Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є. у. № 333/304/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Ярошенко А.Г. Провадження
№ 22-ц/778/2191/15 Суддя-доповідач: Боєва В.В
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

суддів Коваленко А.І., Каракуші К.В.,

при секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Кредитної спілки «Запоріжжя» про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткову угоду № 2 від 31.08.2007 року до договору кредитної лінії № 203 від 27.08.2007 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В позові зазначала, що 27 серпня 2007 року між нею та кредитною спілкою «Запоріжжя» було укладено договір кредитної лінії № 203 про надання споживчих кредитів на загальну суму 20000,00 гривень окремими виплатами, сума яких не має бути більше загальної суми.

Відповідно до п. 1.1. даного договору КС «Запоріжжя» надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання на ремонт та реконструкцію будинку на термін з 27.08.2007 року по 27.08.2010 року із сплатою процентів за користування кредитом.

В договорі кредитної лінії № 203 від 27.08.2007 року не зазначено, що відповідач має відповідну ліцензію на здійснення фінансових операцій, пов'язаних з наданням кредитів.

Оскільки додаткова угода № 2 від 31 серпня 2007 року до договору кредитної лінії № 203 від 27 серпня 2007 року передбачає плату щомісячно фіксованої суми, де розмір щомісячної плати на погашення кредиту на весь період дії договору дорівнює нулю, а лише передбачено погашення процентів, то така умова суперечить як статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» так і вимогам п. 3.2. Постанови правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Позивач посилалася також на п. 17 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюванним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.

Посилаючись на вказані обставини, позивач вважає, що оспорювана додаткова угода № 2 від 31.08.2007 року до договору кредитної лінії № 203 від 27.08.2007 року порушує її права, а тому просила відповідно до вимог статей 203, 215, 227 ЦК України визнати її недійсною.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи і на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на статті 203, 215 ЦК України, якими передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; підстави визнання недійсності правочину та на положення 627, 628 цього Кодексу, якими визначені поняття свободи договору та змісту договору.

Також судом застосовано приписи статті 638 ЦК України згідно якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Ухваливши рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд виходив з недоведеності її позовних вимог, а також, посилаючись на те, що ОСОБА_2 пропустила строк для звернення до суду за захистом своїх прав, застосував приписи частини 4 статті 267 ЦК України згідно якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2012 р. по справі за позовом ОСОБА_2 до КС «Запоріжжя» про захист прав споживачів, визнання договору кредитної лінії та договору іпотеки недійсними у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено та судом встановлено, що зміст договору кредитної лінії відповідає вимогам законодавства і підстав для визнання його недійсним немає, рішення набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо підроблення її підпису в додатковій угоді № 1 не можуть бути підставою для скасування даного рішення, оскільки предметом спору в даній справі є додаткова угода № 2, а згідно висновку почеркознавчої експертизи, копію якої надала позивач, підпис в кінці першої сторінки першого аркушу додаткової угоди № 1 від 27.08.2007 року договору кредитної лінії № 203 на одержання кредиту, вилучений 28.01.2014 року в Кредитній Спілці «Запоріжжя» в особі Швайко В.В., виконаний, ймовірно, не ОСОБА_2, а іншою особою (а. с. 78-81).

Також не знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги щодо відсутності у кредитної спілки ліцензії на здійснення фінансових операцій, пов'язаних з наданням кредитів. При апеляційному розгляді встановлено, що таку ліцензію КС «Запоріжжя» мала, проте, дію ліцензії було зупинено на період березень-квітень 2007 року, а на час укладення сторонами кредитного договору та додаткових угод до цього договору ліцензія діяла.

