Ухвала

іменем україни

21 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про примусове виселення та зняття з реєстрації місця проживання; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 4 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 вересня

2014 року,

встановила:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» (далі - ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило у примусовому порядку виселити та зняти з реєстрації за місцем проживання відповідачів: ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3,

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_8 та знаходиться в іпотеці у

ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» за договором іпотеки від 8 серпня

2007 року.

Позов мотивовано тим, що рішенням Ленінського районного суду

м. Полтави від 15 квітня 2011 року, яке набрало законної сили, з

ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на користь позивача стягнуто заборгованость за кредитним договором у розмірі 46 727,94 доларів США та 26 195,34 грн пені.

У рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на заставлене майно за договором іпотеки від 8 серпня 2007 року, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_8

У ході проведення виконавчих дій було виявлено, що у вказаному будинку зареєстрована малолітня особа - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 народження.

Рішенням виконкому Ленінської ради у м. Полтава від 24 липня

2012 року в наданні дозволу на реалізацію іпотечного майна, право користування яким має ОСОБА_5, відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 5 вересня

2012 року за наслідками розгляду подання державного виконавця про встановлення або зміну способу порядку виконання рішення суду відмовлено.

Посилаючись на неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки, ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» звернулося до суду з указаним позовом.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8 пред'явили зустрічний позов до ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА», у якому просили визнати виконавчий лист від 15 квітня 2011 року, виданий

13 травня 2011 року Ленінським районним судом м. Полтави, таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 4 липня

2014 року відмовлено позивачам у задоволенні заявлених позовів.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 18 вересня

2014 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким виселено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8 року народження з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації. Вирішено питання розподілу судових витрат. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що єдиним власником будинку, що є предметом іпотеки є

ОСОБА_8, який мав право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, майнові права мешканців спірного будинку на нього відсутні.

Залишаючи рішення місцевого суду в частині зустрічного позову про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, апеляційний суд виходив із його безпідставності, оскільки спірний виконавчий лист видано на підставі судового рішення, яке вступило в законну силу.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що рішенням Ленінського районного суду

м. Полтави від 15 квітня 2011 року, яке набрало законної сили, стягнуто з

ОСОБА_4, ОСОБА_8 на користь ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» заборгованість за кредитним договором у розмірі

46 727,94 доларів США та 26 195,34 грн пені.

У рахунок погашення заборгованості звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_8

У ході проведення виконавчих дій державним виконавцем з наданої домової книги було з'ясовано, що у вказаному житловому будинку, зареєстровано малолітня особа - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням Виконкому Ленінської ради у м. Полтава від 24 липня

2012 року № 264 в наданні дозволу на реалізацію іпотечного майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, право користування яким має ОСОБА_5, відмовлено.

Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Відповідно до п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від

30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається, що на час укладання договору іпотеки ОСОБА_8, згідно договору купівлі-продажу від 23 березня 1999 року, був власником житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 і мав право розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, оскільки згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

10 вересня 2013 року мешканцям житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 надіслано письмову вимогу про добровільне звільнення вказаного житлового будинку, яка була повернута відправнику за закінчення строку зберігання (т. 1 а.с. 27).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частина 3 цієї статті передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду

Цей порядок установлено ч. 3 ст. 109 ЖК України, яка передбачає примусове виселення громадян із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, на яке звернено стягнення, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Задовольняючи позов ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА», апеляційний суд на вказане уваги не звернув, та у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не перевірив, чи дотримано банком цього порядку, не зазначив, чим спростовуються посилання відповідачів на те, що про вимогу банку щодо звільнення займаного житлового приміщення, дізналась лише з отриманням позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду в частині позовних вимог ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» не відповідає вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України щодо оцінки доказів та законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Так, вказаний Закон набрав чинності 7 червня 2014 року, а рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки було ухвалено 15 квітня

2011 року, тобто до набуття чинності Закону.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновок судів щодо безпідставності зустрічного позову відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 вересня

2014 року в частині позовних вимог ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 вересня

2014 року та рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 4 липня 2014 року в частині зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська