Ухвала

іменем україни

14 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 16 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила поділити майно подружжя, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та просила виділити їй Ѕ частини зазначеної квартири, відповідачу ОСОБА_4 - Ѕ частини квартири.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 грудня 2003 року до 04 жовтня 2013 року. За час перебування в шлюбі було придбано за спільні кошти вищевказану квартиру. Оскільки спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а згоди на добровільний поділ спільного майна між нею та відповідачем не досягнуто, тому за захистом свого права ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3, у травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив виділити ОСОБА_3 у власність 113/500 ідеальної частки спірної квартири.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 03 травня 2007 року він за згодою ОСОБА_3 уклав з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 48 750 доларів США, після чого за ці кошти придбав на підставі договору купівлі-продажу спірну квартиру вартістю 247 450 грн, що еквівалентно 49 тис. доларів США. Крім того, він уклав із АКІБ «УкрСиббанк» іпотечний договір, предметом якого є спірна квартира, яким забезпечено в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань за кредитним договором від 03 травня 2007 року. Зазначив, що весь цей час особисто без участі ОСОБА_3 погашає вищезазначений кредит, тому вважає, що для визначення частки ОСОБА_3 у спірному майні необхідно від суми вартості спірної квартири відняти суму, яку залишилось виплатити на момент розлучення за кредитним договором, і поділити на дві рівні частини, що в гривневому еквіваленті на момент придбання квартири становить 55 810 грн, або 113/500 ідеальної частки квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2014 року в задоволенні обох позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Поділено майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на 113/500 ідеальної частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, від імені якої діє представник ОСОБА_5, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий судовий розгляд, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Проте оскаржувані рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним вимогам закону не відповідають.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 12 грудня 2003 року до 04 жовтня 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

На підставі договору купівлі-продажу від 03 травня 2007 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 вартістю 247 450 грн.

Для придбання зазначеної квартири відповідач 03 травня 2007 року уклав із АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 48 750 доларів США, що еквівалентно 246 187 грн 50 коп., зі строком погашення до 03 травня 2028 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором 03 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, згідно з яким останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки АТ «УкрСиббанк» від 23 червня 2014 року № 54-4-21/1099, яка міститься на а. с. 86, станом на 23 червня 2014 року заборгованість за кредитним договором від 03 травня 2007 року № 0 складає 26 785,13 доларів США.

Відмовляючи в задоволенні обох позовів, суд першої інстанції вважав, що на поділ майна подружжя та розмір часток кожного з них у спільному майні впливає також стан погашення кредиту, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги щодо поділу майна подружжя є передчасними, враховуючи такі обставини: кредит за договором не погашений, згоди на подальшу сплату кредиту колишнім подружжям у рівних частках банк не надавав, зміни до кредитного договору сторонами не вносились; позивач не надав суду належних і допустимих доказів щодо погашення кредиту за кошти сім'ї чи сплати процентів або «тіла» кредиту ним особисто, оскільки відповідно до довідки АТ «УкрСиббанк» від 23 червня 2014 року платником платежів за кредитним договором за період з 03 травня 2007 року до 23 червня 2014 року є виключно відповідач.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд додатково встановив, що правовідносини за вищевказаним кредитним договором виникли в інтересах сім'ї, чого не заперечували сторони у справі.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що при поділі між подружжям спірної квартири, кредит за яку виплачений частково, поділу підлягає лише та частина квартири, кредит за яку вже виплачений, саме ця частина квартири і буде спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, відповідач не надав.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст. 65 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за боргами.

У разі поділу майна за ст.70 СК України, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як роз'яснено у п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Спірну квартиру придбано відповідачем у власність під час шлюбу сторін, а тому право на неї у рівних частках набули, як відповідач так і позивач. Наявність боргових зобов`язань, які виникли у період шлюбу з позивачем, у тому числі і стосовно вказаної квартири, на правовий режим спірної квартири як спільного майна подружжя не впливає.

Відносини щодо боргів подружжя, які виникли у період їх шлюбу, знаходяться за площиною спірних правовідносин та за змістом ч. 4 ст. 65 СК України не звільняють позивача від участі у їх виконанні.

Таким чином, поза увагою суду залишилася та обставина, що кредит надавався банком одному з подружжя для придбання спірної квартири та використаний на придбання спірної квартири в інтересах сім'ї, позивач визнає свій обов'язок із погашення кредиту нарівні з відповідачем, отже, спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України вона підлягає поділу між подружжям в рівних частинах.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 16 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик