Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1646/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Головань А. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

20.08.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - Голованя А.М.

суддів Карпенка О.Л., Фомічова С.Є.

при секретарі - Дімановій Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 21 травня 2015 року, у справі за позовом комунального підприємства «Теплокомуненерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з теплопостачання і

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року комунальне підприємство «Теплокомуненерго» (далі - КП «Теплокомуненерго») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що підприємство, не укладаючи договору, фактично надавало послуги з централізованого опалення відповідачу, який є власником квартири АДРЕСА_1. Проте відповідач плату за отримані послуги не вносить.

Вважаючи, що ОСОБА_2 зобов'язаний відшкодувати вартість безпідставно отриманої теплової енергії, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за отримані ним послуги в сумі 13 056,53 грн. за період липня 2007 року по червень 2014 року, три відсотки річних та інфляційні втрати.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 21 травня 2015 року позов задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Теплокомуненерго» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з теплопостачання у розмірі 13 056,53 грн., три відсотки річних у розмірі 254,98 грн., індекс інфляції в розмірі 628, 24 грн., а також судові витрати в розмірі 243,60 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ставить питання про зміну рішення в частині заборгованості за отримані послуги, зменшивши їх розмір до 4677,88 грн. і скасування в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Посилається, зокрема, що при вирішення справи суд не застосував позовну давність.

Сторони, які належним чином були повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не зявилися. Про причини неявки суд не повідомили.

Ураховуючи положення ч.2 ст.305 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, колегія суддів вирішила розглядати справу у відсутності сторін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що строк позовної давності перервався видачею судом судового наказу, тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 13 056,53 грн., три відсотки річних у розмірі 254,98 грн. та індекс інфляції в розмірі 628,24 грн.

Проте погодитись із таким висновком суду повністю не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Відповідно до 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням.

Споживачем за цим Законом є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Частиною 3 ст. 16 цього Закону визначено принцип безперебійного надання споживачу комунальних послуг.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з наявним у справі свідоцтвом про право на спадщину відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 з 03 листопада 2004 року.(а.с.6)

Відповідно до рішення виконкому Олександрійської міської ради № 498 від 23 червня 2006 року визначено, що виробником послуг у житловому фонді з централізованого опалення є комунальне підприємство «Теплокомуненерго».

Договір про надання відповідачу послуг з теплопостачання сторонами не укладався.

При цьому, із матеріалів справи не вбачається, що відповідач письмово відмовлявся від отримання ним вказаних послуг.

Отже, послуги з теплопостачання позивачем фактично надавалися; відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України будь-яких доказів щодо неотримання їх відповідачем останній не надав, тому судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову про стягнення заборгованості за отриману теплову енергію згідно встановлених тарифів.

Проте визначаючи розмір заборгованості, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права і не застосував норму матеріального права, яку зобовязаний був застосувати.

Позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за отриману теплову енергію починаючи з липня 2011 року по червень 2014 року в сумі 13 056,53 грн., яка і була стягнута судом.

При цьому суд в мотивувальній частині рішення зазначив, що борг необхідно стягнути без врахування строку позовної давності, оскільки 18.07.2014 року позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу з вимогою про стягнення із відповідача зазначеної заборгованості, який було видано 10.09.2014 року та скасовано судом 10.09.2014 року, а тому позовна давність була перервана.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При розгляді справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 подав письмову заяву про застосування позовної давності.(а.с. 21)

Дійсно відповідно до ст. 264 ЦК України звернення до суду із заявою про видачу судового наказу 18 липня 2014 року свідчить про переривання перебігу позовної давності.

Але, судом першої інстанції не враховано, що позов був поданий 17 квітня 2015 року, а борг в сумі 13 056,53 грн. нараховано за термін, який перевищує три роки, тому стягнення заборгованості повинно бути проведено в межах трирічного строку позовної давності - з липня 2011 року по день нарахування заборгованості червень 2014 року.

З картки компютерного контролю особового рахунку ОСОБА_2 станом на червень 2014 року значиться сума заборгованості 13056,53 грн. Станом на липень 2011 року заборгованість складала 7009,39 грн., яку необхідно виключити із суми стягнення, як таку що знаходиться за межами строку позовної давності. Тому з відповідача необхідно стягнути 6047,14 грн. вартості отриманої теплової енергії.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 та від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, які в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

В матеріалах справи наведено розрахунок інфляційних втрат в сумі 628,24 грн. та трьох процентів річних в сумі 254,98 грн. виходячи із заборгованості за теплову енергію в сумі 6047,14 грн., розмір яких відповідачем не спростований. (а.с.5)

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості в частині вирішення вимоги про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, що в силу п.п.2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його зміни в цій частині

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що в частині стягнення трьох процентів та інфляційних втрат рішення суду підлягає скасуванню, а у задоволенні зазначених вимог має бути відмовлено, оскільки заявлені позивачем вимоги відповідають положенням ч.2 ст. 625 ЦК України, якою передбачено, що у випадку прострочення грошового зобовязання боржник має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 21 травня 2015 року змінити в частині вирішення вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь комунального підприємства «Теплокомуненерго» заборгованості з теплопостачання, шляхом зменшення її розміру до 6047,14 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: