АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,

встановила:

у листопаді 2013р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 49 500грн. та 3 750грн. витрат на правову допомогу, а з ОСОБА_4 - 500грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 5 вересня 2013р. відповідач отримала 50 000грн. у борг, що підтверджується відповідною розпискою, які повинна була повернути 5 листопада 2013р., проте, своїх зобов'язань не виконала.

Позивач стверджувала, що 1 листопада 2013р. між нею та ОСОБА_4 був укладений договір поруки у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 у розмірі 500грн., який несе з позичальником солідарну відповідальність.

Відповідач ОСОБА_1 пред'явила зустрічний позов про визнання договору позики недійсним, посилаючись на те, що розписка була написана внаслідок погроз зі сторони ОСОБА_3 та інших осіб, та у результаті психічного насильства.

Рішенням суду від 27 жовтня 2014р. первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 49 500грн., стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 500грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у первісному позові відмовити, задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Апелянта посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, неналежну оцінку наданим доказам та порушення норм процесуального права.

Апелянт та її представник, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.146, 154, 155), двічі у судове засідання не з'явилися, причини неявки не повідомили, тому колегія суддів відовідно до ст. 305 ЦПК України провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2127/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Борденюк В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що 5 вересня 2013р.

- 2 -

відповідач ОСОБА_1 отримала від позивача 50 000грн. та зобов'язалася їх повернути 5 листопада 2013р., що підтверджується відповідною розпискою (с.с.6).

1 листопада 2013р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір поруки у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 у розмірі 500грн. (с.с.9).

Рішення суду ОСОБА_8 не оскаржується, тому відповідно до положень ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційного розгляду.

Задовольняючи первісні позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів із ОСОБА_1, суд виходив з їх доведеності, а відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, вважав їх недоведеними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позико-давцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-63цс13).

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг, а за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми..

Укладення між сторонами договору позики підтверджено розпискою відповідача ОСОБА_1 від 5 вересня 2013р., яка написана у присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, і підтверджує отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_3

Доводи апелянта про те, що дана розписка була написана під примусом, у результаті погроз та психічного тиску ОСОБА_3 і інших осіб, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, так як належних та допустимих доказів ОСОБА_1 надано не було.

Допитані судом свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_10, які були присутні під час написання розписки відповідачем, не підтвердили, що розписка була написана під примусом. Також свідки не пояснювали, що під час написання розписки ОСОБА_1 відмовлялася її писати та стверджувала, що робить це під примусом.

Також не підтвердив здійснення психологічного тиску на відповідача під час написан-

- 3 -

ня нею розписки і свідок ОСОБА_11, допитаний за клопотанням відповідача, пояснивши, що тільки зі слів своєї дружини він знає про здійснення на неї психологічного тиску.

З ухвали слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2014р. вбачається, що із заявою про вчинення стосовно неї кримінального правопорушення ОСОБА_1 звернулася тільки 4 червня 2014р., тобто вже після звернення позивача до суду із даним позовом. Відповідач ОСОБА_1 після написання розписки 5 вересня 2013р. до правоохоронних органів з приводу вчинення стосовно неї незаконних дій не зверталася. Також відповідач після написання розписки не зверталася до суду з позовом про визнання договору позики недійсним і пред'явила такий позов тільки після звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу.

Вказані дії відповідача, на думку колегії суддів, свідчать про відсутність підстав вважати, що розписка відповідачем була написана під примусом, а грошових коштів вона не отримувала.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність достатніх та належних доказів у підтвердження укладення договору позики під примусом, без волі відповідача.

Оскільки грошові кошти ОСОБА_1 у визначений строк повернуто не було, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно стягнув їх з позичальника відповідно до вимог ст.ст. 530 та 1049 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з твердженням апелянта про неправомірне посилання судом на роз'яснення Верховного Суду України стосовно встановлення обставин для визнання правочину фіктивним, хоча відповідач у тексті зустрічної позовної заяви посилався на ст. 234 ЦК України (с.с.79). Проте, викладені відповідачем у зустрічній позовній заяві фактичні обставини справи свідчать, що відповідач просила визнати недійсним договір позики на підставі ст. 231 ЦК України, частиною 1 якої визначено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Однак, з рішення суду вбачається, що судом досліджувалися саме фактичні обставини справи, на які посилалася відповідач, і суд прийшов до висновку про те, що відповідач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона склала боргову розписку під впливом примусу.

Враховуючи викладені вище доводи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку в цій частині, а пояснення відповідача ОСОБА_1, яка була допитана судом у якості свідка, не є достатніми доказами у підтвердження зазначених обставин.

Посилання у рішенні суду на відсутність підстав для визнання договору позики фіктивним, хоча і є неправильним, але не призвело до неправильного вирішення спору, також судом були досліджені обставини справи та надані докази у підтвердження позовних вимог стосовно укладення договору позики під психологічним тиском, тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду в цій частині не має.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до

- 4 -

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: