Справа № 362/154/15 Головуючий у І інстанції Марчук О.Л.
Провадження № 22-ц/780/2786/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 18 13.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

13 травня 2015 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Голуб С.А.,

суддів: Приходька К.П., Антоненко В.І.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

встановила:

У січні 2015 року позивач пред'явив в суді названий позов посилаючись на те, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07.03.2013 року, яке набрало законної сили, на його користь стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за укладеним між ними договором поставки від 04.06.2011 року в сумі 73 755 гривень 52 копійки.

Оскільки вказане рішення суду не виконується та відповідач не сплатив присуджені позивачу грошові кошти, позивач, на підставі статей 509, 526, 598, 599 і 625 ЦК України, просив стягнути з відповідача на свою користь суму інфляційних витрат і трьох процентів річних за період з дати постановлення вказаного судового рішення, тобто з 07.03.2013 року по дату отримання судом даної позовної заяви в загальному розмірі 20 148 гривень 22 копійки.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення незаконне та винесене з порушенням норм процесуального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд безпідставно прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог в частині невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів. Зазначає, що у нього не може бути доказів повернення відповідачем боргу. Такі докази міг би надати лише відповідач, але він їх не надав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07.03.2013 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за укладеним між ними договором поставки від 04.06.2011 року на загальну суму 73 755 гривень 52 копійки, з яких 65 000 гривень основна сума боргу (а.с. 5 - 6).

На виконання вказаного рішення суду 02.04.2013 року судом було видано виконавчий лист № 2/362/240 про стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної суми боргу, та постановою від 10.07.2014 року відкрито виконавче провадження № 43939057 (а.с. 7).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до позовної заяви не додано будь-яких фактичних доказів, які б вказували на ту обставину, що станом на час звернення позивача до суду із даним позовом, рішення суду від 07.03.2013 року не виконується відповідачем як добровільно, так і в примусовому порядку, у зв'язку із чим суд позбавлений можливості об'єктивно перевірити дійсний розмір заборгованості відповідача перед позивачем, що було стягнуто з нього на користь останнього за рішенням суду від 07.03.2013 року.

Проте із такими висновками суду не можна погодитись виходячи із наступного.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог про наявність у відповідача перед ним боргу у розмірі 65 000 грн. надав суду рішення Васильківського міськрайонного суду від 07.03.2013 р. Таким чином він підтвердив розмір заборгованості відповідача перед ним.

Виходячи із вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов»язання, кредитор (позивач) повинен на вимогу боржника (відповідача) видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов»язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов»язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов»язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наведеною нормою врегульовані питання підтвердження належного виконання боржником зобов»язання, а саме наявність розписки кредитора про отримання за зобов»язанням або наявність на руках у боржника боргового документа.

Тобто, виходячи із наведеного, кредитор може довести наявність боргового зобов»язання надавши лише борговий документ, в даній справі таким документом, що підтверджує розмір заборгованості є рішення суду про стягнення боргу.

Та обставина, що за цим рішенням відкрите виконавче провадження, не покладає на позивача обов»язок доводити розмір виконання боржником зобов»язання і не звільняє боржника від такого обов»язку. Виходячи із системного аналізу правових норм про зобов»язальне право та процесуальних норм щодо надання доказів, саме на боржника покладається обов»язок надати докази на виконання ним зобов»язання.

Таким чином суд першої інстанції правильно застосувавши в даній справі ст. 60 ЦПК України, разом із тим прийшов до помилкового висновку про те, що саме позивач мав довести невиконання боржником зобов»язання. В даному випадку позивач довів наявність боргу і правильно пославшись на норми матеріального права щодо наслідків невиконання зобов»язання просив суд стягнути 3% річних та інфляційні за час невиконання зобов»язання.

Відповідач лише заперечував проти позову, разом із тим не надав жодного доказу до своїх заперечень.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. При ухваленні рішення судова колегія застосовує наступні норми матеріального права.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановлениям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Судова колегія перевірила розрахунок інфляційних витрат, який був зроблений позивачем в позовній заяві, перемноживши між собою індекс інфляції за кожен місяць прострочення виконання зобов»язання починаючи з березня 2013 року по січень 2015 року і встановила, що ці витрати становили не 16 510 грн., а 19 012,7 грн. Тобто позивач допустив арифметичну помилку у своїх розрахунках. Разом з тим, оскільки суд вирішує позов в межах заявлених позовних вимог, судова колегія вважає, що позов має бути задоволений саме в заявленому розмірі, а саме 16510 грн.

Три відсотки річних за 681 день прострочення позивач порахував правильно і це становить 3638,22 грн.

На підставі наведеного, керуючись: ст.ст.303,307,309,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити..

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 16510 гривень інфляційних витрат та 3638,22 грн. відсотків річних, а всього 20148,22 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені останнім судові витрати у розмірі 365,4 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді