Ухвала

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором від 07 грудня 2006 року, у забезпечення якого зі ОСОБА_2 було укладено договір поруки, унаслідок чого виникла кредитна заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь банку.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року зазначене рішення районного суду скасовано й позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 231 569 грн 22 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 162 607 грн 48 коп. та заборгованості по процентам - 68 961 грн 74 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

ОСОБА_2 у поданій касаційній скарзі просить рішення апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а скарга ОСОБА_2 - задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов ПАТ «Альфа-Банк», апеляційний суд виходив з того, що з вини боржника, який належним чином не виконував умови кредитного договору виникла заборгованість, яка підлягає стягненню як з боржника так і з поручителя, оскільки відсутні підстави припинення поруки. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення пені на користь банку, суд зазначив про те, що пункт кредитного договору, яким визначено розмір пені, у судовому порядку визнано недійсним.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що 07 грудня 2006 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 27 347, 72 доларів США зі сплатою 12% річних, які в подальшому було збільшено до 14,5% річних, строком до 07 грудня 2012 року.

У забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним договором між банком та ОСОБА_2 того ж дня було укладено договір поруки.

Пунктом 5.2 кредитного договору передбачено право банку змінити розмір процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, чим позивач і скористався збільшивши процентну ставку до 14,5% річних.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного договору.

Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Крім того, за правилами ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до абз. 2 п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 зазначала про те, що банком пропущено, встановлений законодавством строк звернення з вимогою до поручителя, оскільки вимога боржнику про дострокове повернення кредиту була направлена 18 лютого 2009 року, крім того збільшення відсоткової ставки за користування кредитом, унаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності, відбулося без її згоди і повідомлення.

Стягуючи солідарно заборгованість з позичальника та поручителя, суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність правових підстав для припинення поруки, оскільки п. 2.1 договору поруки передбачено, що поручитель поручається за виконання боржником й наступних обов'язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на його підставі в майбутньому, отже ОСОБА_2 як поручитель надала згоду на зміну умов основного зобов'язання.

Проте на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України апеляційний суд не врахував того, що умовами договору поруки не визначено погодження поручителя зі змінами до кредитного договору та конкретними умовами, порядком і обсягами збільшення відповідальності боржника, а лише зазначено про те, що при внесенні змін у кредитний договір обставини, що з нього виникають, розповсюджуються на поручителя, а також не вказано про те, що поручителя не слід повідомляти про зміну умов кредитного договору, в зв'язку із чим, його висновок про те, що в даному випадку не потрібна згода поручителя на збільшення відсоткової ставки прямо суперечить ч. 1 ст. 559 України та порушує права поручителя за укладеним договором, оскільки збільшує обсяг його відповідальності у порівнянні з тими умовами, які були визначені сторонами при укладенні договору поруки.

Також судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що вимоги до поручителя повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем) (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року).

Тобто апеляційний суд не перевірив, чи банк не скористався своїм правом на повернення кредиту достроково, у зв'язку з чим строк виконання основного зобов'язання змінився, та не з'ясував, чи така вимога була направлена позичальнику й коли, оскільки саме з цього часу необхідно обчислювати строк звернення до поручителя відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, унаслідок чого дійшов передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для припинення поруки.

Крім того, апеляційним судом взагалі не досліджено графіку погашення кредиту, не перевірена обґрунтованість розрахунку загальної суми боргу й з урахуванням доводів відповідача ОСОБА_1 щодо прострочення кредитора, а також наявного судового наказу про стягнення заборгованості за кредитом, не встановлено дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначено обсягу відповідальності боржника.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги на вказані обставини, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не врахував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково, касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко