Номер провадження: 22-ц/785/4009/15
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєровой Є.С., Процик М.В.,

при секретарі судового засідання Решетнік М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Одеська міська рада, про усунення перешкод у користуванні власним майном,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року до Київського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 (третя особа - Одеська міська рада) про усунення перешкод у користуванні власним майном.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

19 березня 2015 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року.

В обґрунтування вимог скарги апелянт вказувала на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні її позову, посилався на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог. Зокрема, суд вважав, що позивачкою не доведені факти порушення її прав з боку відповідача, не надано доказів, чому саме ОСОБА_3 має виступати відповідачем у справі, не надано доказів здійснення відповідачем будь-якого самочинного будівництва, тощо. Такі висновки суду, на думку апелянта, є необгрунтованими та безпідставними, оскільки суд першої інстанції не надав ОСОБА_2 часу та можливості щодо надання доказів на підтвердження позовних вимог, а тому вищевикладене є підставою для скасування рішення суду.

В судових засіданнях в суді апеляційної інстанції позивач та його представник підтримували апеляційну скаргу. Відповідач апеляційну скаргу не визнавав.

В процесі розгляду справи апеляційним судом Одеської області за клопотанням позивача було забезпечено докази (а.с. 111) та приєднано до матеріалів справи копію інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 та копію інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_2 (а.с.123-144).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення позивача та її представника, відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року залишенню без змін, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав, передбачених законом для задоволення позовних вимог, не було. Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне зазначити наступне.

Сторони провадження є власниками окремих об'єктів нерухомого майна.

Позивачка ОСОБА_2 (дошлюбне - ОСОБА_2, а.с. 22) є власником 3/25 частин домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 14 серпня 1997 року, яке в цілому складається з чотирьох кам'яних житлових будинків під літерами: «А», «Б», «В», «Г» загальною житловою площею 76, 13 кв.м. та надвірних споруд: сараїв під літерами «Ж», «К», «М», «Н», «П», «Р», «Т», «У», «Ф», «X», «Ц», «Ч», «Э», «Ю», «И», «Ъ» гаражів під літерами «Л», «О», літніх кухонь під літерами «Д», «Е», котельної під літерою «З», вбиралень під літерою «С», «Я», «Щ», «Ш», бесідки під літерою «О», «1-12» - огородження; «І» мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 3 105 кв.м. (а.с. 3).

Відповідач є правонаступником своєї померлої дружини, якої належав на праві власності об'єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, який складається з приміщень загальною площею 51, 2 кв.м., житловою площею 23, 6 кв.м. (а.с. 142, 139-141).

Звертаючись до суду позивачка в позові просила ухвалити рішення щодо зобов'язання ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні її земельною ділянкою шляхом знесення або перенесення самовільно збудованого відповідачем будинку, вказаного під літерами «Г» та «Д» в технічному паспорті на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1, та, відповідно до цього, відновити безпечну межу між їх земельними ділянками та будівлями згідно з нормативами будівельної та протипожежної безпеки; зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні її земельною ділянкою шляхом знесення або перенесення самовільно збудованого відповідачем гаражу, яким останній захопив частину належної позивачу земельної ділянки, що знаходиться на АДРЕСА_2, та, відповідно до цього, відновити безпечну межу між їх земельними ділянками та будівлями згідно з нормативами будівельної та протипожежної безпеки (а.с. 2 оборот).

Згідно ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що у позивачки відсутнє право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, а тому вимагати усунення перешкод в користуванні цією земельною ділянкою вона не має права (а.с. 27-28). З таким висновком погоджується колегія суддів. Посилання у позовній заяві ОСОБА_2 на договір дарування від 14 серпня 1997 року, в якості підтвердження наявності у останньої права власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки за умовами договору, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 3/25 частин домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_2, та складається в цілому з чотирьох кам'яних житлових будинків, які розташоване на земельній ділянці площею 3 105 кв.м. Таким чином, згідно умов договору, апелянт набула право власності лише на об'єкти нерухомості - частину будинку, а не на земельну ділянку, право власності на яку підтверджується відповідними правоустановчими документами (в залежності від підстав набуття права - ст.ст. 81, 116, 118, 125 ЗК України). Таким чином, розглянувши позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити у повному обсязі, так як позивачем не було доведено порушення її прав та охоронюваних законом інтересів. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.1 ЦПК України підлягає судовому захисту лише порушене, невизнане або оспорене право. Оскільки позивачка не є суб'єктом відповідного права власності на землю, то і позов не міг бути задоволений судом першої інстанції. Так само, щодо земельної ділянки, на якої розташована споруда, які належать позивачки, не встановлювався порядок користування, зокрема щодо частини позивачки, а тому і питання про межі земельної ділянки, які могли бути порушені відповідачем, в тому числі будівництвом, не можуть бути порушені лише однією позивачкою, оскільки вона також не є суб'єктом такого права.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, які зводяться до звичайної незгоди з висновками суду першої інстанції колегія суддів зауважує, що сама по собі така незгода не є підставою для скасування правильного по суті рішення.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільних процес здійснюється на принципах змагальності та диспозитивності, при цьому останнє означає що підстава та предмета позову визначає позивач. Щодо суду, то законодавець закріпляє його обов'язок сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема надає можливість роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи представництво інтересів позивачки здійснював Болдижар Р.Й., особа якого встановлювалася судом за посвідченням адвоката. Таким чином на останнього згідно зі ст. 2 Закону України покладається забезпечення здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі.

Щодо висновків суду першої інстанції про недоведеність яким чином відповідач порушує права позивачки фактами незаконного будівництва (реконструкції), то колегія суддів вважає за необхідним роз'яснити позивачки, що апеляційний суд здійснює перевірку законності рішення суду в межах підстав та предмету заявлених позовних вимог.

Оскільки сторона в суді першої інстанції не уточнювала предмет та підстави позову, а в суді апеляційної інстанції такі повноваження відсутні, слід виходити з того, що як зазначалось вище, позовні вимоги заявлялись щодо усунення перешкод в користування земельною ділянкою, а питання про усунення перешкод в реалізації права власності позивачкою на об'єкти нерухомого майна - її квартиру (частину будинку) не заявлялись, тобто не були предметом судового розгляду, а тому позивачка має право на звернення до суду з відповідним позовом.

Щодо доводів апеляційної скарги що суд першої інстанції не надав ОСОБА_2 часу та можливості щодо надання доказів на підтвердження позовних вимог, а тому вищевикладене є підставою для скасування рішення суду, то вказане твердження спростовується матеріалами справи, в яких відсутні належним чином оформленні клопотання в порядку ст.ст. 135, 137 ЦПК України про витребування таких доказів.

Всі інші посилання суду першої інстанції щодо оцінки доказової бази мають враховуватись позивачкою та її представником при підготовці відповідного позову та правового значення для цієї справи з врахуванням заявлених підстав та предмету позовних вимог не мають.

Суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, з дотриманням принципів диспозитивності, змагальності цивільному судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, дійшов правильного висновку, про необхідність відмови у задоволенні позову.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження, апеляційний суд відхиляє скаргу та залишає рішення суду першої інстанції, на підставі ст. 308 ЦПК України, без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року - відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Одеської області

Є.С. Сєвєрова

М.В. Процик