АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» - Луценка Юрія Володимировича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову позивач зазначав, що між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4 26 липня 2007 року укладено кредитний договір № 22/1, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 15 000 гривень 00 копійок з процентною ставкою у розмірі 24,00 % річних та встановленим графіком погашення заборгованості з кінцевим терміном повернення 25 липня 2010 року. В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_6, ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 26 липня 2007 року, за яким поручителем виступив ОСОБА_5 Відповідач ОСОБА_4 свої обов'язки за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 36 064 гривні 77 копійок, яку разом із судовими витратами позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» - Луценко Ю.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Унікальний номер справи: 756/9289/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4692/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Великохацька В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Вважає, що при ухваленні вказаного рішення судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що при поданні позовної заяви позивачем було додано оригінал розрахунку заборгованості, яким і підтверджувались позовні вимоги в частині нарахованих та сплачених сум. З розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_9 неналежно виконувала взяті на себе зобов'язання щодо виконання умов договору, тим самим порушивши ст. 527 ЦК України.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_9 із заявами чи клопотаннями про застосування позовної давності до суду не зверталася, на судове засідання не з'явилася, причини неявки не повідомила, хоча як вбачається із матеріалів справи повідомлена про судове засідання була своєчасно та належним чином, тому відмова суду у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_9 не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконною та необгрунтованою.

Крім того, апелянт посилається, що на даний час Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Уповноважена особа Фонду з метою максимального забезпечення виплат усім вкладникам та кредиторам вживають заходів для збільшення ліквідаційної маси банку, зокрема проводиться робота з боржниками банку щодо погашення ними заборгованості та з метою примусового стягнення заборгованості з боржників.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 липня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2, шляхом заповнення та підписання відповідачем тексту договору, графіка погашення заборгованості, ознайомлення з умовами надання банківських послуг і тарифами банку був укладений кредитний договір № 22/1, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 15 000 гривень 00 копійок з процентною ставкою у розмірі 24,00% річних та встановленим графіком погашення заборгованості з кінцевим терміном повернення 25 липня 2010 року (а.с. 5-12).

Згідно з детальним розрахунком заборгованості, відповідач ОСОБА_4. станом на 03 липня 2014 року порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість у розмірі 36 064 гривні 77 копійок (а.с. 4), таким чином, суд дійшов висновку, що станом на кінцевий термін дії кредитного договору, тобто на 25 липня 2010 року, ОСОБА_2 не виконала взяті на себе і зобов'язання по кредитному договору, порушила графік платежів та не здійснювала розрахунки, що призвело до виникнення заборгованості.

Крім того встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 26 липня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_6, ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким ОСОБА_5 поручився за виконання ОСОБА_2 обов'язку за кредитним договором № 22/1 від 26 липня 2007 року та зобов'язався відповідати перед банком солідарно з позичальником. Згідно з п. 2.1 зазначеного договору поручитель зобов'язується погасити заборгованість позичальника за кредитом протягом трьох днів з моменту отримання повідомлення кредитора про її наявність (а.с. 13-14).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що кінцевий термін дії кредитного договору сторонами визначено 25 липня 2010 року, при цьому позовна заява ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості надійшла до суду у липні 2014 року.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що відповідачем ОСОБА_6 заявлено клопотання про застосування до позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» наслідків пропущення строку позовної давності.

Згідно з положеннями ст.ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, позовна давність щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом першої інстанції встановлено, та вбачається зі змісту апеляційної скарги, що позивачу стало відомо про заборгованість відповідача ОСОБА_4. по кредитному договору після спливу строку виконання зобов'язання. Оскільки останнім днем погашення заборгованості є 25 липня 2010 року, строк позовної давності по сумі кредиту закінчився 25 липня 2013 року, а по неустойці - 25 липня 2011 року.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що доводи ОСОБА_6 про пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом як до нього, так і до ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

При цьому вірним є висновок суду першої інстанції, що у відповідача ОСОБА_4. виникла заборгованість по кредитному договору, а у відповідача ОСОБА_6 виникла заборгованість по договору поруки, але оскільки право пред'явити вимогу у позивача виникло ще у 2010 році, а позовну заяву подано у липні 2014 року, ним пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає обґрунтованим такий висновок суду першої інстанції та зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, договором поруки від 26 липня 2007 року не визначено строк його дії, з огляду на що суд вважає, що кінцевий термін дії поруки - 25 січня 2011 року, тобто 6 місяців після закінчення дії кредитного договору.

Згідно з ч. 2 п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України ; розгляду цивільних і кримінальних справи № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання

З матеріалів справи вбачається, що письмова вимога позивача до поручителя ОСОБА_6 про виконання ним основного зобов'язання датована 04 червня 2014 року, тобто за межами встановленого законом шестимісячного строку для пред'явлення такої вимоги, таким чином суд вважає, що доводи відповідача ОСОБА_6 про фактичне закінчення дії поруки обґрунтовані, а договір поруки від 26 липня 2007 року припинив свою дію 25 січня 2011 року.

Крім того, розглядаючи доводи апеляційної скарги ПАТ «ВіЕйБі Банк» щодо необґрунтованості дій суду, який не звернув увагу на призначення в банку тимчасової адміністрації з 24 листопада 2014 року, посилання апелянта на кризові явища в банківській сфері та фінансові труднощі ПАТ «ВіЕйБі Банк», які зумовили значне звільнення працівників банку, у тому числі й серед юристів юридичного департаменту, що є причиною пропуску строку звернення з позовом по даному кредитному договору, колегія суддів вважає їх неповажними з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.11.2014 року №128 з метою створення сприятливих умов для відновлення фінансового стану банку було призначено тимчасову адміністрацію.

З огляду на фактичні обставини справи, кризові явища в ПАТ «ВіЕйБі Банк» нетривалі, з кінця 2014 року, тому суд апеляційної інстанції вважає, що призначення в листопаді 2014 у банку тимчасової адміністрації не можна вважати поважною причиною пропуску строку для звернення з позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, строк якого закінчився в липні 2010 року.

Відносно доводів апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_9 із заявами чи клопотаннями про застосування позовної давності до суду не зверталася, на судове засідання не з'явилася, тому відмова суду у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_9, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_9 не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконною та необґрунтованою, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у якості відповідача-1 зазначено ОСОБА_9, у якості відповідача -2 ОСОБА_6 (а.с.2-3).

Також вбачається зі змісту заперечення на позовну заяву відповідача -2 ОСОБА_6, ним письмово заявлено суду, що позивачем пропущено строк для звернення до суду (а.с.37-40).

Таким чином, колегія суддів зазначає, що за наявності заяви одного з відповідачів про застосування строку позовної давності доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження матеріалами справи, підстав для її задоволення судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» - ЛуценкаЮрія Володимировича - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: