частині позовні вимоги щодо стягнення суми боргу в розмірі 2 530 376,31 грн. задоволенню не підлягають.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_3 - колишня дружина ОСОБА_2 і на час укладення договору позики між ОСОБА_5 ОСОБА_2 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з позичальником з 05.08.1989 року по 21.07.2011 року (а.с.12-13 том 2).

В матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_3 надавала згоду на укладення договору позики від 08.11.2010 року на суму 1 320 000 грн.; відсутні докази, що позичені кошти використані в інтересах сім`ї, напроти згідно первісної позовної заяви позивача, останній обґрунтовував позов обставинами надання коштів ОСОБА_2 у позику у зв'язку з його виробничими потребами в роботі, а не на потреби сім`ї.

Змінивши позовні вимоги, позивач ОСОБА_5 не довів суду зміни своєї правової позиції, не надав суду доказів того, що відповідач ОСОБА_3 повинна відповідати перед ним за грошовим зобов'язанням ОСОБА_2 за договором позики. Отже, висновок суду першої інстанції про те, боргові зобов'язання за спірним договором позики є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є припущеннями, що недопустимо за розглядом справи.

Згідно з вимогами ст.ст. 61, 65 Сімейного Кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, отримане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Аналізуючи докази у справі, судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Тому судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають задоволенню частково у зв'язку з чим необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_5 в рахунок виконання зобов'язання по поверненню позики від 08 листопада 2010 року у розмірі 1 320 000 грн., змінивши в цій частині рішення суду першої інстанції за яким стягнуто суму позики в розмірі 2 530 376,31 грн. і визначено загальну суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в сумі 2 991 295,61 гривень, розмір якої також підлягає зміні внаслідок зміни розміру основного боргу на суму 1 780 919,30 гривень та необхідно відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Судова колегія вважає, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги статті 625 ЦК України щодо відповідальності боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, яку суд першої інстанції правильно визначив з розрахунку заборгованості за договором позики із суми 1 320 000 грн. за період з 01 лютого 2011 року по 17 листопада 2014 року згідно уточненого позову ОСОБА_5 (а.с.22-29 том 4) та в цій частині судова колегія залишає рішення суду без змін.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на це, з урахуванням позовних вимог з ціною позову матеріального характеру у розмірі 1 780 919,30 гривень і сплатою позивачем ОСОБА_5 судового збору при зверненні до суду, а саме: 1% сплачується судовий збір від ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, то судовий збір у сумі 3 654,00 гривень та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, сплачених вказаним позивачем, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_5

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Заочне рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року змінити в частині задоволеного позову про стягнення заборгованості за договором позики, а саме: в розмірі основного боргу та загальної суми боргу і солідарного стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 суми в рахунок заборгованості за договором позики та розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2, 1968 року народження, ІПН № НОМЕР_1, зареєстрованого за місцем проживання по АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_5, 1970 року народження, ІПН № НОМЕР_2, зареєстрованого за місцем проживання АДРЕСА_3, заборгованість за договором позики від 08 листопада 2010 року в розмірі 1 320 000 гривень (один мільйон триста двадцять тисяч гривень), а всього в сумі з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, визначених судом за період з 01 лютого 2011 року по 17 листопада 2014 року - 1 780 919,30 гривень (один мільйон сімсот вісімдесят тисяч дев'ятсот дев'ятнадцять гривень 30 копійок).

Відмовити у задоволенні іншої частині позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі - 3 654,00 гривень (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири гривень) та 120 гривень (сто двадцять гривень) витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В іншій частині заочне рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь