Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/1306/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

14 травня 2015 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

третьої особи Сокирченко Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, скасування заповіту, стягнення моральної шкоди, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Сокирченко Таміла Павлівна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 16 березня 2015 року звернувся в Київським районний суд міста Полтави з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, скасування заповіту, стягнення моральної шкоди.

В поданій до суду позовній заяві позивач посилався на те, що його батьку ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року належав на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, до складу якої ввійшов житловий будинок по АДРЕСА_1. Спадщину прийняли він, його мати ОСОБА_8 та сестра ОСОБА_6.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати ОСОБА_8, після смерті якої дізнався, що за життя вона за договором дарування належну їй частку в будинку подарувала ОСОБА_6

Крім того, дізнався, що за життя мати ОСОБА_8 17 вересня 2013 склала заповіт, згідно з яким належне їй майно заповіла також ОСОБА_9

Вважає, що при посвідченні договору дарування та заповіту приватним нотаріусом не було дотримано вимоги законодавства, у зв'язку з чим вони мають бути визнані недійсними.

Також діями відповідачів йому завдано моральної шкоди.

В своїй позовній заяві просив суд визнати недійсним договір дарування від 03 жовтня 2013 року, за яким ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_8, подарувала ОСОБА_6 2/3 частини будинку по АДРЕСА_1. Також просив суд скасувати заповіт від 17 вересня 2013 року, складений ОСОБА_8 Просив стягнути з ОСОБА_6 на його користь 35000 грн. моральної шкоди та покласти на відповідачів судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Позивач ОСОБА_1 як в попередньому судовому засіданні, так і під час розгляду справи судом наполягав на визнанні договору недійсним саме з мотивів, зазначених в поданій ним до суду позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Вважає, що позивачем не обґрунтовані підстави визнання договору та заповіту недійсним, а позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Приватний нотаріус Сокирченко Т.П. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Пояснила, нею, як нотаріусом, були дотримані всі норми законодавства, які регламентують посвідчення довіреності, заповіту, договору дарування нерухомого майна, в тому числі щодо посвідчення нотаріальних дій поза робочим місцем нотаріуса, а твердження позивача ґрунтуються лише на припущеннях. В задоволенні позовних вимог просила відмовити повністю.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представника відповідача, третю особу, дослідивши зібрані в справі докази, матеріали цивільної справи № 552/1394/14-ц, приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина.

Встановлено, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу, з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_8 (дружина померлого), ОСОБА_6 (донька померлого) та позивач ОСОБА_1 (сина померлого).

25 грудня 1992 року ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Також 25 грудня 1992 року державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину по закону ОСОБА_8 та ОСОБА_6 кожному на 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_7 не звертався, частка ОСОБА_1 на зазначене майно залишена відкритою.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Встановлено, що ОСОБА_8 за життя 08 липня 2004 року склала заповіт, за яким все належне їй майно заповіла в рівних частках дітям ОСОБА_6 та ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Нормами ст. 1254 ЦК України передбачено право заповідача на скасування та зміну заповіту. Зокрема, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Як встановлено судом, 17 вересня 2013 року ОСОБА_8 посвідчено новий заповіт, згідно з яким вона на випадок смерті зробила розпорядження та все належне їй майно заповіла повністю ОСОБА_6. Заповіт нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Сокирченко Т.П., зареєстровано в реєстрі за № 1564.

За таких обставин, враховуючи безумовне право ОСОБА_8 на скасування заповіту, посвідчений ОСОБА_8 17 вересня 2013 року новий заповіт в силу норм ст. 1254 ЦК України повністю скасував попередній заповіт від 08 липня 2004 року.

Дослідженими в справі доказами встановлено, що посвідчений ОСОБА_8 17 вересня 2013 року заповіт відповідав її волі, складений особою, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення особи було вільним і відповідало її внутрішній волі, особисте розпорядження ОСОБА_8 на випадок її смерті було спрямоване на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені.

Тому будь-які підстави вважати, що заповіт від 17 вересня 2013 року суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені.

Твердження позивача ОСОБА_1 в поданій до суду позовній заяві про недійсність заповіту є безпідставним.

Частиною 6 ст. 1254 ЦК України передбачено, що скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Норми чинного законодавства не передбачають можливість скасування заповіту в судовому порядку.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування заповіту є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Також судом встановлено, що 03 жовтня 2013 року за договором дарування відповідач ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_8 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Сокирченко Т.П., подарувала, а ОСОБА_6 прийняла як дарунок 2/3 частини жилого будинку АДРЕСА_1

Відповідно до норм ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

В поданій до суду позовній заяві позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним договір дарування, укладений 03 жовтня 2013 року.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як на підставу визнання договору недійсним позивач, зокрема, посилається на те, що ОСОБА_8 не мала права на розпорядження 2/3 частинами житлового будинку по АДРЕСА_1.

Разом з тим, дослідженими в справі доказами встановлено, що ОСОБА_8 відповідно до свідоцтва про право власності від 25 грудня 1992 року станом на час укладення спірного договору була власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Також відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_8 була власником 1/6 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. Загальна частка ОСОБА_8 в праві власності склала 2/3 частини будинку.

Станом на час укладення договору дарування ОСОБА_8 у встановленому законом порядку зареєструвала своє право власності в державному реєстрі прав на нерухоме майно.

За нормами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 317 ЦК України гарантовано право власника на розпоряджання своїм майном.

Оскільки ОСОБА_8 станом на 03 жовтня 2013 року була власником 2/3 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, вона володіла, користувалася і розпоряджалася своїм майном на власний розсуд, в тому числі мала право на відчуження нерухомого майна.

Твердження позивача про наявність обтяжень на відчуження нерухомого майна по АДРЕСА_1 спростоване дослідженими в справі доказами, а посилання ОСОБА_1 на те, що на укладення договору мала бути отримана його згода не ґрунтується на нормах закону.

Наявність відкритої спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 та залишення відкритою частки у спадковому майні ОСОБА_1 в силу норм законодавства не є перешкодою для укладення договору дарування та не є обтяженням нерухомого майна.

Твердження позивача ОСОБА_1 в поданій до суду позовній заяві про вчинення договору дарування всупереч норм Цивільного кодексу України ґрунтується виключно на припущеннях та на невірному тлумаченню норм права.

Як встановлено судом, приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Сокирченко Т.П. під час посвідчення договору дарування від 03 жовтня 2013 року було в повній мірі дотримано порядок вчинення нотаріальних дій, виконано правила нотаріального діловодства.

Договір дарування від 03 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_8 на підставі довіреності, та ОСОБА_6, є такий, що укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, про відсутність підстав, встановлених нормами Цивільного кодексу України доля визнання договору дарування недійсним, тому вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Дослідженими в справі доказами не встановлено наявність протиправних дій відповідачів, які б призвели до порушень права позивача ОСОБА_1 на користування належною йому частиною жилого будинку по АДРЕСА_1.

Натомість, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не звертався, право власності позивача на 1/6 частину житлового будинку не зареєстровано в державному реєстрі.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, потрібна наявність протиправної поведінки (незаконних дій, бездіяльності), за відсутності якої відповідальність не настає.

Встановивши дані обставини, враховуючи, що відповідачі жодних прав позивача не порушували, їх неправомірні дії відсутні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог понесені ним судові витрати не підлягають йому відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, скасування заповіту, стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя /підпис/ Н.Л.Яковенко

Суддя Н.Л.Яковенко

14.05.2015