Справа №592/4011/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Кондратенко М. В.
Номер провадження 22-ц/788/82/15 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 18 листопада 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівний дослідно-експерементальний завод «Темп»

про стягнення грошових сум, відшкодування спричиненої моральної шкоди за порушення трудових прав,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 18 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Стягнуто з ПАТ «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп» на користь ОСОБА_3 :

- 3 352, 82 грн. індексації заробітної плати за період роботи на підприємстві з 01 грудня 2008 року по червень 2011 року;

- 350, 75 грн. грошової компенсації за невикористані відпустки за роботу у період з 01 грудня 2008 року і недоплаченої на час звільнення 14 червня 2011 року;

- 357 грн. 54 коп. компенсації втрати заробітку за порушення термінів його виплати за період серпня-листопада 2013 року;

- 13 524 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні;

- 1 000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди за порушення трудових прав, а всього загальну суму 18 595,11 грн.

В іншій частині заявлених вимог відмовлено за їх необгрунтованістю.

Стягнуто з ПАТ «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп» на користь держави судові витрати в розмірі 487 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив скасувати рішення суду в частині позовних вимог, які задоволені частково та у задоволенні яких відмовлено.

При цьому зазначає про те, що Підприємство, видавши накази про встановлення неповного робочого часу, не мало законних підстав для його встановлення через відсутність змін в організації виробництва і праці, всі обставини, які зазначені в наказах не є змінами в організації виробництва і праці. Крім того, вказує, що відповідач взагалі не повідомив його про запровадження неповного робочого часу і про наявність таких наказів він дізнався лише під час судового розгляду. Під час розгляду справи також було встановлено, що у грудні 2008 та вересні 2009 року він звертався із заявами про встановлення неповного робочого часу, однак вони були написані на прохання керівника відповідача, проте за заявами відповідач не видав відповідних наказів, що свідчить про відсутність угоди між працівником та роботодавцем, отже неповний робочий час не був встановлений, він продовжував працювати в умовах повного робочого часу, що передбачає виплату заробітної плати у повному обсязі, виходячи зі встановленого посадового окладу 3400,00 грн. Також не погоджується з розміром стягнутої недоплаченої компенсації за невикористані відпустки. Вказує, що при частковому стягненні на його користь недоплаченої індексації заробітної плати судом не були застосовані положення ч. 2 ст.38 КЗпП України, які підлягали застосуванню і як наслідок, судом недостягнуто 12 979, 79 грн. індексації. Також вказує, що внаслідок порушення судом ч.2 ст.38 КЗпП і відмови у задоволенні у повному обсязі його вимог про стягнення індексації заробітної плати судом відмовлено у стягненні 340,66 грн. недоплаченої допомоги при звільненні, оскільки сума індексації за вересень та жовтень 2013 року мала бути врахована відповідачем при визначенні середнього заробітку. Також вважає, що сума середнього заробітку за затримку проведення розрахунку при звільненні визначена судом з порушенням ст. 117 КЗпП та п. 2,5,8 Порядку № 100, оскільки суд визначив середній заробіток не по день фактичного розрахунку з ним, а по день арешту банківських рахунків відповідача органом державної виконавчої служби за різними виконавчими документами - 03 березня 2014року. Крім того, вважає необґрунтованим та несправедливим рішення суду в частині часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди внаслідок порушення відповідачем його законних трудових прав на отримання заробітної плати у розмірі, встановленому трудовим договором, на отримання індексації заробітної плати, на проведення повного розрахунку при звільненні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, який апеляційну скаргу підтримує з мотивів у ній викладених, пояснення представника ПАТ «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп» Бондаренка В.М., який проти скарги заперечує, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем належними та допустимими доказами обставин, на які останній посилався у позові.

Колегія суддів вважає висновок суду законним та обґрунтованим.

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом до ПАТ «Лебединський машинобудівний дослідно-експерементальний завод «Темп», який обґрунтовував тим, що 18 листопада 2013 року був звільнений за скороченням штатів з посади заступника Голови правління з наукової роботи ПАТ«Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп». Під час роботи на підприємстві отримував заробіток, який складав 3 400 грн. посадового окладу, однак після звільнення з отриманих у Пенсійному фонді даних щодо його персоніфікованого обліку дізнався, що роботодавець у порушення вимог ст. 115 КЗПП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» за окремі періоди його роботи не доплачував заробітну плату, що становить, за його підрахунками, борг у сумі 25 702, 38 грн., в зв'язку з чим йому спричинено моральну шкоду, яку оцінює у 77 107, 14 коп., з розрахунку 03 грн. за кожну невиплачену гривню заробітку, обгрунтовуючи її заподіяння погіршенням стану здоров'я, необхідністю стаціонарного лікування з 18 березня 2014 року по 02 квітня 2014 року, розпачем та дратівливістю, що спричинило погіршення відносин з близькими та рідними. Також вказував, що роботодавець у порушення вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та постанови Кабінету Міністрів України за № 1078 від 17 липня 2003 року «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» за період його роботи з 01 грудня 2008 року по день звільнення не проводив нарахування такої індексації. Заборгованість підприємства за його підрахунками складає 12 979, 79 грн. Порушення трудових прав спричинило моральну шкоду, яку він оцінює у 38 939, 37 грн., з розрахунку 03 грн. за кожну невиплачену гривню індексації, та обґрунтовує моральними стражданнями, втратами коштів через інфляційні процеси у державі. Крім того, вказував, що роботодавець нерегулярно виплачував заробіток у порушення вимог ст. 115 КЗПП України, що створило заборгованість у 2013 році, яка складала : за серпень - 2 786, 49 грн., за вересень - 2 688 грн., за жовтень - 1857 грн., за листопад - 1 591, 98 грн., що залишалась не виплаченою до18 квітня 2014 року. Вважає, що у відповідності до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» йому повинна бути нарахована компенсація втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням строків її виплати, з врахуванням індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року за №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, а тому така сума невиплаченої компенсації, за його підрахунками за період з серпня по листопад 2013 року становить 357, 54 грн. Оскільки роботодавець ігнорував вимоги законодавства щодо нарахування індексації заробітку, це потягло за собою порушення вимог ст.83 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про відпустки», постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» невірне обрахування суми грошової компенсації при звільненні за невикористані дні відпусток, а також суми вихідної допомоги при звільненні, що за його підрахунками недоплата становить: компенсація за невикористану відпустку - 6 555, 75 грн., вихідна допомога при звільненні - 340, 66 грн. Після звільнення з роботи 18 листопада 2013 року, підприємство не провело з ним повного розрахунку і заборгованість по виплаті заробітку у порушення вимог ст. 116 КЗПП України вчасно виплачена не була, а стягнута за судовим наказом у сумі 14 614, 51 грн. Розрахунок проведений у повному обсязі лише 18 квітня 2014 року під час примусового виконання судового рішення ДВС Лебединського міськрайонного управління юстиції. Вказував, що затримка проведення розрахунку за період з 19 листопада 2013 року по 18 квітня 2014 року складає 151 день. Виходячи з вимог ст.117 КЗпП України, а також суму середньоденного заробітку, що становить 122, 07 грн., він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що за його підрахунками становить 18 432, 57 грн. Також порушенням трудових прав щодо отримання всіх належних грошових сум при звільненні йому спричинена моральна шкода, яку оцінює в 43 843, 53 грн., з розрахунку 3-х кратного розміру невиплачених при звільненні сум, і обґрунтовував душевними стражданнями, неможливістю вчасно сплачувати борги за кредитними зобов'язаннями, купувати ліки з причин відсутності достатніх коштів.

Враховуючи зазначене, просив стягнути на його користь недоплачені суми у розмірі 64 368, 69 грн., моральну шкоду 159 890, 04 грн.

Згідно ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.56 КЗп.П України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до вимог ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу / проведення розрахунку з працівником щодо виплати належних йому сум в день його звільнення /, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп».

Згідно наказу (а.с.10) 01 грудня 2008 року ОСОБА_3 прийнятий по переводу на посаду заступника голови правління по науковій роботі у ВАТ «Лебединський МБДЕ завод «Темп».

27 травня 2011 року ОСОБА_3. подав заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 13 червня 2011 року (а.с.54).

На підставі заяви про звільнення ОСОБА_3. звільнений роботи згідно наказу № 33л від 14 червня 2011 року (а.с.53).

25 червня 2011 року ОСОБА_3 подав заяву про прийняття його на роботу на посаду заступника голови правління по науковій роботі з 29 червня 2011 року (а.с.56).

Згідно наказу № 36л від 29 червня 2011 року ВАТ «Лебединський МБДЕ завод «Темп» ОСОБА_3 прийнятий на посаду заступника голови правління по науковій роботі з 29 червня 2011 року та оплатою праці згідно штатного розкладу (а.с.55).

18 листопада 2013 року ОСОБА_3 звільнений з роботи за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України - скорочення штатів, що підтверджується записами у трудовій книжки, копією наказу від 18 листопада 2013 року за № 51-л про звільнення (а.с. 10, 57).

У трудову книжку позивача не були внесені записи щодо його звільнення роботи 14 червня 2011 року та прийняття на роботу 29 червня 2011 році, посилаючись на що, позивач зазначає про те, фактично трудовий договір не припиняв своєї дії, звільнення у 2011 році не відбувалося, хоча не спростовує написання ним заяв про звільнення і про прийняття на роботу, копії яких маються в матеріалах цивільної справи, пояснюючи такі дії тим, що заява про звільнення була подана за домовленістю з керівництвом з метою отримання компенсації за невикористані відпустки. Представник відповідача у судовому засіданні не зміг пояснити, чому не були внесені записи в трудову книжку позивача, але вважає, що не внесення записів не є підставою вважати, що трудовий договір не припинявся, оскільки є достатньо доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_3 на підставі заяви був звільнений і в тому ж місяці червні - знову прийнятий на роботу.

По-перше, самим позивачем не оскаржувались зазначені накази, не визнавались незаконними, вони є дійсними і чинними.

По-друге, в особових картках ОСОБА_3, копії яких знаходяться на а.с.79,80 цивільної справи, маються записи наступного змісту: «Трудову книжку отримав 14 06 2011р.», «Трудову книжку отримав18 11 2013р.» Ці записи скріплені підписами ОСОБА_3

По-третє, за перше півріччя 2011 року Підприємство направляло відповідні звіти до Податкових та Пенсійних органів (а.с.77, 78, 96), у яких відображені трудові відносини ОСОБА_3: дата припинення 13 червня, дата початку - 29 червня 2011 року.

Тобто, факт звільнення та прийняття у червні 2011 року позивача на роботі документально підтверджено і не викликає сумніву у суду.

На підтвердження безперервної роботи у відповідача (без звільнення у червні 2011 року) позивач посилається на Індивідуальні відомості про застраховану особу, надані Пенсійним Фондом України та долучені до матеріалів справи (а.с. 11), які на думку позивача не містять відомостей про його звільнення та прийняття на роботу у червні 2011 року, з чим погодитись не можливо, оскільки в Індивідуальних відомостях обліковується страховий стаж, необхідний для призначення пенсії та не фіксуються прийняття і звільнення з роботи працівника.

Обставини щодо звільнення позивача у червні 2011 року з роботи мають суттєве значення для вирішення позовних вимог про індексацію грошових доходів.

Задовольняючи частково заявлені позовні вимоги про нарахування індексації, суд першої інстанції вірно виходив з того, що з червня 2011 року, з часу повторного прийняття на роботу ОСОБА_3 по день його звільнення - по 18 листопада 2013 року не було підстав для нарахування такої індексації, оскільки індекс споживчих цін не перевищував 101 %, з чим погоджується і ОСОБА_3, одночасно наполягаючи на проведенні індексації за весь час роботи, починаючи з 2008 року і по момент його звільнення у 2013 році, без врахування факту звільнення у червні 2011 року. А за період роботи з 01 грудня 2008 року по 14 червня 2011 року, з урахуванням вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», вимог постанови Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що роботодавець не проводив нарахування індексації, чим порушив право позивача на отримання зазначених сум. З розрахунків, наданих відповідачем, вбачається, що з грудня 2008 року по червень 2011 року сума виплати позивачеві такої індексації становить 3 352, 82 грн. і з цією сумою за період з 2008 року по 2011 рік погоджується позивач (а.с.53-56, 80, 89-92).

Позивач стверджує, що невиплата йому індексації заробітної плати потягла за собою невірне обрахування суми грошової компенсації при звільненні у 2011 році та у 2013 році за невикористані ним дні відпусток, а також суму вихідної допомоги при звільненні 18 листопада 2013 року, за його підрахунками недоплата складає: компенсації за невикористану відпустку у 2011 році - 3 879, 59 грн., компенсації за невикористану відпустку у 2013 році - 2 676, 16 грн. на загальну суму 6 555, 75 грн.; вихідної допомоги при звільненні - 340, 66 грн. (а.с.18-20).

Як уже зазначалось вище, за період з червня 2011 року по 2013 рік індекси споживчих цін не перевищували поріг індексації, а тому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відсутні підстави вважати, що розрахунки сум нарахованих позивачу на час звільнення 18 листопада 2013 року коштів, а саме: компенсації за невикористану відпустку за 2013 році у розмірі 2 689, 68 грн., вихідної допомоги при звільненні з підстав п.1 ч.1 ст. 40 КЗПП України проведені з порушенням вимог Закону. Що стосується іншого періоду роботи позивача, судом першої інстанції стягнуто 350 грн. 75 коп. грошової компенсації за невикористані відпустки за період з 01 грудня 2008 року по червень 2011 року, з чим погоджується і позивач.

Як вбачається із заяв ОСОБА_3, наданих адміністрації роботодавця, він просив перевести його на роботу з неповним робочим днем з 01 грудня по 31 грудня 2008 року шляхом скорочення робочого часу до 4-х годин, а також на неповний робочий місяць з 01 вересня по 30 вересня 2009 року (а.с. 116 ,117).

З наказів Голови правління товариства від 30 вересня 2008 року за № 153, від 19 грудня 2008 року №183, від 30 липня 2009 року № 85, від 12 жовтня 2012 року № 171, від 24 травня 2013 року № 81, від 03 жовтня 2013 року № 119 вбачається, що на підприємстві встановлювались :

- з 01 грудня 2008 року неповний робочий день - у 4 години строком на 2 місяці;

- з 19 лютого 2009 року до 01 жовтня 2009 року - неповний робочий день (проводити роботу у понеділок, вівторок середу) ;

- з 30 вересня 2009 року - неповний робочий день, по 4 години строком на 10 місяців ;

- для окремих працівників згідно списку, до якого входив ОСОБА_3 - з 15 жовтня 2012 року триденний робочий тиждень (понеділок, вівторок, середа);

- з 24 липня 2013 року триденний робочий тиждень (понеділок, вівторок,середа );

- з 04 жовтня 2013 року 3-х денний робочий тиждень .

Зазначеними наказами передбачалось нарахування і виплата працівникам заробітної плати відповідно до відпрацьованого часу та на умовах неповного робочого часу (а.с. 118-124).

Відповідно до зазначених наказів, вівся облік робочого часу працівників, в тому числі й позивача ОСОБА_3, з нарахуванням заробітку відповідно до відпрацьованого часу, неповного робочого часу за періоди та вказані останнім як недоплату коштів згідно даних персоніфікованого обліку, що підтверджується копіями табелів обліку робочого часу (а.с. 58-76 ).

Зазначенні накази про встановлення неповного робочого часу позивачем в установленму порядку не оскаржувались, не визнавались незаконним, а тому, відсутні підстави для нарахування заробітної плати за повний робочий час, на чому наполягає позивач, заявляючи вимогу про стягнення недоплаченої заробітної плати. Заслуговують на увагу пояснення з цього приводу представника відповідача про те, що позивач входив в склад керівництва підприємства і знав ситуацію, що складалася на підприємстві, про встановлення неповного робочого часу. Протягом всього часу роботи на підприємстві він отримував заробітну плату в значно меншому розмірі, що підтверджено матеріалами справи, аніж передбачену штатним розкладом та наказом від 01 грудня 2008 року, копії яких надані апеляційному суді, з яких вбачається що заступнику голови правління по науковій роботі встановлений посадовий оклад 3400 грн., з чим погоджувався, не оскаржуючи незаконні дії відповідача по зменшенню розміру заробітної плати у зв'язку з переведенням працівників, в т.ч. і його, на неповний робочий час.

У 2013 році ОСОБА_3 заробітна плата виплачувалася з порушенням вимог ст.115 КЗпП України, від чого утворилася заборгованість: за серпень - 2 786, 49 грн., за вересень - 2 688 грн., за жовтень - 1 857 грн., за листопад - 1 591, 98 грн., яка залишалась не виплаченою до 18 квітня 2014 року (а.с.17).

На день звільнення ОСОБА_3 18 листопада 2013 року роботодавець у порушення вимог ст.116 КЗПП України не провів з працівником повного розрахунку і сума заборгованості у розмірі 14 614, 51 грн. йому виплачена не була (борги за 2013 рік по виплаті заробітку за період серпня-листопада 2013 року, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога при звільненні (а.с.13,57).

Судовим наказом Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 січня 2014 року (справа № 592/188/14-ц, 2-н/592/50/14) стягнуто з ПАТ «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп» на користь ОСОБА_3 зазначену суму заборгованості. Постановою державного виконавця ДВС Лебединського міськрайонного управління юстиції від 14 лютого 2014 року відкрите виконавче провадження по примусовому виконанню судового рішення (а.с. 22, 23).

Остаточний розрахунок з ОСОБА_3 проведений 18 квітня 2014 року шляхом перерахунку залишкової суми заборгованості у розмірі 11 973, 60 грн. на користь стягувача відповідно до розпорядження державного виконавця № 42087327/252/14/4 від 01 квітня 2014 року, розрахунку розподілу стягнутих з боржника коштів від 01 квітня 2014 року (а.с. 99-101).

Згідно наданого позивачем до суду першої інстанції розрахунку, затримка проведення з ним розрахунку при звільненні за період з 19 листопада 2013 року по 18 квітня 2014 року складає 151 день. Виходячи з суми середньоденного заробітку, яка становить 122, 07 грн., він просив стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 18 432, 57 грн. (а.с. 7).

Задовольняючи частково в цій частині позовні вимоги, стягуючи на користь позивача 13524 грн., суд першої інстанції виходив з того, що затримка у виплаті належної заробітної плати мала місце, але для розрахунку судом взятий період з часу звільнення - з 19 листопада 2013 року по 03 березня 2014 року, по день накладення державним виконавцем арешту на кошти. Колегія суддів з таким висновком погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у разі невиплати належних працівникові грошових коштів з вини власника або уповноваженого ним органу.

Як вбачається з матеріалів справи, з пояснень представника відповідача, не проведення повного розрахунку зі стягувачем не пов'язано з виною роботодавця, бо цьому завадив арешт, накладений на всі рахунки товариства. Кошти на ці рахунки надходили, але Товариство розпорядитись ними не мало можливості.

Зазначена обставина підтверджується постановою державного виконавця відділу ДВС Лебединського міськрайоного управління юстиції Ващенко О.В. від 04 березня 2014 року про накладення арешту на кошти боржника в межах 547 597, 06 грн., витягом з ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо наявності коштів на рахунках товариства, розпорядженням та розрахунком державного виконавця (а.с. 97,98,99,100), з яких вбачається, що у провадженні Державної виконавчої служби знаходилось багато виконавчих проваджень про стягнення заборгованості по заробітній платі на користь працівників, в тому числі і на користь ОСОБА_3 Заборгованість по заробітній платі погашалась всім, в тому числі і позивачеві у справі, саме за рахунок арештованих коштів. Інших коштів, майна, на яке можливо було звернути стягнення, за поясненнями представника відповідача, у Підприємства не було. Протилежного ОСОБА_3 суду не довів.

Колегія суддів знаходить також законним і обгрунтованим висновок суду про стягнення на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Суд дійшов такого висновку з урахуванням фактичних обставин справи, наданих позивачем доказів заподіяння йому моральної шкоди, суттєвості порушених його трудових справ, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості.

З урахуванням викладеного, колегія суддів знаходить рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, таким, що відповідає зібраним у справі доказам, не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначені вимоги Закону судом першої інстанції дотримані.

Відповідно до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити .

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 18 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -