Ухвала

іменем україни

01 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивувало тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за договором кредиту від 19 серпня 2006 року, щодо його своєчасного й повного погашення, унаслідок чого станом на 24 січня 2013 року утворилася заборгованість в розмірі 17 484, 09 доларів США.

Посилаючись на те, що у забезпечення належного виконання вказаного кредитного договору, між банком та ОСОБА_2 і ПАТ «Акцент-Банк» були укладені договори поруки, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити та стягнути зазначену кредитну заборгованість з відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить ухвалені в справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності та безпідставності вимог банку, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження видачі кредиту відповідачу, деталізації розрахунку заборгованості та доказів належного повідомлення відповідачів про необхідність погашення заборгованості.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Так, відповідно до ст. ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

ПАТ КБ «ПриватБанк» в обґрунтування заявлених вимог зазначало, що 19 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 29 545 доларів США зі сплатою 12% річних строком до 19 серпня 2013 року.

У забезпечення вказаного договору, того ж дня між банком та ОСОБА_2, а 20 жовтня 2010 року з ПАТ «Акцент-Банк» були укладені договори поруки.

Через неналежне виконання ОСОБА_1 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань, виникла заборгованість, розмір якої станом на 24 січня 2013 року складає 17 484, 09 доларів США.

За правилами ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно із ст. ст. 58, 59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими.

На підтвердження заявлених вимог, ПАТ КБ «ПриватБанк» надало суду договір кредиту № PLP0AU05600098, договори поруки № PLP0AU05600098 від 19 серпня 2006 року та № 167 від 20 жовтня 2010 року, а також розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 24 січня 2013 року.

Разом з тим, ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу строку позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми (ст. 261 ЦК України) початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів та заперечень сторін, а також наданих ними доказів, фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору належним чином не встановив, взагалі не дослідив укладені між сторонами договори й не дав їм належної правової оцінки, й дійшов передчасного висновку щодо відсутності доказів на підтвердження факту отримання відповідачем кредиту.

При цьому суд не з'ясував графіку погашення кредиту, визначеного кредитним договором, й відповідно не визначився з обґрунтованістю розрахунку загальної суми боргу та його складових, не встановив за яким порядком має обчислюватися строк позовної давності й не перевірив дотримання позивачем строку звернення до суду, унаслідок чого не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначився з обсягом відповідальності боржника, а відтак дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

У порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд взагалі не сприяв повному й всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи, які мають визначальне значення для правильного її вирішення, не роз'яснив позивачу його право на зміну та уточнення позовних вимог.

Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги й не зазначив в ухвалі обставин, які спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін, зазначивши при цьому фактично інші підстави відмови у позові, зокрема пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні до суду, про застосування наслідків якого у відповідності до вимог ст. 267 ЦК України не було заявлено відповідне клопотання, та не направлення вимоги про повернення кредиту поручителям, що є підставою для припинення поруки.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко