УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,
суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика «Прилуцька» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика «Прилуцька» (далі - СТОВ «Птахофабрика «Прилуцька») звернулось до суду із указаним позовом, у якому просило стягнути із ОСОБА_3 борг за договором позики від 16 жовтня 2000 року з відсотками у розмірі 2 030 728 грн 34 коп., отриманих за видатковим касовим ордером, оскільки ОСОБА_3 не виконує взятих на себе зобов'язань. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 жовтня 2000 між КСП «Птахофабрика «Прилуцька», правонаступником якого є СТОВ «Птахофабрика «Прилуцька», та ОСОБА_3 укладено письмовий договір предметом якого було передання останньому у власність коштів у розмірі 363 604 грн на 11 років, тобто зі терміном повернення - 16 жовтня 2011 року. Крім того, відповідно до п. 6.3 договору, у разі порушення позичальником строків повернення позики він сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення зобов'язання, що за період з 17 жовтня 2011 року по 26 березня 2014 року (917 днів) становить 1 667 124 грн 34 коп.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2014 року, позов СТОВ «Птахофабрика «Прилуцька» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ТОВ «Птахофабрика «Прилуцька» суму боргу за договором позики від 16 жовтня 2000 року у розмірі 663 604 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що за договором позики від 16 жовтня 2000 року відповідач отримав кошти, проте у строк, визначений договором (16 жовтня 2011 року), не повернув, а тому вони підлягають стягненню в судовому порядку. При цьому, зменшуючи розмір неустойки за договором позики, суд послався на те, що він значно перевищує розмір завданих збитків, а також врахував матеріальне становище відповідача, який не працює.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що 16 жовтня 2000 року між КСП «Птахофабрика «Прилуцька» та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав у власність кошти у розмірі 363 604 грн строком 11 років (а. с. 4).

Відповідно до п. 6.3 договору у разі порушення позичальником строків повернення позики він сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення зобов'язання.

Згідно з видатковим касовим ордером від 16 жовтня 2000 року № 1261 ОСОБА_3 отримав кошти в сумі 363 604 грн. Підставою видачі грошей в касовому ордері зазначено: «позика-возврат згідно договора» (а. с. 52).

Відповідно до п. п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки зазначене грошове зобов'язання виникло до набрання чинності ЦК України, але продовжують існувати на цей час, до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Аналогічна норма міститься у ст. 374 ЦК УРСР.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з копією акта від 27 грудня 2000 року про видалення та знищення документів та справ КСП «Птахофабрика «Прилуцька» було проведено знищення документів, які не мають історичної цінності та втратили своє практичне призначення за період з 1998 року по 2000 рік (а. с. 55).

Висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 17 червня 2014 року № 0789/1 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3, зображення якого міститься в графі «Заемщик», в електрографічній копії договору позики від 16 жовтня 2000 року № 145 виконаний самим ОСОБА_3 Встановити, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Підпис», зображення якого міститься у видатковому касовому ордері від 16 жовтня 2000 року № 1261, не виявилось можливим у зв'язку з малим обсягом графічного матеріалу та простоту будови досліджуваного підпису, а також значну варіаційність підпису ОСОБА_3 (а. с. 113-121).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди у порушення вимог ст. 212 ЦПК України вищезазначених вимог закону до уваги не взяли, належним чином доводів сторін не перевірили, не врахували вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, встановили факт укладання договору позики між сторонами та передання ОСОБА_3 вищезазначеної грошової суми не на підставі оригіналу договору, а на підставі його копії, яку було долучено до матеріалів справи, що є неприпустимим.

Крім того, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 2 ст. 1051 ЦК України).

Усупереч зазначеним вимогам районний суд у підтвердження факту отримання позичальником коштів за договором позики послався також на покази свідків, які надали пояснення по суті спору, що були відомі їм у зв'язку з трудовою діяльністю, якими підтвердили факт оформлення договору позики, заповнення касового ордера та видачі коштів ОСОБА_3 особисто за вказівкою директора СТОВ «Птахофабрика «Прилуцька».

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що у свою чергу, призвело до поверхневого вирішення спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді:В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська