Справа №592/2681/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Зорік М. В.
Номер провадження 22-ц/788/1613/15 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

19 серпня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Семеній Л. І. , Бойка В. Б. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе»

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе» про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.Фрунзе» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 12 000 грн. і на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Вказує, зокрема, що суд не взяв до уваги те, що обов'язок компенсувати моральну шкоду внаслідок встановлення стійкої втрати працездатності у зв'язку з професійним захворюванням у відповідності до чинного станом на 30 вересня 2003 року законодавства України покладається на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві.

Позивачу вперше встановлено втрату 25% професійної працездатності 7 вересня 2001 року, 35% - 12 вересня 2003 року, 45% - 30 вересня 2003 року, і правовідносини з приводу відшкодування моральної шкоди станом на 30 вересня 2003 року були врегульовані спеціальними Законами України «Про охорону праці» і «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», згідно ст. 6, ч. 1 ст. 28 якого об'єктом страхування від нещасного випадку є життя застрахованого, його здоров'я та працездатність; страховими виплатами є грошові суми, які, згідно із статтею 21 цього Закону, Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Усі види соціальних послуг та виплат, передбачені статтею 21 вказаного Закону в редакції станом на 30 вересня 2003 року, надаються застрахованому та особам, які перебувають на його утриманні, незалежно від того, зареєстроване підприємство, на якому стався страховий випадок, у Фонді соціального страхування від нещасних випадків чи ні.

У відповідності до вимог абзацу 3 статті 1 вказаного Закону завданням страхування від нещасного випадку є відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей, які визнаються потерплими від нещасного випадку на виробництві, а тому, згідно статей 14, 21, 28 цього Закону в редакції станом на 30 вересня 2003 року, моральна шкода позивачці повинна відшкодовуватись Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

Ст. 9 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві …". Роботодавець може за рахунок власних коштів здійснювати потерпілим та членам їх сімей додаткові виплати згідно колективного чи трудового договору.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

20 березня 2015 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 23 липня 1979 року по 31 травня 2006 року вона перебувала у трудових відносинах з ВАТ (з 29 листопада 2011 року - ПАТ) «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе», працювала машиністом крана (кранівником) на гарячих дільницях робіт, прибиральником службових приміщень.

Робота протягом тривалого часу в умовах дії шкідливих факторів - значних рівнях шуму та пилу, які значно перевищували гранично допустимі норми, негативно вплинула на стан її здоров'я.

В липні 2001 року в клініці Науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань ХНМУ їй було встановлено основний діагноз: хронічний обструктивний бронхіт пилової етиології І-ІІ стадії, емфізема легенів першої стадії, ДН І-ІІ ст. - профзахворювання.

Згідно акту розслідування професійного захворювання №50 від 12 липня 2001 року форми П-4, професійне захворювання виникло за обставин: недосконалість технологічного процесу, невикористання засобів індивідуального захисту органів дихання.

13 серпня 2001 року у зв'язку з незадовільним станом здоров'я, який перешкоджав продовженню роботи за професією, її було переведено прибиральником службових приміщень.

Висновком Ковпаківської районної МСЕК у м. Суми від 07 вересня 2001 року їй було встановлене професійне захворювання з втратою 20% працездатності. Стан її здоров'я продовжував погіршуватись, і в 2002 році її визнано інвалідом ІІІ групи у зв'язку з професійним захворюванням.

У липні 2003 року в клініці НДІ гігієни праці та профзахворювань ХНМУ їй встановлено діагноз: легенева недостатність ІІ-ІІІ ступеню, хронічна двостороння сенсоневральна туговухість із значним ступенем зниження слуху ІV ступеню за класифікацією ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Захворювання професійні від тривалого впливу шкідливих факторів, в зв'язку з чим складено акт №81 розслідування професійного захворювання від 21 липня 2003 року форми П-4.

Згідно висновку Ковпаківської районної МСЕК у м. Суми від 03 жовтня 2013 року їй встановлено 65% стійкої втрати працездатності, підтверджено ІІІ групу інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням безтерміново.

У зв'язку з отриманим професійним захворюванням та значним ступенем втрати професійної працездатності їй заподіяна моральна шкода, оскільки вона вимушена неодноразово перебувати на амбулаторному та стаціонарному лікуванні, не має можливості вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичний біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, виражене у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху, порушенні сну на фоні сильних больових відчуттів. Порушені її нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя. Вона була переведена на нижчу заробітну плату у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу за попередньою професією, внаслідок чого зменшились доходи її сім'ї.

Її систематично турбує біль у грудях, важко дихати, через що вона періодично звертається за допомогою до лікарів. Із-за проблем зі слухом їй важко спілкуватись з оточуючими.

Посилалась на ст. ст. 21, 43, 46 Конституції України, якими передбачені права працівників на охорону їх життя і здоров'я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, та на ст. 440-1 ЦК УРСР, чинного на момент встановлення їй вперше стійкої втрати працездатності у зв'язку з професійним захворюванням 7 вересня 2001 року, просила стягнути на її користь 25 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я, пов'язаним з професійним захворюванням.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив право позивачки на безпечні умови праці; у зв'язку з отриманням за час роботи у відповідача професійного захворювання позивачка частково втратила професійну працездатність, в результаті чого зазнала моральних страждань.

Цей висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 23 липня 1979 року по 31 травня 2006 року ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з ВАТ (нині ПАТ) «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе», працювала машиністом крану (кранівником), зайнятим на гарячих дільницях робіт. З 01 червня 2006 року вона була переведена в цех господарського обслуговування прибиральницею службових приміщень (а.с.7-8).

Згідно акту №50 від 12 липня 2001 року розслідування професійного захворювання форми П-4, проведеного в зв'язку з отриманням повідомлення Харківського НДІ ГП та ПЗ від 09 липня 2001 року, позивачці встановлений діагноз: хронічний обструктивний бронхіт пилової етиології І-ІІ ступеню; емфізема легень І ступеню, ДН І-ІІ ст. - професійне захворювання.

З акту розслідування вбачається, що вказане професійне захворювання виникло за обставин: недосконалість технологій, невикористання засобів індивідуального захисту органів дихання, слуху, з причини довготривалого впливу на працюючого шкідливих виробничих факторів - пилу, який містить кремній, що перевищує гранично допустиму концентрацію в 6 разів (а.с.10).

Згідно довідки фтизіатричної МСЕК у м. Суми від 07 вересня 2001 року, позивачці встановлено 20% втрати професійної працездатності (а.с.12).

Згідно довідок МСЕК у м. Суми від 12 вересня 2002 року, позивачці встановлено 35% втрати професійної працездатності (а.с.13-14).

Актом № 81 від 21 липня 2003 року розслідування професійного захворювання форми П-4, проведеного на підставі повідомлення ХНДІ ГП і ПЗ від 15 липня 2003 року, позивачці встановлено діагноз: нейросенсорна туговухість ІІ ст. професійного характеру, хронічний обструктивний бронхіт пилової етиології ІІ ст. у фазі нерізкого загострення, емфізема легень І ст., ДН ІІ ст. Захворювання професійне.

В п. 11 акту розслідування професійного захворювання № 81 від 21 липня 2003 року міститься висновок комісії про наявність шкідливих умов праці: згідно «Гігієнічної класифікації праці…», затвердженої наказом МОУ від 27 грудня 2001 року № 528, умови праці відповідають Ш класу 2 ст. шкідливих та небезпечних умов праці.

П. п. 14, 15 вказаного акту містять висновки про те, що професійне захворювання виникло за обставин: недосконалість технологічного процесу при проведенні робіт, неефективна вентиляція, неефективний захист органів слуху, дихання засобами індивідуального захисту, з причини проведення робіт в умовах впливу шуму, пилу.

В п. 16 цього акту з метою ліквідації і запобігання професійних захворювань запропоновано начальнику цеху № 1 Вакал І.А. постійно дотримуватись технологічного режиму роботи та ремонту обладнання, що генерує шум і запиленість, керуючись результатами замірів рівнів на робочих місцях в цеху позначити зони з підвищеним рівнем шуму (80 дБА) знаками безпеки у відповідності з ГОСТ 12.4.026-76, забезпечувати працюючих в умовах підвищеного рівня шуму засобами індивідуального захисту органів слуху та дихання, здійснювати ефективний контроль за їх використанням (а.с.11).

Згідно довідки спеціалізованої фтизіатричної МСЕК у м. Суми від 30 вересня 2003 року позивачці встановлено 45% втрати професійної працездатності, в т.ч. первинно - 10% по туговухості, ІІІ групу інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням (а.с.14, 15).

Згідно довідок і виписки з акту огляду МСЕК у м. Суми від 03 серпня 2004 року, від 14 серпня 2006 року і від 26 серпня 2008 року позивачці підтверджено ІІІ групу інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням і 45 % втрати професійної працездатності (а.с.16 - 20).

Згідно довідки МСЕК від 6 жовтня 2010 року їй підтверджена ІІІ група інвалідності, встановлено 60% втрати професійної працездатності, в тому числі 45 % - ХОЗЛ, 15% - туговухість (а.с.21).

Відповідно до виписки з історії хвороби № 08-06/637 клініки НДІ гігієни праці та професійних захворювань Харківського НМУ, де позивачка знаходилась на обстеженні та лікуванні з 3 по 21 червня 2013 року, їй встановлено основний діагноз: хронічний обструктивний бронхіт пилової етиології ІІІ ступеню, стадія загострення, легенева недостатність другого-третього ступеню. Захворювання професійне (встановлене в клініці НДІ ГП і ПЗ вперше ЛЕК 3 липня 2001 року).

Хронічна двостороння сенсоневральна туговухість із значним ступенем зниження слуху ІV ступеню за класифікацією ОСОБА_7 і ОСОБА_5 Захворювання професійне, від тривалого впливу шуму на виробництві (встановлено в клініці НДІ ГП та ПЗ вперше ПП ЛЕК 3 липня 2001 року) (а. с. 9).

Згідно медичної документації, акту огляду Сумської фтизіатричної МСЕК, довідок МСЕК від 3 жовтня 2013 року позивачці підтверджена ІІІ група інвалідності безтерміново та встановлено 65% втрати професійної працездатності, вона потребує медикаментозного лікування та санаторного лікування в реабілітаційних установах (а.с.22 - 27).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 березня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 24 червня 2015 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми, третя особа - ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.Фрунзе», про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, пов'язаним з професійним захворюванням, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено ( а. с. 42, 85-86).

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч.2 ст.153 КЗпП, 173 України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці; забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган; шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

З названих норм права вбачається, що моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності з 30 березня 2007 року, була виключена ч. 3 ст. 34 вказаного Закону, тобто скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 1 січня 2015 року, Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» викладено в новій редакції - Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», п. 8 ст. 36 якого передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Аналогічні положення містила ст. 440-1ЦК України, яка діяла на час встановлення позивачці 45% втрати професійної працездатності.

Рішення суду узгоджується з роз'ясненнями, які містяться в рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року, про те, що скасуванням положень пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону N 717-V (717-16) права застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону N 1105-XIV (1105-14), право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України (435-15) та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України (322-08) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України.

Отже, завдана позивачу під час виконання ним трудових обов'язків моральна шкода підлягає відшкодуванню за рахунок власника і з підстав, передбачених цивільним законодавством України.

Таким чином, місцевий суд правильно керувався положеннями КЗпП України, зокрема, ст. ст. 173, 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України та задовольнив позов про відшкодування моральної шкоди, так як характер професійного захворювання позивачки дає підстави для висновку про те, що вона морально страждає від його наслідків, внаслідок цих негативних обставин змінився спосіб її життя, від неї вимагаються додаткові зусилля для організації свого життя.

Позивачка, відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, довела заподіяння їй моральної шкоди, оскільки, за наявності у неї вищезазначених професійних захворювань, вказаного ступеня їх тяжкості, це є очевидним і висновок суду з цього питання є безсумнівним.

Відповідач в силу ст. 43 Конституції України, ст. ст. 153, 157 КЗпП України, ст. ст. 6, 13 Закону України «Про охорону праці» зобов'язаний створити працівнику безпечні умови праці, які б відповідали санітарно-гігієнічним нормам та іншим нормам охорони праці.

Відповідач не заперечує наявність на робочому місці позивачки в товаристві шкідливих умов праці, що відображено у акті розслідування професійного захворювання від 21 липня 2003 року, одночасно заперечуючи свій обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди позивачці, наполягаючи на такому обов'язку у Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві.

Враховуючи наведені норми матеріального права та встановлені судом обставини, за наявності висновку в акті розслідування про те, що професійне захворювання позивачка отримала, працюючи в товаристві, саме в зв'язку з обставинами та причинами, що склалися на її робочому місці, доводи відповідача про те, що, оскільки на момент набуття позивачкою права на відшкодування моральної шкоди - 3 жовтня 2003 року - діяло законодавство, згідно якого моральну шкоду повинен був їй відшкодовувати Фонд соціального страхування, є безпідставними і не спростовують висновків суду.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідач, оскаржуючи рішення, посилається на роз'яснення, які містяться в п. п. 2, 5 вказаної постанови Пленуму, згідно яких:

2. Роз'яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема:

- коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень;

- у випадках, передбачених статтями 7, 4401 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію", ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права");

- при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

5. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Ухвалене судом рішення узгоджується з вказаними роз'ясненнями та наведеними нормами матеріального права, відповідно до яких обов'язок відшкодувати позивачці моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я внаслідок отриманих за час роботи у відповідача професійних захворювань, покладається саме на відповідача, а не на органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Суд обґрунтовано врахував, що до вимог позивачки позовна давність не застосовується та те, що у задоволенні її аналогічного позову до відділення Фонду з вищезазначених підстав було відмовлено.

Таким чином, посилання відповідача на те, що у відповідності до п/п «е» п. 1 ч.1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві …» в редакції станом на 30 вересня 2003 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків був зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому, висновків суду не спростовують.

Враховуючи характер і обсяг моральних страждань, яких зазнала позивачка внаслідок отриманих професійних захворювань, стан її здоров'я, виходячи з роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, засад розумності, виваженості та справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди - 12 000 грн. визначений судом вірно.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд вірно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно застосував правові норми, ухвалив законне і обґрунтоване рішення, для скасування чи зміни якого підстави відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе» відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -