У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «ФАГА», треті особи: приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Кутова Крістіна Олексіївна, ОСОБА_8, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 на рішення Сєверодонецького міського суду Луганської області від 30 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 4 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернулася із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ФАГА» (далі - ТОВ «ФАГА») про визнання недійсним договору від 10 грудня 2013 року купівлі - продажу нежитлового приміщення, яке знаходиться по АДРЕСА_1 Луганської області, стягнення коштів, сплачених за договором купівлі - продажу у сумі 147 327 грн., а також відшкодування збитків у сумі 32 174 грн 39 коп.

Позивач ОСОБА_6 посилалася на те, що вказаний договір було укладено під впливом обману, оскільки продавець не попередив її як орендаря за вказаним договором, про права третіх осіб, а саме фізичної особи-підприємця ОСОБА_9, на вказане приміщення. Також вважала, що внаслідок обману їй завдано збитки, які відповідач повинен їй відшкодувати.

Рішенням Сєверодонецького міського суду Луганської області від 30 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 4 червня 2015 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 Луганської області, укладений 10 грудня 2013 року між ТОВ «ФАГА» та ОСОБА_6 Стягнуто з відповідача на користь позивача 147 327 грн. сплачених за договором купівлі-продажу від 10 грудня 2013 року та 32 174 грн 39 коп. на відшкодування збитків. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі фізична особа-підприємець ОСОБА_9 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 14 лютого 2012 року між ТОВ «ФАГА» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 було укладено договір оренди, за умовами якого орендодавець ТОВ «ФАГА» передав у строкове платне користування строком на 35 місяців з дня підписання акта прийому-передачі об'єкта орендарю фізичній особі-підприємцю ОСОБА_9 нежитлове приміщення загальною площею 103 кв. м. по АДРЕСА_1 Луганської області (а. с. 11 - 12). Акт прийому - передачі між орендодавцем та орендарем було підписано 14 лютого 2012 року (а. с. 13).

10 грудня 2013 року між ТОВ «ФАГА» та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі - продажу нежитлового приміщення, за умовами якого продавець ТОВ «ФАГА» передав, а покупець ОСОБА_6 прийняла у власність нежитлове приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 Луганської області, під літ. «А-1Н», «а», «а1», «а2», загальною площею 102,9 кв. м. (а. с. 9). Продаж вчинено за 147 327 грн., які як зазначено у договорі, покупець сплатив продавцю під час підписання цього договору. Також зазначено про те, що за свідченням продавця, відчужуваний об'єкт нерухомого майна нікому іншому не проданий, не подарований, в спорі під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб, як у межах, так і за межами України немає, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесений.

Встановивши, що при укладенні договору купівлі-продажу нежитлового приміщення продавець не повідомив покупця про існування орендатора на придбане приміщення, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, а також стягнення коштів, сплачених за цим договором та відшкодування збитків.

Апеляційний суд погодився із таким висновком суду першої інстанції та залишив судове рішення без змін, застосувавши до спірних правовідносин ст. 230 ЦК України дійшов висновку про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним як такого, що вчинений під впливом обману.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав його укладення під впливом обману (ст. 230 ЦК України), суди не врахували роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених у п. 20 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотне значення.

При цьому також місцевий суд, вирішуючи даний спір, не звернув увагу на те, що позов було заявлено позивачем з підстав ст. ст. 203, 215 ЦК України і ст. 230 ЦК України, а також ст. 659 ЦК України, які є взаємовиключними і одночасно застосовані бути не можуть.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України <nau://ukr/1618-15>.

Суд першої інстанції розглядаючи спір, у порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не уточнив позовних вимог та не визначився із характером спірних правовідносин сторін, змістом їх правових вимог і нормою права, що їх регулює та яка підлягає застосуванню при вирішенні спору.

У той же час апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, залишив поза увагою допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим судом, так і апеляційним судом, то рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Сєверодонецького міського суду Луганської області від 30 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 4 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.Є. Червинська А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана Головуючий Судді: