АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/1869/14-ц Номер провадження 22-ц/786/97/15Головуючий у 1-й інстанції Крикливий В.В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.

при секретарі Колодюк О.П.

за участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 21 жовтня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом та просила договір дарування, посвідчений Комсомольської державною нотаріальною конторою в реєстрі за №2-430 від 28 січня 1995 року, визнати недійсним; замінити актовий запис №352 в «Списку домоволодінь, господарі яких не проживають на території ради», про те що: «житловий будинок 1957 року побудови, з господарськими будівлями, в с. Кияшки м. Комсомольська по АДРЕСА_1 рахується за громадянами: ОСОБА_2 - 1/2 частини на підставі договору дарування, посвідченого Дмитрівською сільською радою народних депутатів міста Комсомольська Полтавської області в реєстрі №75 від 17 грудня 1992 року, та 1/2 частини - ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого Комсомольською державною нотаріальною конторою в реєстрі за №2-430 від 28 січня 1995 року; виключити актовий запис з реєстру за №2-430 від 28 січня 1995 року

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що на підставі договору дарування, посвідченого Дмитрівською сільською радою міста Комсомольська Полтавської області, від 22 грудня 1992 року вона набула право власності на житловий будинок і господарські будівлі, розташовані в с. Кияшки м. Комсомольська по АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування, посвідченого Державною нотаріальною конторою, від 28 січня 1999 року вона передала у власність ОСОБА_4 1/2 частину згаданого жилого будинку і господарських будівель.

Вказує, що вказаний договір укладено на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки вона не може вільно реалізувати своє право власності на ? частину житлового будинку, розташованого в с. Кияшки м. Комсомольська по АДРЕСА_1. При цьому, спірний договір дарування не відповідає її дійсній волі, так як вона не усвідомлювала, що з часом виникнуть труднощі з утриманням та відчуженням спірного житлового будинку, що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 21 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 жовтня 2014 року вирішено питання про судові витрати.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 21 жовтня 2014 року в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме неврахування судом першої інстанції факту неповного усвідомлення нею істотних умов договору дарування при його укладенні, а також неприйняття відповідачем її дару.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого Дмитрівською сільською радою міста Комсомольська Полтавської області, від 22 грудня 1992 року позивачка ОСОБА_2 набула право власності на жилий будинок і господарські будівлі, розташовані в с. Кияшки м. Комсомольська по АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно договору дарування, посвідченого Державною нотаріальною конторою, від 28 січня 1999 року позивачка передала у власність відповідачу ОСОБА_4 1/2 частину вказаного житлового будинку із господарськими будівелями (а.с.21). У витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно станом на 19 червня 2008 року ОСОБА_2 зазначена як власниця 1/2 частини згаданого будинку з господарськими будівлями (а.с.11).

Відповідно до рішення Дмитрівської сільської ради від 30 вересня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передано у безоплатну приватну власність земельну ділянку, розташовану в с. Кияшки м. Комсомольська по АДРЕСА_1, в розмірі по 0,8 га кожному (а.с.27).

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 21 березня 2011 року проведено розподіл житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки в с. Кияшки м. Комсомольська по АДРЕСА_1. За позивачкою ОСОБА_2 визнано право власності на 62/100 частки житлового будинку із господарськими будівлями, а за відповідачем ОСОБА_4 - 38/100 частки (а.с.28).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача відповідало її волі, а труднощі з утриманням та відчуженням спірного житлового будинку, які виникли після укладення договору дарування, не можуть бути підставою для визнання його недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, питання недійсності договору дарування від 28 січня 1995 року має вирішуватися відповідно до положеньЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР в редакції 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Як вбачається зі змісту договору дарування від 28 січня 1995 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар ? частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в с. Кияшки м. Комсомольська по АДРЕСА_1.

При цьому вказаний договір скріплений підписами сторін, а отже ОСОБА_4, є таким, що прийняв у дар частину житлового будинку.

Доказів примусового або іншого, проти волі ОСОБА_4, укладання спірного договору надано не було, а тому доводи апелянта про те, що відповідач не бажав приймати у дар частину житлового будинку, є неспроможними.

Твердження апелянта про те, що відповідач не зареєстрував належним чином право власності на свою частку спірного житлового будинку, чим порушив умови договору, є безпідставними.

Так, оспорюваний договір дарування та норми Глави 22 ЦК УРСР в редакції 1963 року не передбачають обов'язку обдаровуваного здійснити державну реєстрацію права власності на дар та не пов'язують дійсність договору дарування з подальшою державною реєстрацією права власності на предмет договору.

Доводи апелянта щодо наявності з її боку помилки щодо істотних умов договору дарування є необґрунтованими.

Так, згідно статті 56 ЦК 1963 року угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

Із змісту згаданої статті слідує, що обставини, щодо яких помилилася сторона угоди, мають існувати саме на момент її вчинення.

З роз'яснень, які викладені в пункті 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», убачається, що відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Неусвідомлення ОСОБА_2 складнощів з подальшою реалізацією предмета договору дарування, на яке вона вказує в апеляційній скарзі не можна вважати помилкою, оскільки до умов договору дарування від 28 січня 1995 року не відноситься порядок та способи подальшої реалізації сторонами свого права власності.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, посилання апелянта на необхідність розірвання договору дарування з підстав, визначених ст. 727 ЦК України є неспроможним, оскільки у суді першої інстанції ОСОБА_2 заявлялась вимога про визнання договору дарування від 28 січня 1995 року недійсним. Питання розірвання спірного договору судом першої інстанції не розглядалось.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду, апелянтом не надано.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги про помилковість судового рішення спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які передбачені ст.309 ЦПК України як підстави для скасування або зміни рішень.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 21 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді О.Ю. Кузнєцова

С.Ю. Мартєв

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: