Справа № 545/1027/15-ц
Провадження № 2/545/681/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2015 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого Кіндяк І.С.

при секретарі Блажієвській К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 10.04.2013 року відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 позику 24 000.00 грн. під 3 відсотки щомісяця, а відповідно 36% річних, і позичальник зобов'язалась повернути борг в строк до 10.04.2014 року включно, в підтвердження чого написала власноручно розписку. Проте до вказаної дати відповідач за договором позики отримані кошти не повернула.

Позивач просив стягти відповідача борг за договором позики в розмірі 49119.55 грн., та судові витрати в розмірі - 492 грн.

В судове засідання позивач не з'явився, надавши заяву, у якій позов підтримав повністю та просив розглянути справу без її участі на підставі наявних у ній доказів, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач, в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки та її поважність, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України

Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, за згодою позивача, проводиться заочний розгляд справи.

Враховуючи подану заяву , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

В судовому засіданні встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до розписки від 10.04.2013 року, - відповідач: ОСОБА_2 взяла у позивача ОСОБА_1 у борг 24000.00 грн. під три відсотки щомісяця(36%річних), і зобов»язалась повернути вказану суму боргу в строк до 10.04.2014. (а.с.5).

Суд вважає, що між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем: ОСОБА_2 відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України склалися зобов'язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто грошові зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Як встановлено, позивач виконав умови договору позики надавши 10.04.2013р. відповідачу позику в розмірі 24000.00 грн. з кінцевим терміном повернення до 10.04.2014р., а відповідач порушила умови договору позики, - невиконавши зобов»язання щодо повернення боргу у встановлений строк.

Грошові кошти були передані відповідачу 10 квітня 2013 року під 3% щомісячно, тобто 36% річних.

В зв"язку з не виконанням зобов'язань за Договором позики відповідач ОСОБА_2, станом на 19.02.2015р. перед позивачем має заборгованість на загальну суму - 49200.00 грн., яка складається з наступного:

· 24000.00 грн. - основного боргу;

· 16120.11 грн. - відсотки за користування коштами;

· 811,56 грн. - інфляційні втрати;

· 842.99 грн. - 3% річних за період з 11.04.2014р. по 18.02.2015р., що підтвердужється розрахунком заборгованості (а.с.7, 8, 9, 10, 11).

·

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статті 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або у повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Згідно до ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Враховуючи правовий висновок , що міститься в постанові від 18 вересня 2013р. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Суд, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши всі надані докази, приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає повернення суми позики, відсотків, інфляційних втрат, 3-х відсотків річних, посилаючись на договір позики, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно вимог ст. 215 ЦПК України, суд при винесенні рішення зобов'язаний вирішити питання розподілу судових витрат по справі, згідно ст. 84, 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 526, 527, 530, 625, 1046-1048, ЦК України, ст.ст. 10-13, 79, 84, 88, 212-215, 292 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: 36000, АДРЕСА_1, фактична адреса: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3)

· 24 000,00 грн. основного боргу,

· 16 120,11 грн. відсотки за користування коштами,

· 8 156,45 грн. нфляційні втрати,

· 842,99 грн. 3% річних,

всього - 49 119,55 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1, фактична адреса: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 492.00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Полтавський районний суд протягом 10 днів з моменту проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: І. С. Кіндяк