АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4401/15 Справа № 204/7106/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Яловій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 вересня 2014 року між нею, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений Договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На момент укладення договору в квартирі за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (колишній чоловік ОСОБА_4). Проте, на момент укладення договору ОСОБА_2 не проживав і не проживає у купленій нею квартирі та не є і ніколи не був власником вказаної квартири. Відповідач порушує право користування та розпоряджання позивачки своєю власністю шляхом збереження реєстрації за вищевказаною адресою. Така поведінка відповідача спричиняє позивачці, як власнику, певні незручності та порушує її права, як власника.

На підставі викладеного та враховуючи уточнені позовні вимоги, позивач просила суд усунути перешкоди у користуванні належним їй житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 зі сторони ОСОБА_2 шляхом зняття його з реєстрації за вказаною адресою, та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_2 з житлового приміщення (квартири) за адресою: АДРЕСА_1, а також, стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду позовні вимоги позивачки в частині усунення перешкод належним ОСОБА_3 житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 зі сторони ОСОБА_2 шляхом зняття його з реєстрації за вказаною адресою - були залишені без розгляду.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року позовні вимоги задоволені. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_2 з житлового приміщення (квартири) за адресою: АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2015 року вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2014 року (а.с.7).

Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за позивачкою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 6909863, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2014 року за № 26468688 (а.с.8).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є членом сім'ї колишніх власників спірної квартири, у той самий час він не є ані власником, ані співвласником спірної квартири, на теперішній час зареєстрованим у спірній квартирі не значиться, договір найму житла з ним не укладався і він не є членом сім'ї нового власника квартири позивачки.

Колишні власники спірної квартири розпорядилися належною їм на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом її продажу позивачці. До теперішнього часу укладений договір купівлі-продажу спірної квартири не був визнаний недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції посилався на безпідставність твердження відповідача та його представника щодо сервітутних правовідносин, що виникли між сторонами, які не втрачаються зі зміною власника, та згідно яких відповідач не втратив право користування квартирою і проживає в ній на законних підставах, оскільки за відповідачем жодним чином сервітут встановлений не був та з такими вимогами до суду він не звертався, а отже за таких обставин суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що при розгляді справи суд першої інстанції неповно з'ясував обставини по справі, не звернув увагу на набуття апелянтом особистого сервітуту в користуванні квартирою. Крім того, апелянт зазначає, що власник житла втрачає право користування квартирою у зв'язку з припиненням права власності на нього, але це не стосується особи, яка по суті придбала особистий сервітут на користування квартирою. Вважає, що Житловим Законодавством України не передбачено виселення особи із займаного приміщення на підставі зміни власника житла.

Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна з таких підстав.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

Матеріали даної цивільної справи не містять доказів того, що за ОСОБА_2 був встановлений належним способом сервітут та досягнута домовленість між сторонами щодо його встановлення. Крім того, з позовом про встановлення сервітуту ОСОБА_2 до суду не звертався.

Таким чином, вимоги ст. 402 ЦК України апелянт не виконав.

З матеріалів справи вбачається, що власником спірної квартири АДРЕСА_1 стала ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Хоміч О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 785.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені також ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.09.2014 року колишні власники спірної квартири розпорядилися належною їм на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом її продажу позивачці.

Укладений договір купівлі-продажу спірної квартири сторонами не оспорювався та не був визнаний недійсним. На теперішній час ОСОБА_3 є новий законний власник спірного майна.

Для наявності у члена сім'ї власника квартири права користування квартирою, у власника(особи, яка такою вважається) і саме у цієї особи, а не у її родичів(мати, батько, бабуся тощо) повинно бути наявне право власності н вказану квартиру, що підтверджується відповідними документами. Втрата права власності на квартиру(наприклад, шляхом відчуження квартири іншій особі) припиняє право користування квартирою члена(колишнього члена) сім'ї, оскільки право користування є похідним від права власності і припиняється разом із припинення права власності. Таким чином, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла, перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника не передбачено чинним законодавством.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, необґрунтованими та такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду судом апеляційної інстанції не встановлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова