Справа № 359/5122/13 Головуючий у І інстанції Саган В.М.
Провадження № 22-ц/780/2508/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ незакінченого будівництвом будинку,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним:

20.09.1980 року сторони уклали шлюб, кий було розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 09.04.2003 року. Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_5 та сина ОСОБА_4, які на даний час є повнолітніми.

Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради народних депутатів за № 287 від 04.10.1982 року відповідачеві була виділена під забудову земельна ділянка площею 0,06 га по АДРЕСА_1. 14.10.1982 року між відповідачем та виконкомом Бориспільської міської ради було укладено договір на безстрокове користування зазначеною земельною ділянкою.

Під час перебування у шлюбі сторонами на вказаній земельній ділянці за спільні кошти було збудовано житловий будинок з надвірними будівлями, який на сьогодні будівництвом фактично закінчений, але не був в прийнятий експлуатацію та не пройшов державної реєстрації, однак використовується позивачем та дітьми за призначенням ще з 1985 року. У спірному будинку, як за постійним місцем проживання, зареєстровані позивач, відповідач та їх діти. Відповідач уникає прийняття збудованого будинку в експлуатацію та здійснення його державної реєстрації, на даний час він із спірного будинку виїхав та проживає з іншою жінкою.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 15.02.2013 року за позивачем було визнано право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів і конструкцій, що були використані для будівництва вказаного житлового будинку та господарських споруд.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 4890/14-43 від 26.05.2014 року поділ житлового будинку, надвірних будівель та споруд, технічно можливий з відхиленням від ідеальних часток сторін. Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області № 485 від 28 липня 2014 року громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надано дозвіл на переобладнання та перепланування житлового будинку АДРЕСА_1 за умови їх звернення до управління містобудування та архітектури міської ради для отримання будівельного паспорту та до інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Київської області для введення в експлуатацію завершеного об'єкта будівництва.

Зважаючи на наведене, позивач просила суд здійснити поділ незакінченого будівництвом спірного будинку, застосувавши 2 запропонований експертом варіант поділу, виділивши позивачу частину співвласника 2.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2015 року позовні вимоги було задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Скаргу обґрунтував тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що чинним законодавством не передбачена можливість поділу незакінченого будівництвом житлового будинку, відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.Крім того вказує, що п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок" від 04 жовтня 1991 року, на який послався суд першої інстанції, не може бути застосований в даному разі, оскільки на даний час він не узгоджується з чинними нормами законодавства України. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржене рішення суду не відповідає наведеним вимогам.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що існують передбачені законом підстави для проведення поділу незавершеного будівництвом житлового будинку до прийняття його в експлуатацію. В той же час з такою позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

У відповідності до положень ст. 8 ЦПК України при вирішенні справи суд має керуватися положеннями Конституції України, її законів та підзаконних актів а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Так, чинним законодавством України передбачена можливість поділу належного співвласникам майна (виділення частки співвласника). В той же час необхідною передумовою для здійснення такого поділу є створення (існування) такого майна на час поділу та виникнення у осіб права на нього.

У відповідності до положень ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно у виді житлового будинку виникає з моменту завершення будівництва, прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації. З урахуванням цього здійснення поділу між співвласниками майна, яке фактично ще не було створене (закінчене будівництвом), та право власності на яке у осіб ще не виникло, чинним законодавством України не передбачене. До настання наведених обставин особа є власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, і які, у разі потреби, можуть бути поділені між їх співвласниками, що і було здійснене в даному випадку, коли позивач, скориставшись своїм правом на поділ спільно набутого з відповідачем майна у виді будівельних матеріалів, визнала за собою право власності на ? їх частину, після чого між сторонами виникли вже цивільні правовідносини щодо спільної часткової власності на такі матеріали, однак не на житловий будинок як об'єкт правовідносин.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що здійснення поділу незавершеного будівництвом житлового будинку до закінчення його будівництва та прийняття в експлуатацію не передбачене жодною чинною нормою законодавства України. При цьому колегія вважає некоректним посилання суду першої інстанції на постанову Пленуму Верховного суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року як на підставу для здійснення такого поділу, оскільки вказана постанова не є джерелом права в його звичайному розумінні, не може встановлювати нові норми та правила, а зміст її п. 9, зважаючи на численні кардинальні зміни законодавства України, що відбулися з часу прийняття вказаної постанови, не може вважатися актуальним на даний час.

Оскільки в ході розгляду справи не було доведено наявності передбачених законом підстав для проведення поділу між сторонами незавершеного будівництвом житлового будинку, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. При цьому наведене не позбавляє позивача можливості захисту своїх прав за допомогою інших засобів, зокрема звернення з вимогою про усунення порушення її прав або зобов'язання особи вчинити передбачені законом дії.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Враховуючи, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України, рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді