АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - судді Слюсар Т.А.

суддів: Котули Л.Г., Немировської О.В.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до відповідачки про поділ спільного майна подружжя.

Вимоги обґрунтовував тим, що за період перебування у шлюбі із ОСОБА_1, останньою за його згодою, було укладено договір довічного утримання, й таким чином, набуто у власність частину квартири, обмін якої у подальшому було здійснено на кв. АДРЕСА_1.

Зазначав, що під час дії договору, відповідачка перебувала у декретній відпустці по догляду за малолітнім сином, а тому він матеріально і фізично допомагав їй виконувати обов'язки за договором, у зв'язку з чим просив визнати за ним право власності на Ѕ спірної квартири.

20 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом про визнання оспорюваної квартири її особистою власністю.

Посилалася на те, що з вересня 1994 року з відповідачем вони фактично припинили шлюбні стосунки, спільного бюджету не мали, господарство вели окремо й з метою вирішення її житлової проблеми, 11 квітня 1995р. між дядьком батька -ОСОБА_3, якого на той час доглядали її батьки та в інтересах якого діяла її мати - ОСОБА_4 й нею, було укладено договір довічного утримання. В період дії договору догляд за дядьком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, здійснювала її мати й вона, відповідач участі у цьому не приймав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом, відмовивши у позові ОСОБА_2

Справа неодноразово призначалася до розгляду, проте судові повістки про виклик у суд ОСОБА_2 та його представника поверталися без вручення відповідальним працівником поштового відділення з відміткою : за сплином терміну зберігання (а.с.1,2,19 т.2).

В судове засідання 27 жовтня 2015р. ОСОБА_2 не з'явився, проте відповідно до даних акту, затвердженого начальником ЖЕК № 303 м. Києва від 23 жовтня 2015р., судова повістка на ім'я відповідача вручена його синові (а.с.28 т.2).

За таких обставин, колегія суддів вважає ОСОБА_2 таким, що належно повідомлений про день і час розгляду справи й вважає за можливе розгляд справи здійснити у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши позивача та його представника, які підтримали апеляційну скаргу й просили її задовольнити, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Визнаючи квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що зазначене нерухоме майно сторонами придбано в період шлюбу, а тому є спільним майном подружжя.

Між тим, суд дійшов таких висновків з порушенням прав і обов'язків сторін, без належної оцінки долучених до справи доказів.

Як убачається із матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі з 08.02.1986р., який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.06. 2005р. (а.с.73,74 т.2).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4.(а.с.73, 77 т.1).

Встановлено, що 11.04.95р. між матір'ю позивачки - ОСОБА_4, яка діяла в інтересах ОСОБА_3, та ОСОБА_1,було укладено договір довічного утримання.

За умовами договору ОСОБА_3, 1903 р.н., передає у власність ОСОБА_1 належну йому 54/100 частки кв.АДРЕСА_2, а ОСОБА_1 зобов'язалася забезпечувати ОСОБА_3 необхідною допомогою, продуктами харчування, одягом й вартість матеріального забезпечення визначена сторонами в розмірі отриманої ним пенсії (п.6 договору) (а.с.79).

Матеріали справи свідчать, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.80).

Зі справи убачається, що покійний ОСОБА_3 з ОСОБА_1 перебував у родинних стосунках.

Відповідно до даних акту від 28.01.2015р., затвердженого ТОВ «Житловик -плюс», ОСОБА_3 з червня 1994р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав по АДРЕСА_3 з сім'єю ОСОБА_4 (а.с.81).

Суд першої інстанції залишив поза увагою зміст даного акту, проте він має істотне значення по справі.

Про проживання покійного в родині батьків позивачки, які фактично й здійснювали догляд за ним, а також про те, що допомагала їм у цьому ОСОБА_1, пояснили допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Разом з тим, ОСОБА_2 не надано доказів, які б свідчили про здійснення ним догляду за покійним.

Згідно положень ч.2 ст.28 КпШС України, чинної на час придбання спірного майна, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Положеннями ч.6 ст.57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних стосунків.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.п.23,30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання.

Відповідно до даних довідки з місця проживання, виданої 24.11.95р. ЖЕК №401, ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання поселилася та була зареєстрована в комунальну кв.АДРЕСА_2 (а.с.84 т1.)

Встановлено, що згідно розпорядження № 828 від 02.09.2006р. голови Радянської районної державної адміністрації м. Києва, внесено зміни в нумерацію квартир буд.АДРЕСА_2 й належній ОСОБА_9 комунальній квартирі присвоєно номер АДРЕСА_2 (а.с.84 т.1)

З долученого до справи договору міни від 16.09.1995 року, укладеного на біржі «Десятинна» убачається, що 16.09.1995р. ОСОБА_1 вчинила обмін 54/100 частин кв.АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_1, яка належала компанії «Гоойоорд Б.В.» (а.с.86т.2).

З 11.10.1995року ОСОБА_9 зареєстрована і мешкає у кв.АДРЕСА_1, про що свідчать дані довідки №1028, виданої 20.05.2013р. КП «Дирекція» (а.с.87).

Разом з тим, районний суд не врахував конкретних обставин справи, того, що кв.АДРЕСА_2 набута не за кошти подружжя, а на підставі укладеного ОСОБА_1 договору довічного утримання.

Суд не врахував, що договір довічного утримання діяв незначний проміжок часу - близько трьох місяців ( з 11.04.1995р. по ІНФОРМАЦІЯ_1), на підставі якого відповідачка й оформила право власності та поселилася в успадковане майно, проте згодом вчинила його обмін.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 з моменту набуття у власність успадкованої квартири, була зареєстрована та проживала у ній, згодом, після обміну, у спірній квартирі.

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 користувався спірним майном чи ніс витрати по його утриманню.

Окрім цього, суд першої інстанції не врахував конкретної ситуації, того що на даний час відсутній об'єкт, який ОСОБА_1 отримала на підставі договору довічного утримання.

З огляду на викладені обставини та та вивчивши матеріалами справи у їх сукупності, рішення суду першої інстанції, як постановлене з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_2 необхідно відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

У відповідності до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею по справі судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору, в сумі 5581грн. /3654+1827=5581/

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, пов'язані з оплатою судового збору, в сумі 5581грн.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/15964/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12477/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.