Суд апеляційної інстанції також не може вважати доведеними доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо злочинних дій членів Кредитної Спілки «Запоріжжя» та стосовно того, що всі члени кредитної спілки є родичами і діють з метою відібрати у неї предмет іпотеки - жилий будинок АДРЕСА_1.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що суд мав керуватися положеннями статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України № 3795-VI) від 22.09.2011 року, є неспроможними, оскільки кредитний договір та оспорювана ОСОБА_2 додаткова угода № 2 укладалися сторонами у 2007 році, коли в Закон України «Про захист прав споживачів» не були внесені зміни, згідно яких розширено засади захисту споживачів фінансових послуг та надано детальне роз'яснення стосовно того, що слід вважати порушенням прав споживачів при укладанні кредитних договорів фінансовими установами.

Також неможливо вважати обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом правових позицій, викладених в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) (справа № 15-рп/2011 від 10.11.2011 р.) та в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» (справа № 7-рп/2013 від 11.07.2013), оскільки правовідносини сторін виникли у 2007 році.

Основні доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 містять посилання на те, що кредитною спілкою їй було надано додатки № № 1, 2, 3, які мали назву «Графік платежів за додатковою угодою...» ( відповідно - № 1, № 2, № 3). Зазначені в графіках платежів суми погашення кредиту та процентів повністю відрізнялися від зазначених в самих додаткових угодах, що є порушенням суттєвих умов кредитного договору та є підставою для визнання недійсним кредитного договору або додаткових угод до кредитного договору.

Ці доводи знайшли підтвердження при апеляційному розгляді справи.

Судом встановлено, що 27 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та кредитною спілкою «Запоріжжя» було укладено договір кредитної лінії № 203 про надання споживчих кредитів на загальну суму 20000,00 гривень окремими виплатами, сума яких не має бути більше загальної суми. 31.08.2007 року між сторонами укладено додаткова угода № 2, яку позивач просить визнати недійсною (а. с. 3-4).

З матеріалів справи видно, що при укладанні сторонами договору кредитної лінії № 203 про надання споживчих кредитів на загальну суму 20000,00 гривень (окремими виплатами), ОСОБА_2 надавалися графіки платежів за додатковими угодами № 1, № 2, № 3.

Згідно цих графіків платежі мають здійснюватися ануітетними платежами:

· по додатковій угоді № 1 - по 522 грн. щомісячно (а. с. 69);

· по додатковій угоді № 2 - по 261, 00 грн. щомісячно (а. с. 70);

· по додатковій угоді № 3 - по 261, 00 грн. щомісячно (а. с. 71).

Зокрема, зі змісту графіку платежів за додатковою угодою № 2, видно, що до розміру ануітетного шомісячного платежу (в розмірі 261, 00 грн.) входять такі платежі:

1) вказано розмір процентів, який має сплачуватися кожного місяця - зі зменшенням щомісячної суми оплати процентів;

2) вказано розмір суми на погашення кредиту - зі збільшенням щомісячної суми платежу за тілом кредиту;

3) вказано який залишок кредиту має місце у кожному місяці (а. с. 70).

За таким принципом оформлено і графіки платежів за додатковими угодами № 1, № 3 (а. с. 69; 71).

Таким чином, при укладанні сторонами договору кредитної лінії № 203 ОСОБА_2 була ознайомлена з вищевказаними умовами погашення кредиту та розраховувала саме на здійснення таких платежів. В справі є письмові докази (копії квитанцій) з яких вбачається, що ОСОБА_2 протягом з серпня 2007 року по березень 2008 року виконувала умови договору кредитної лінії, погашаючи кредит та відсотки саме за вищевказаними графіками та сплативши станом на 30.04.2009 року 27512 грн. (а. с. 139-147).

Зі змісту оспорюваної ОСОБА_2 додаткової угоди № 2 вбачається, що за цією угодою передбачено кінцевий строк повернення тіла кредиту, а погашення процентів передбачено щомісячними платежами, які нараховуються за незрозумілим принципом (це не інуітетні платежі і не диференційовані платежі, які повинні зазначатися з наростаючим або зменшуваним підсумком) - а. с. 90.

Такий саме зміст мають і додаткові угоди № 1 та № 3. Тобто, КС «Запоріжжя», орієнтуючись на зміст додаткових угод № № 1, 2, 3, не здійснював відповідні зарахування в рахунок погашення тіла кредиту, відносячи сплачені ОСОБА_2 суми на погашення лише процентів (а. с. 89-91).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Укладаючи договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, ознайомлюється з текстом договору. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Оскільки ОСОБА_2 при укладанні договору кредитної лінії № 203 надавалися вищевказані графіки платежів за додатковими угодами, то при укладанні 31.08.2007 року додаткової угоди № 2 вона не звернула уваги на те, що цією угодою кредитною спілкою в односторонньому порядку змінено умови, які були обов'язковими відповідно до договору кредитної лінії, оскільки було змінено вид та характер платежів, які повинні були сплачуватися ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості. В графіках платежів зазначено ануітетні платежі (до складу фіксованого щомісячного платежу, який має здійснюватися рівними частками, включено як тіло кредиту, так і відсотки), а в додатковій угоді № 2 не передбачено щомісячного погашення тіла кредиту, а лише передбачено кінцевий строк його повернення; погашення процентів передбачено щомісячними платежами за невстановленим законодавством принципом нарахування, тобто, з порушенням положень Постанови правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Зазначені Правила є обов'язковими не тільки для банківських установ, але і для інших фінансово-кредитних установ, які мають відповідні ліцензії (дозволи) щодо здійснення операцій з кредитування.

Зокрема, пунктами 2.1 - 2.5 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» передбачено:

2.1. Банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке:

а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу;

б) умови кредитування, зокрема:

можливу суму кредиту;

строк, на який кредит може бути одержаний;

мету, для якої кредит може бути використаний;

форми та види його забезпечення;

необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача;

тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо);

переваги та недоліки пропонованих схем кредитування;

в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням:

процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо);

варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги;

можливості та умов дострокового повернення кредиту;

г) інші умови, передбачені законодавством.

2.2. Інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо).

2.3. У разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов'язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну.

2.4. Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

2.5. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Згідно пунктів 3.1-3.2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»:

3.1. Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:

значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;

перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

3.2. Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Зі змісту додаткової угоди № 2 від 31.08.2007 року до договору кредитної лінії № 203 від 27.08.2007 року вбачається, що ця угода не відповідає приписам Постанови правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки не містить істотними умовами договору (тобто, умов, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду - в розумінні частини 2 статті 638 ЦК України), а тому в силу вимог статті частини 3 статті 215 ЦК України має бути визнана недійсною.

Інші доводи апеляційної скарги полягають у незгоді ОСОБА_2 з тим, що судом застосовано наслідки спливу позовної давності, оскільки позивач вважає, що про порушення прав узнала лише в лютому 2011 року - при здійсненні перевірки документації Фонду.

Ці доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

З мотивувальної частини рішення видно, що КС «Запоріжжя» до винесення судом рішення заявила про необхідність застосування позовної давності до вимог про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 31.08.2007 року до договору кредитної лінії № 203.

Посилаючись на те, що укладаючи угоду, сторона з'ясовує, на яких умовах вона укладається, ознайомлюється з її текстом, суд вважав, що під час ознайомлення з текстом угоди та підписання позивач могла довідатись про можливе порушення свого права, а тому суд дійшов висновку, що має місце сплив позовної давності, а відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Дійсно, частиною 4 статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, судова колегія звертає увагу на те, що така підстава для відмови у позові застосовується судом лише у разі доведеності позову.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_2, при ухваленні судового рішення застосував дві підстави для відмови у позові, що є помилковим і свідчить про небажання суду враховувати роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Зокрема, в абзаці 3 пункту 11 цієї Постанови вказано: «Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього».

З огляду на вищевикладене судова колегія дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту: Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити. Визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 31.08.2007 року до договору кредитної лінії № 203 від 27.08.2007 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: