Провадження № 2/520/572/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі: судді Пучкової І.М.

за участю секретаря Єгорової Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Д.О.М.» про визнання недійсним договору,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 03 листопада 2014 року звернулась до суду з позовною заявою про визнання недійсним з моменту вчинення договору від 18.07.2014 р., укладеного між Молодіжним житлово-будівельним товариством «ДОМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Д.О.М.», про відступлення права вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 256050 грн. 13 коп.

Позивач посилається на те, що укладений договір відступлення права вимоги є платним, за своєю правовою природою є договором факторингу, а, оскільки відповідач не є банком, фінансовою установою, то, відповідно, оскаржуваний договір повинен бути визнаний судом недійсним. Також позивач посилається на те, що ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.» було передано право вимоги стягнення з ОСОБА_1 суми судового збору, присудженого на користь первісного кредитора - МЖБТ «ДОМ» - внаслідок розгляду цивільної справи за основним зобов'язанням. Крім того, позивач зазначає, що договір про відступлення права вимоги був укладений без наміру отримання відповідачем позитивного економічного ефекту, що, на думку позивача, також є підставою для визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Представник відповідача ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.» позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки укладений договір про відступлення права вимоги може бути оплатним, тому застосовуються положення договору купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 6, 626 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 17 жовтня 2012 року позовні вимоги МЖСТ «ДОМ» задоволено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 17 жовтня 2012 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь МЖСТ «ДОМ» 142814 грн. 92 коп. у рахунок відшкодування заборгованості за інвестиційним договором; 88011 грн. 63 коп. - у рахунок відшкодування інфляційних витрат; 22688 грн. 44 коп. - у рахунок відшкодування трьох відсотків річних, що разом складає 253514 грн. 99 коп., та судові витрати в сумі 2535 грн. 14 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2012 року залишено без змін.

04 січня 2013 року Київським районним судом міста Одеси на вимогу стягувача видано виконавчі листи за № 1512/9614/2012, на підставі яких 17 січня 2013 року державним виконавцем другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень за № 36031471, 36080929 про стягнення з ОСОБА_1 на користь МЖБТ «ДОМ» грошової суми у розмірі 253514грн. 99 коп. та судових витрат у розмірі 2535 грн. 14 коп.

18 липня 2014 року між Молодіжним житлово-будівельним товариством «ДОМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Д.О.М.» було укладено договір про відступлення право вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор - МЖБТ «ДОМ» - відступає новому кредитору - ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.» - право вимоги стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 256050,13 коп., що складається з: відшкодування заборгованості за інвестиційним договором - 142814 грн. 92 коп.; відшкодування інфляційних витрат - 88011 грн. 63 коп.; відшкодування трьох процентів річних від простроченої суми - 22688 грн. 44 коп.; судових витрат у розмірі 2535 грн. 14 коп.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05 вересня 2014 року подання другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції задоволено. У виконавчих провадженнях за № 36031471, 36080929 про стягнення з ОСОБА_1 на користь МЖБТ «ДОМ» грошової суми у розмірі 253514грн. 99 коп. та судових витрат у розмірі 2535 грн. 14 коп. замінено стягувача з МЖБТ «ДОМ» на ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.». Ухвала набрала законної сили 11 вересня 2014 року.

Постановою державного виконавця другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 11 вересня 2014 року замінено стягувача у виконавчому провадженні за № 36031471 з МЖБТ «ДОМ» на ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, відповідно до якої підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договір та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до п. 2.2. зазначеного договору про відступлення права вимоги від 18.07.2014 року, за передане право вимоги до боржника новий кредитор сплачує первісному кредитору суму у розмірі 256050,13 грн. протягом 20 (двадцяти) діб з моменту підписання даної угоди.

18 липня 2014 року між Молодіжним житло-будівельним товариством «ДОМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Д.О.М.» укладено угоду про надання зустрічних однорідних вимог, відповідно до якої сторони, що мають одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, дійшли згоди, на підставі ст. 601 ЦК України, про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з: договору підряду за № 3 від 02 жовтня 2007 року, за яким МЖБТ «ДОМ» є боржником, а ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.» - кредитором при виконанні грошового зобов'язання в сумі 488 303 грн. 56 коп.; та договору цесії від 18 липня 2014 року, згідно з яким МЖБТ «ДОМ» є кредитором, а ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.» - боржником при виконанні грошового зобов'язання в сумі 256050 грн. 13 коп. З моменту підписання цієї угоди сторони вважають зобов'язання ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.» такими, що припинено в повному обсязі, заборгованості ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.» перед МЖБТ «ДОМ» немає.

Суд вважає, що, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, первісний кредитор був замінений новим кредитором у зобов'язанні зі стягнення з позивача грошових коштів за умовами інвестиційної угоди на підставі договору про відступлення права вимоги від 18.07.2014 року. Розрахунки між первісним кредитором та новим кредитором були проведені 18.07.2014 року, що підтверджується угодою за № 3 від 18.07.2014 року про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Суд дійшов висновку, що МЖБТ «ДОМ» за договором відступлення права вимоги передав ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.» права у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Сплата розміру судового збору було обов'язком ОСОБА_1 перед МЖБТ «ДОМ» (первісним кредитором), це зобов'язання існувало на момент передачі права вимоги ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.» за договором та з основного зобов'язання, тому, враховуючи приписи ст. 514 ЦК України, таке право вимоги могло бути передано за оскаржуваним договором.

Посилання позивача на неможливість відступлення права вимоги щодо сплати присудженого розміру судового збору є необґрунтованими.

Суд критично ставиться до посилань позивача, що укладений договір про відступлення права вимоги від 18.07.2014 року, яким передбачено зобов'язання нового кредитора сплатити грошову суму за отримане право, є фактично договором факторингу.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Спірний договір відноситься до договору цесії (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Договір про відступлення права вимоги (цесії) від 18.07.2014 року є укладеним на підставі ст. 512-519 ЦК України, - в порядку уступки права вимоги.

Форма договору відповідає встановленим законом вимогам (проста письмова форма). Враховуючи принцип свободи договору та принцип свободи визначення сторонами умов, з урахуванням обмежень, встановлених цивільним законодавством, суд вважає посилання позивача на економічну збитковість від укладення оскаржуваного договору необґрунтованими.

Товариства мали необхідне право та дієздатність для укладення договору про відступлення права вимоги від 18.07.2014 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи статутом ТОВ «БК «Д.О.М.» та випискою з єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, у яких відсутні будь-які обмеження на укладення договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК, України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не доведено, що волевиявлення відповідача під час укладання договору уступки вимоги (цесії) було порушене.

Посилання позивача, що укладений договір є недійсним, не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Суд встановлено, що сторони повністю виконали взяті на себе зобов'язання за договором про відступлення права вимоги від 18.07.2014 р., що підтверджується угодою про зарахування однорідних зустрічних вимог за № 3 від 18.07.2014 р., відповідно до якої ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.» повністю провела розрахунки з МЖБТ «ДОМ», та постановою державного виконавця про заміну сторони у виконавчому проваджені від 11.09.2014 р., відповідно до якої ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.» вступила у виконавче провадження, як стягувач.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Позивачем не доведено умислу сторін на укладення фіктивного правочину, що також спростовується правовими наслідками укладеного договору про відступлення права вимоги від 18.07.2014 року.

Суд критично ставиться до доводів позивача про те, що нормами ЦК України не передбачено, що договір відступлення права вимоги є оплатним і, у випадку передбачення договором оплати, на нього розповсюджуються норми, що регулюють факторинг, оскільки нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо оплатності договору відступлення права вимоги, сторони самі визначають, оплатний він чи безоплатний. Якщо договір відступлення права вимоги є оплатним, то до нього застосовуються положення договору купівлі-продажу, а якщо безоплатний - дарування.

Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка, відповідно до закону, має право здійснювати факторингові операції.

Визначення місця договору факторингу в системі цивільно-правових договорів, які регулюють відступлення права вимоги, має суттєве значення, оскільки відмежування вказаного договору від інших подібних договорів визначає необхідність виконання спеціальних вимог законодавства, зокрема, відносно осіб, які можуть виступати фактором.

За своєю юридичною природою договір факторингу є різновидом відступлення права вимоги з особливим суб'єктним складом. Крім того, сферою застосування факторингу є, як правило, коло підприємницьких відносин, а також спрямованість договору факторингу на усунення недостатності оборотних коштів.

Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13.01.2014 року у справі за № 6-1200ск14 та рішення від 15.10.2014 року у справі № 6-24482св14, договір відступлення права вимоги може бути як відплатним, так і безвідплатним.

Доводи позивача, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Д.О.М.» здійснило фінансування Молодіжного житлово-будівельного товариства «ДОМ» у розмірі 256 050,13 грн., що свідчить про здійснення факторингової операції, є помилковими, оскільки договір відступлення права вимоги може бути оплатним.

Суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, оскільки порушень прав позивача не встановлено.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України, ст. 215, 234, 509, 512-514, 521, 638, 639, 1077, 1079 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

У позовній заяві ОСОБА_1 до ТОВ «Будівельна компанія «Д.О.М.» про визнання недійсним з моменту вчинення договору про відступлення права вимоги від 18.07.2014 р., укладеного між Молодіжним житлово-будівельним товариством «ДОМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Д.О.М.» щодо відступлення права вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 256050 грн. 13 коп. відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Пучкова І. М.