АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3278/15 Головуючий 1 інст. - Лосєва Д.А.
Справа №2011/525/12 Доповідач - Бурлака І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» жовтня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи - реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, Дзержинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування квартири із незаконного володіння, виселення, вселення, стягнення завданих збитків, зняття з державної реєстрації, стягнення судових витрат,-

в с т а н о в и л а:

У cерпні 2006 року ОСОБА_7 звернулася до суду з зазначеним позовом, який в подальшому неодноразово уточнював та змінював ОСОБА_4.

При цьому посилався на те, що він є спадкоємцем після смерті його племінниці ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та яка в свою чергу була спадкоємцем після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 та майна, яке знаходилося в спірній квартирі на суму 20000,00 грн.

Однак, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2005 року право власності на зазначену квартиру визнано за ОСОБА_1, яка її незаконно привласнила і 18 листопада 2005 року продала за 133900,00 грн. ОСОБА_5, яка в свою чергу 15 лютого 2006 року подарувала своєму синові ОСОБА_3

18 липня 2012 року ОСОБА_3 зареєстрував в зазначеній квартирі свою дружину ОСОБА_6

17 липня 2012 року ОСОБА_4 своєчасно звернувся до 5-ої Харківської державної нотаріальної контори з письмовою заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 18 листопада 2005 року; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 15 лютого 2006 року; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті його племінниці ОСОБА_7; витребувати квартиру АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_3; виселити ОСОБА_3 разом з ОСОБА_6 із цієї квартири з усім приналежним йому (їм) майном; вселити ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 20000,00 грн. завданих збитків від привласнення майна, що належало померлим ОСОБА_8 та ОСОБА_9; зняти з державної реєстрації ОСОБА_3, ОСОБА_6. за адресою: квартира АДРЕСА_1; стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 31569,00 грн., які складаються із 1539,00 грн. - судовий збір; 30,00 грн. - сплата витрат на ІТЗ судового процесу та 30000,00 грн. - за надання правової допомоги.

Не погодилася з таким рішенням суду ОСОБА_5 та у листопаді 2008 року подала зустрічний позов, в якому просила визнати її добросовісним набувачем спірної квартири.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року зустрічний позов ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року позов - задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 18 листопада 2005 року; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 15 лютого 2006 року; визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті його племінниці ОСОБА_7; витребувано квартиру АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4; виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 із зняттям їх з державної реєстрації за адресою: АДРЕСА_1; вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 судові витрати по 7892, 25 грн. з кожного; в іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких просили рішення - скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому посилалися на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що до участі у справі не залучено десяту Харківську державну нотаріальну контору; що розмір судових витрат завищено.

ОСОБА_3 вважав, що суд не звернув увагу на те, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину; що посилання на ст. 388 ЦК України можливо тільки в разі встановлення особи власником майна, однак ОСОБА_7 не є власником майна; що суд не міг шляхом візуального огляду встановити, що підпис на заяві про анулювання свого заповіту зроблено не ОСОБА_9, а іншою особою; не звернув увагу на пояснення завідуючої десятої Харківської державної нотаріальної контори.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 20000,00 грн. завданих збитків від привласнення майна, що належало померлим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та знаходилось, як зазначав ОСОБА_4 в спірній квартирі, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обгрунтовано виходив з того, що переліку майна на суму 20000,00 грн., вартості кожної одиниці майна, акту опису цього майна, що є належними та допустимими доказами відповідно до ст. ст. 58-60 ЦПК України для підтвердження цієї вимоги матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 18 листопада 2005 року, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з незаконності набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_1

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що право власності на спірну квартиру набуто ОСОБА_1 за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2005 року.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області 29 червня 2006 року зазначене рішення - скасовано і справу передано на новий розгляд.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2011 року в цій частині рішення суду - залишено без змін.

Судові рішення є чинними.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Із положень статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину вбачається, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки скасування судового рішення, за яким ОСОБА_1 набула права власності на спірну квартиру, тягне за собою скасування прав та обов'язків, пов'язаних з набуттям її права власності на спірну квартиру, зокрема права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, договір купівлі-продажу спірної квартири визнається недійсним.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 15 лютого 2006 року, суд першої інстанції виходив з того, що позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які вчинені після недійсного правочину, підлягають задоволенню.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Із змісту статті 216 ЦК України і роз'яснень, які містяться в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року вбачається, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Задовольняючи позов в частині визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті його племінниці ОСОБА_7; витребування квартири АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4; виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 із зняттям їх з державної реєстрації за адресою: АДРЕСА_1; суд першої інстанції виходив з того, що як спадкоємець п'ятої черги після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_4 має право на спірну квартиру в цілому.

Проте з таким висновком суду судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 1994 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_10

За життя ОСОБА_8, ОСОБА_11 та ОСОБА_9 склали заповіти на ОСОБА_7

Із заповіту від 16 червня 1988 року вбачається, що ОСОБА_9 заповідала ОСОБА_7 наступне майно: комплект сережок з рожевим рубіном, кулон із золотим ланцюжком, чотири персня, золотий годинник з браслетом, золотий медальйон з маленькими рубіновими каменями, сережки з аметистовим каменем, золотий годинник без браслета, сім килимів різних розмірів, стінку житлову, люстру кришталеву, піаніно, а із заповіту від 07 квітня 1994 року - належну їй на праві власності частину (ідеальну) квартири.

Із заповіту від 15 грудня 1989 року вбачається, що ОСОБА_10 заповідала все своє майно ОСОБА_7

Із заповіту від 07 квітня 1994 року вбачається, що ОСОБА_8 заповідала належну їй на праві власності частину (ідеальну) квартири ОСОБА_7

Статтею 544 ЦК УРСР в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.

Судом встановлено, що заповіти від 16 червня 1988 року та 07 квітня 1994 року не суперечать, а доповнюють один одного.

09 грудня 1998 року ОСОБА_9 анулювала заповіт від 07 квітня 1994 року.

Пунктом 88 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованої Міністерством юстиції України 07.07.1994 року, яка діяла на час виникнення зазначених правовідносин передбачено, що нотаріус, завідуючий державним нотаріальним архівом при одержанні заяви про скасування чи зміну заповіту, а також при наявності нового заповіту, який скасовує чи змінює раніше складений заповіт, роблять про це відмітку на примірнику заповіту, що зберігається в державній нотаріальній конторі, у приватного нотаріуса, в державному нотаріальному архіві, і відмітку в реєстрі нотаріальних дій та в алфавітній книзі обліку заповітів. Справжність підпису на заяві про скасування або зміну заповіту повинна бути нотаріально засвідчена.

Із матеріалів справи вбачається, що на зазначеному заповіті нотаріусом зроблено відмітку, справжність підпису на заяві про скасування заповіту нотаріально засвідчена та зазначено в алфавітній книзі обліку заповітів , (а. с. 150, 151, 158, 159, т. 5).

Доводи представника ОСОБА_4 стосовно того, що підпис на заяві виконано не ОСОБА_9, а іншою особою, судовою колегією не приймаються.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних та допустимих доказів того, що підпис виконано не ОСОБА_9, а іншою особою матеріали справи не містять, і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

В суді першої інстанції ОСОБА_7 надавала клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, однак її не було проведено.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 пояснив, що в суді першої інстанції ОСОБА_4 відмовився від проведення судової почеркознавчої експертизи.

В суді апеляційної інстанції сторонам роз'яснено право сторін на проведення судової почеркознавчої експертизи відповідно до ст. 143 ЦПК України.

Від учасників процесу таких клопотань не надійшло.

Представник ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції відмовився від її проведення.

Судом першої інстанції в судовому засіданні візуально встановлено, що цей підпис не належить ОСОБА_9

Однак, такий висновок суду є хибним, оскільки він не підтверджується належними та допустимими доказами.

Із матеріалів справи вбачається, що 21 серпня 1998 року ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8 та 04 жовтня 2001 року після смерті ОСОБА_9 прийняла спадщину, звернувшись з відповідними заявами до десятої Харківської державної нотаріальної контори

Посилання представника ОСОБА_4 на те, що оскільки у Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ зазначено, що номер у спадковому реєстрі № 407/1 є чинним, тому ОСОБА_4 має право на спірну квартиру в цілому, судовою колегією не приймаються.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_9 склала два заповіти на ОСОБА_7: 16 червня 1988 року - на майно: комплект сережок з рожевим рубіном, кулон із золотим ланцюжком, чотири персня, золотий годинник з браслетом, золотий медальйон з маленькими рубіновими каменями, сережки з аметистовим каменем, золотий годинник без браслета, сім килимів різних розмірів, стінку житлову, люстру кришталеву, піаніно; 07 квітня 1994 року - на частину (ідеальну) спірної квартири.

Мало місце скасування тільки заповіту від 07 квітня 1994 року.

Заповіт від 16 червня 1988 року є чинним, тому в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ, який введено Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ згідно з наказом Міністерства юстиції України від 17 жовтня 2000 року № 51/5 зазначено про чинність номеру у спадковому реєстрі № 407/01.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належало спадкове майно, яке прийняла ОСОБА_7 шляхом своєчасного звернення до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Заведено спадкові справи, свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_7 не отримала.

Померла ОСОБА_7ІНФОРМАЦІЯ_5

Спадкоємцем п'ятої черги визнано ОСОБА_4

Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_7 не має.

Оскільки залишився заповіт ОСОБА_8 на частину (ідеальну) спірної квартири, а заповіт на іншу частину (ідельану) спірної квартири - скасовано, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо визнання права власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру в цілому, так як ОСОБА_4 як спадкоємець після смерті ОСОБА_7 має право на частину спірної квартири, а саме на ? її ідеальної частини.

Твердження представників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стосовно того, що ОСОБА_4 не є родичем ОСОБА_7, тому і не є спадкоємцем, судовою колегією також не приймаються, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2013 року, яке залишено без змін рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року встановлено факт родинних стосунків між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 як дядька та племінниці і визнано ОСОБА_4 спадкоємцем п'ятої черги після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Судове рішення є чинним.

Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин передбачено підстави, що свідчать про прийняття спадщини, а саме визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Частиною 2 статті 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин зазначено, що прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

В суді апеляційної інстанції учасники процесу пояснили, що в спірній квартирі на теперішній час зареєстровані та проживають ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_6 Спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_3

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 прийняла спадщину своєчасно і мала право на ? ідеальної частини спірної квартири.

Після смерті ОСОБА_7 з заявою про прийняття спадщини своєчасно звернувся до нотаріальної контори ОСОБА_4, якому спадщина належить з часу її відкриття, (ст. 1268 ЦК), тому він мав право витребувати зазначену частину спірної квартири (ідеальну) із незаконного володіння ОСОБА_3 відповідно до ст. ст. 387, 388 ЦК України шляхом вселення у спірну квартиру, про що правильно зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні.

Проте, не погоджується судова колегія з висновком суду щодо виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 із зняттям їх з державної реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, оскільки із матеріалів справи вбачається, що тільки ? ідеальної частини спірної квартири належить ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Виходячи з обставин справи та вимог закону ухвалене судом першої інстанції у справі рішення в частині визнання недійсним договору дарування спірної квартири, визнання права власності на спірну квартиру в цілому за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті його племінниці ОСОБА_7; витребування спірної квартири із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4; виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_6 із спірної квартири із зняттям їх з державної реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону, тому підлягає скасуванню в цій частині з відмовою в задоволенні позову в цій частині.

Питання стягнення судового збору вирішується відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України та підлягає стягненню з відповідачів на користь ОСОБА_4 в долевому порядку в розмірі по 384, 75 грн. з кожного, (1539,00+121,80+107,30).

Частинами 1, 2 статті 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права несуть сторони, крім випадків надання безоплатної допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Документально наданих доказів розміру надання правової допомоги ОСОБА_4 на суму 30000,00 грн. матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано, тому в цій частині рішення суду також підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч.2.ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року - змінити, скасувавши його в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, що укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 15 лютого 2006 року; визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті його племінниці ОСОБА_7; витребування квартири АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 із зняттям їх з державної реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та в задоволенні позову в цій частині ОСОБА_4 - відмовити.

Позов ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1

Витребувати ? частину квартири АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 шляхом вселення ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Розмір стягнутих з ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судових витрат зменшити з по 7892, 25 грн. з кожного до по 384, 75 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії