АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/579/15 Справа № 203/4158/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Маймур Ф. Ф. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Красвітної Т.П.

за участю секретаря Самокиша О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Управління-служба у справах дітей Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на виготовлення дитячого проїзного документу та на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року позивачка звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Управління-служба у справах дітей Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на виготовлення дитячого проїзного документу та на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Судовий збір сплачений у відповідності до вимог чинного законодавства.

У обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на ті обставини, що шлюбні відносини між нею та відповідачем були припинені на підставі рішення суду від 12.03.2012 року. Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач займається створенням всебічних сприятливих умов для зростання та розвитку дитини, відповідач про оздоровлення доньки та її всебічний розвиток не піклується, матеріально не забезпечує, окрім того, відмовляється надати позивачу, у передбаченому законом порядку, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. Крім того, позивач має стосунки з громадянином Російської Федерації, до якого позивач має намір регулярно виїжджати для підтримання сімейних стосунків. Також, позивач зазначила, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини за кордон, безпідставне небажання батька дитини надати згоду на виїзд дитини за кордон, позивач звернулась до суду та просила суд надати їй або її представнику дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_4 за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку без дозволу батька, а також, надати дозвіл на виїзд дитини за межі України у супроводі матері, або інших осіб уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, до досягнення нею шістнадцятирічного віку без згоди батька (а.с.3-5).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, оскільки рішення першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

У відповідності з абзацами 1, 2 частини 2 статті 4 Закону України від 21.01.1994 р. № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

В силу п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт.

Згідно п. 18 зазначених Правил, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

В силу ст.. 313 ЦК України та п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадках, визначених цими Правилами, або у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 21.04.2007 року позивач з відповідачем уклали шлюб, від якого у сторін з'явилась донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2012 року шлюб між сторонами було розірвано.

У судовому засіданні встановлено, що з моменту розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на її утриманні, що підтверджується копією довідки № 10643 від 12.06.2014 року, акту від 16.06.2014 року та поясненнями сторін у судовому засіданні(а.с.12-13)

06.08.2014 року комісія з питань захисту прав дитини Управління - служба у справах дітей Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про доцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька було вирішено рекомендувати матерії уточнити заяву та конкретно визначити до якої країни, на який період та з якою метою буде виїжджати дитина за кордон, по кожній країні окремо та обґрунтувати свою заяву, що підтверджується випискою з протоколу (а.с.44-45).

05.11.2014 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Управління - служба у справах дітей Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про доцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька, було вирішено рекомендувати виконкому Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради прийняти рішення та надати до суду письмовий висновок про доцільність надання дозволу на виїзд малолітньої ОСОБА_4 лише у період з 29.12.2014 року по 11.01.2015 року до Польщі та Болгарії, з 09.03.2015 року по 23.03.2015 року до Об'єднаних Арабських Еміратів, з 29.05.2015 року по 01.08.2015 року, що підтверджується випискою з протоколу (а.с.67).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при розгляді справи суд критично оцінив посилання позивача на той факт, що відповідач не піклується про оздоровлення доньки та її всебічний розвиток, матеріально не забезпечує, оскільки, як встановлено у судовому засіданні батько виконує свої батьківські обов'язки на стільки на скільки є можливим, не відмовляється матеріально приймати участь у утриманні дитини, але позивач не ставить даних вимог, що також підтверджується тим, що позивач не зверталась до суду з питання щодо стягнення аліментів з ОСОБА_3

Також, колегія суддів вважає безпідставним твердження апелянта про те, що відповідач відмовляється надати позивачу у передбаченому законом порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, оскільки, зазначене спростовується поясненнями самої ОСОБА_2, згідно до яких відповідач раніше надавав дозвіл, а також відсутністю доказів того, що позивач взагалі зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон у супроводі матері, при цьому, визначивши конкретно до якої країни, на який період та з якою метою буде виїжджати дитина за кордон, по кожній країні окремо.

Також, колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги щодо висновоку Управління служби у справах дітей Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради, який має бути виготовлений за результатами засідання комісії з питань захисту прав дитини від 05.11.2014 року, оскільки, позовні вимоги позивача набагато ширші та стосуються надання права на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька до шістнадцяти років, а не до конкретної країни та на конкретний період часу.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку також, що на меті апелянт має намір виїхати до м. Сиктивкар Республіки Комі Російської Федерації для підтримання сімейних стосунків з громадянином Російської Федерації ОСОБА_6 (а.с.14-18) та дані обставини є дійсною підставою позову, при цьому, вона має намір у подальшому узгодити з відповідачем питання щодо порядку спілкування дитини з ним, при цьому, позивач не надає суду ні першої інстанції, ні апеляційної жодних доказів щодо того, де буде проживати дитина, у яких умовах, у якій школі буде навчатися, як і працевлаштування самої позивачки на новому місці.

Враховуючи вищезазначене, оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності, щодо вимог позивача до відповідача, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що дитина має право спілкуватися з батьками, іншими особами, з якими існують сімейні зв'язки або навіть психологічні та духовні.

Судом першої інстанції було встановлено, що на час звернення позивачки до суду дитина має постійне місце проживання в Україні, у неї виникли звички та прив'язаність саме до цих умов, у школі вона має друзів, з якими навчається.

Позивачка не довела у суді ні першої, ні апеляційної інстанції, що її прагнення виїхати за межі України на постійне проживання чи тимчасово обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі.

Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.

При цьому, згідно ст.. 4 Конвенції про контакт з дітьми, яка була ратифікована Верховною Радою України 20 вересня 2006 року та набула чинності для України 1 квітня 2007 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Статтею 7 Конвенції передбачено, що під час вирішення спорів стосовно контакту судові органи вживають усіх належних заходів для: забезпечення поінформованості кожного з батьків про важливість для їхньої дитини та їх обох установлення та підтримання регулярного контакту з їхньою дитиною; заохочення батьків та інших осіб, які мають сімейні зв'язки з дитиною, до досягнення мирових угод стосовно контакту, зокрема шляхом використання сімейного посередництва та інших процедур для вирішення спорів; забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб.

Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 155 Сімейного Кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Декларації прав дитини, Конвенції про контакт з дітьми, Сімейного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

У судовому засіданні були встановлені фактичні обставини, які свідчать про те що, батько приймає участь у вихованні дитини, не перешкоджає виїзду дитини до країн Європи, але має ґрунтовні підстави вважати, що виїзд дитини до Російської Федерації порушить його права та права дитини. Крім того, суд не може розглядати питання на перед та без чіткої конкретизації вимоги, тобто, без зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі дитини. Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи із пріоритетності інтересів малолітньої дитини ОСОБА_4, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не вбачає, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

Т.П.Красвітна