Ухвала

іменем україни

14 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Ступак О.В.,

Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Любешівської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Волинської області від 3 вересня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер

його батько ОСОБА_6, після смерті якого залишилось спадкове

майно, а саме: житловий будинок з господарськими та побутовими

будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Вказував, що спадкоємцями першої черги за законом є його сестри ОСОБА_5, яка спадщину не приймала та подала до нотаріальної контори заяву про відмову від своєї частки у спадщині на користь позивача, та ОСОБА_4, яка звернулась з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини в шестимісячний термін.

Зазначив, що у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно Любешівською державною нотаріальною конторою йому було відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6

Посилаючись на наведене, просив визнати за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташовані за вказаною адресою.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від

15 червня 2012 року позов задоволено.

Визнано право власності ОСОБА_3 на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 3 вересня

2012 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по

1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені та встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що в межах шестимісячного строку до нотаріальної контори було подано лише дві заяви про прийняття спадщини: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а подану заяву ОСОБА_5 про відмову від її частки у спадковому майні на користь позивача не можна вважати належним доказом, оскільки остання подала її до нотаріальної контори з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про смерть

серії НОМЕР_1 від 7 лютого 2011 року ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина та спадкоємцями за законом після смерті останнього є ОСОБА_3 - син спадкодавця, ОСОБА_4 - дочка спадкодавця та дочка спадкодавця ОСОБА_5

Судами встановлено, що 6 квітня 2011 року позивач звернувся в Любешівську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріуса Любешівської державної нотаріальної контори від 28 жовтня 2011 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.

ОСОБА_5 відмовився від належної їй частки спадкового майна на користь позивача згідно її письмової заяви від 6 червня 2011 року

№ 50 АА 0796336, яку було подано до нотаріальної контори.

Згідно довідки Любешівської селищної ради № 730/2.19 від 7 жовтня 2011 року ОСОБА_6 до смерті проживав у вказаному будинку.

9 березня 2006 року ОСОБА_6 було складено заповіт на належне йому майно.

Згідно висновку експерта від 16 травня 2012 року № 550 підпис від імені ОСОБА_6, розташований після слова «підпис» в заяві про скасування заповіту від його імені від 5 грудня 2008 року виконаний самим ОСОБА_6 (а.с. 70-73).

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року

№ 7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 7, 8 Постанови № 7 від 30 вересня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

З довідки виконавчого комітету Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області від 7 жовтня 2011 року вбачається, що житловий будинок з надвірними побудовами в АДРЕСА_1, Любешівського району Волинської області рахується за громадянином ОСОБА_6, який помер, однак документи на житловий будинок не оформлено, фактично він не прийнятий в експлуатацію.

Враховуючи, що позивач ставить питання про визнання права власності на будинок, апеляційному суду належало з'ясувати чи має місце спір про розподіл спадкового майна чи позивач бажає отримати правовстановлюючі документи на будинок шляхом вирішення даного спору.

Отже, апеляційний суд задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 дійшов помилкового висновку про визнання права власності на спірне нерухоме майно, оскільки не з'ясував чи видавався спадкодавцю проект на забудову будинку, чи відповідає будинок цьому проекту, чи не побудований він самочинно, чи брали участь інші особи в будівництві надвірних забудов і споруд, які знаходяться на прибудинковій території та чи входять вони в спадкове майно, коли саме вони були побудовані, ким, чи є вони самочинно побудовані та чи зареєстровані вони в бюро технічної інвентаризації за померлим і чи можна визнати право власності на самочинне будівництво майна в порядку спадкування за законом.

Посилання апеляційного суду на те, що заяву ОСОБА_5 про відмову від належної їй частки спадкового майна на користь позивача було отримано нотаріальною конторою з пропуском шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини, спростовується матеріалами справи, із яких вбачається, що 6 червня 2011 року нотаріусом Серпухівського нотаріального округу Московської області - ОСОБА_7 у відповідності до ст. 80 основ законодавства Російської Федерації було засвідчено підпис на заяві ОСОБА_5 до компетентних органів про відмову від частки спадщини, залишеної після смерті ОСОБА_6 на користь його сина ОСОБА_3, та 15 серпня 2011 року зазначену заяву отримано Любешівською державною нотаріальною конторою (а.с. 126-128). Тому висновки апеляційного суду про пропуск строку для прийняття спадщини не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, чим допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до викладених обставин судове рішення не може залишатися в силі, оскільки ухвалено з неправильним застосуванням

норм матеріального права та порушенням норм процесуального

права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно з

ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає скасування з направленням справи

на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 3 вересня 2012 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун І.К. Парінова О.В. Ступак С.П. Штелик