АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 5486 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Фролова І.В.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: позивача ОСОБА_2

представника відповідача ПАТ КБ «Надра» Побережного О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про зобов'язання вчинити дії;

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 24 лютого 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.02.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ "Комерційний банк "Надра" про зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що перелік способів захисту цивільних прав і інтересів встановлений ст. 16 ЦК, на підставі якої було відмовлено у задоволенні позову не є вичерпний.

Судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Обмежене тлумачення судом ст.16 ЦК України суперечить зазначеним положенням та призвело до неправомірної відмови в реалізації її права на судовий захист.

Таку правову позицію висловив і Верховний суд України прийнявши постанову № 6-20цс11 від 21.05.12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в подібних правовідносинах. Тому, ця постанова Верховного суду України відповідно до процесуального законодавства є обов'язковою для всіх судів України, а також зумовлює обов'язок останніх привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Крім того, із змісту позовної заяви видно, що ОСОБА_2 фактично просить суд припинити дію (бездіяльність) відповідача, яка порушує її право на розпорядженням своїм майном (п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України) і усунути перешкоди у здійсненні нею права розпорядження моїм майном (ст. 391 ЦК України).

В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_2 підтримала подану нею апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній. Представник відповідача ПАТ «КБ «Надра» ПобережнийО.П. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2011 року визнано недійсним договір іпотеки, укладений 15 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра». Предметом вказаного іпотечного договору є земельна ділянка площею 0,0608 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, який знаходиться за вказаною адресою.

Факт належності позивачеві вказаного нерухомого майна на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_5 підтверджується рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 вересня 2009 року, яке набрало законної сили.

02.04.2014 року позивачем було направлено відповідачеві письмову вимогу щодо виключення з реєстру іпотек та заборони відчуження записів про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, а саме: житлового будинку по вул. Достоєвського, 8А у м.Ірпінь, Київської області; земельної ділянки, площею 0,0608 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Листом ПАТ КБ «Надра» відмовило ОСОБА_2 у задоволенні такої вимоги з посиланням на необхідність проведення дослідження обставин, які призвели до виникнення спірної ситуації і визначення шляхів подолання її наслідків.

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ "КБ «Надра», в якому просить зобов'язати відповідача виконати приписи ч. 9 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме подати відповідну заяву нотаріусу Войнаровській І. А. як спеціальному суб'єкту, який здійснює функції державного реєстратора, щодо виключення з реєстру іпотек та заборони відчуження записів про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, а саме: житлового будинку по АДРЕСА_1; земельної ділянки, площею 0,0608 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення позову ОСОБА_2 і колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Як правило, особа, право якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, відповідно до п.253 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус знімає заборону щодо відчуження нерухомого майна лише у визначених Інструкцією випадках, а у випадку визнання недійсним договору іпотеки за рішенням суду, нотаріус знімає заборону щодо відчуження нерухомого майна лише за заявою заставодавця (іпотекодавця), яким в даному випадку є не банк, а є громадянин ОСОБА_7 Таким чином вказана Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та діюче законодавство не зобов'язує банк подати відповідну заяву нотаріусу у випадку визнання судом договору іпотеки недійсним. Суд не може зобов'язати відповідача вчинити певні дії, якщо він за договором не брав на себе таких зобов'язань і діючий закон також не зобов'язує його вчинити ці дії.

Крім того, діючим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачених спосіб захисту осіб, права яких порушені через наявність таких реєстраційних записів. Відповідно до ст.16 зазначеного Закону державна реєстрація припинення іпотеки проводиться на письмову вимогу особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 не зверталась до відповідного реєстраційного органу з письмовою заявою про припинення іпотеки, обтяження, офіційної відповіді на таке звернення не отримувала і чого вона не позбавлена можливості зробити в майбутньому. Крім того, у випадку отримання письмової відмови, вона не позбавлена можливості оскаржити таке рішення реєстраційного органу в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, діючим законодавством визначений конкретний спосіб захисту прав ОСОБА_2 і вона не позбавлена можливості ним скористатись.

З урахуванням положень ст.ст. 15, 16 ЦК України дійсно не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред'явлення позову про зобов'язання відповідача подати заяву нотаріусу щодо виключення з реєстру іпотек та заборони відчуження записів про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів є вірним і він не суперечить ані Конституції України, ані Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, твердження апелянта про незаконність ухваленого судом рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: