н/п 2/490/119/2015 Справа № 490/7884/13-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Батченка О.В., при секретарі Нікулічевій А.С., з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Статкевської І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_3 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна 93" (далі - Товариство) та виконавчого комітету Миколаївської міської ради, просила визнати за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті дочки ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. В обґрунтування позову позивач послалась на ті обставини, що за життя її дочка з 24 липня 1992 року по 01 серпня 1994 року працювала на посаді головного бухгалтера комерційного банку "Банк ділового співробітництва". В той же час, з 15 червня 1993 року на підставі договору про сумісну діяльність, укладеного з Товариством, ОСОБА_4 виконувала обов'язки експерта з організації бухгалтерсько-фінансової роботи, а Товариство, в свою чергу, прийняло на себе обов'язок з вирішення питання про виділ їй (ОСОБА_4.) однокімнатної квартири протягом 1993 року - першого півріччя 1994 року за умови своєчасного надходження коштів у розмірі десяти мільйонів карбованців. 15 червня 1993 року розмір грошового зобов'язання був збільшений на підставі додаткової угоди, доплаті підлягала сума в п'ятнадцять мільйонів карбованців. В лютому 1994 року ОСОБА_4 у повному обсязі виконала зобов'язання з внесення грошових коштів за участь у пайовому будівництві та 01 березня 1994 року їй був виданий ордер № 56 на квартиру АДРЕСА_1. За невідомих їй (позивачу) причин протягом 1994 - 2006 років ОСОБА_4 не оформила правовстановлюючі документи на спірну квартиру, і тільки 06 квітня 2007 року звернулася до ТОВ "Житло" з замовленням щодо її приватизації, сплативши при цьому 100 грн. 00 коп. 10 липня 2007 року КП ММБТІ був виготовлений технічний паспорт на квартиру. Також у липні 2007 року в ОСОБА_4 з'явились симптоми тяжкої хвороби, яка швидко прогресувала і в березні 2008 року вона потрапила до лікарні з діагнозом: рак третьої стадії. Актом огляду МСЕК № 037417 від 18 липня 2008 року ОСОБА_4 встановлено першу групу інвалідності, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона померла. За такого, вважаючи, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді долі участі у будівництві спірної квартири а за умови того, що будинок зданий в експлуатацію, позивач просила про задоволення своїх вимог, при цьому також зазначила, що на її звернення з приводу оформлення спадкових прав нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Як на правові підстави позову ОСОБА_3 послалась на ст. 47, 55 Конституції України, ст. 382, 384, 392, 1216, 1218, 1261 та 1268 ЦК України.

04 грудня 2014 року ОСОБА_3 подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій додатково вказала, що станом на дату введення багатоквартирного житлового будинку в експлуатацію (1994 рік) згідно діючих на той час положень ЦК УРСР, Закону України "Про власність", Закону України "Про місцеві ради народних депутатів та місцеве та регіональне самоврядування", Постанови КМУ від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", а також вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 2-24-26, виникнення права власності в ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 не залежало від державної реєстрації цього права. В той же час, позивач послалась і на Постанову Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок" згідно якої право власності на житловий будинок виникало з моменту його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Усною ухвалою суду від 23 жовтня 2013 року проведена заміна неналежного відповідача - виконавчого комітету Миколаївської міської ради на належного - Миколаївську міську раду. З огляду на те, що з 11 січня 1996 року ТОВ "Фортуна-93" ліквідоване виконавчим комітетом Миколаївської міської ради у зв'язку з ліквідацією головної організації, даний відповідач виключений з переліку учасників процесу в даній цивільній справі.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, підтвердив викладені в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог обставини.

Представник Миколаївської міської ради проти позову заперечувала як з тих підстав, що на час смерті ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за нею зареєстроване не було, а тому це нерухоме майно не увійшло до кола її спадщини, так і з тих підстав, що протягом 1992-1994 років правовідносини ОСОБА_4 та ТОВ "Фортуна - 93" не були законодавчо врегульовані, тобто фізичні особи не могли бути стороною у договорі про участь у пайовому будівництві, а тому ОСОБА_4 набула виключно право користування спірної квартирою на підставі виданого їй ордеру, а не право власності на цю квартиру.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З фотокопії трудової книжки ОСОБА_4 слідує, що вона з 24 липня 1992 року по 01 серпня 1994 року працювала на посаді головного бухгалтера філії комерційного банку "Банк ділового співробітництва".

В той же час, як слідує з представленої суду копії договору про сумісну діяльність, укладеного 15 червня 1993 року між ТОВ "Фортуна 93" та ОСОБА_4, слідує, що ОСОБА_4 була прийнята Товариством на посаду експерта з організації бухгалтерсько-фінансової роботи з оплатою праці відповідно домовленості та залежно від обсягу виконаної роботи, в свою чергу, Товариство прийняло на себе відповідальність за вирішення питання з виділу ОСОБА_4 однокімнатної квартири в 1993 - першому півріччі 1994 року за умови своєчасного надходження коштів у сумі десять мільйонів карбованців. Додатковою угодою, укладеною між тими самими сторонами 15 червня 1993 року, на підставі листа виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 58-к від 14 січня 1994 року по запропонованій ОСОБА_4 однокімнатній квартирі НОМЕР_1, корпус № 13, житловою площею 18,88 кв.м. необхідно доплатити суму у розмірі п'ятнадцять мільйонів карбованців.

Згідно архівного витягу з рішення виконавчого комітету Ленінської районного ради народних депутатів № 47 від 18 березня 1994 року за наслідком розгляду звернень громадян щодо обліку і розподілу житлової площі пунктом другим затверджені списки підприємств і організацій на отримання квартир, викладений у додатку № 1, серед яких значиться працівник ТОВ "Фортуна 93" експерт з бухгалтерсько-фінансової роботи ОСОБА_4 на отримання квартири НОМЕР_1, житловою площею 18,88 кв.м.

Разом з цим, 27 травня 1994 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради народних депутатів прийняте рішення № 293 "Про виділ у власність квартир підприємствам, учасникам дольового будівництва житлового будинку АДРЕСА_1", пунктом першим якого затверджено перелік підприємств, організацій та установ дольщиків зазначеного будинку. До переліку підприємств віднесено ТОВ "Фортуна 93" у власність якої виділена, у тому числі, квартира НОМЕР_1, проектною площею: загальною 42,48 кв.м., житловою 18.88 кв.м.

01 березня 1994 року ОСОБА_4 виданий ордер № 56 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 18,88 кв.м.

Оцінюючи викладені факти суд виходить з наступного.

В силу ст. 12 ЗУ "Про власність" праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно ч. 1 та 2 ст. 15 ЗУ "Про власність" член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Згідно ст. 430 ЦК України за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін. Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. Договори про сумісну діяльність між громадянами і соціалістичними організаціями не допускаються.

Відповідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" відповідно до ст.12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Крім того, згідно п. 9 цієї ж постанови суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради.

З викладеного слідує, що договір про сумісну діяльність, укладений 15 червня 1993 року між ОСОБА_4 та ТОВ "Фортуна 93", за своєю правовою природою не являє собою передбаченою діючим станом на 1994 рік законодавством України підставою для набуття права власності на квартиру. За даним договором ОСОБА_4 не може вважатись членом житлового, житлово-будівельного чи іншого кооперативу або товариства, у тому числі за умови повної або часткової сплати оговорених внесків, а тому на час введення будинку в експлуатацію вона не набула і не могла набути права власності на квартиру АДРЕСА_3. Крім того, право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру виконавчим комітетом Миколаївської міської ради не реєструвалось.

З початком захворювання ОСОБА_4 вчинила дії направлені на приватизацію квартири АДРЕСА_3, зокрема подала до ТОВ "Жилище" заявку про надання послуг з приватизації житла та сплатила 100 грн. коштів за надання таких послуг. На її (ОСОБА_4.) замовлення КП ММБТІ 10 липня 2007 року також був виготовлений технічний паспорт на спірну квартиру.

У встановленому цивільним процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 звернулась до органу приватизації з метою отримання свідоцтва про право власності на житло позивачем суду не представлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла.

Позивач у справі, мати ОСОБА_4 - ОСОБА_3, спадщину після смерті дочки прийняла, подавши у встановлений законом шестимісячний строк відповідну заяву до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори. Проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом внаслідок відсутності правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_3.

На підставі викладеного суд також не знайшов передбачених законом підстав для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру в порядку спадкування, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відмова в позові не перешкоджає позивачу звернутись до суду у загальному порядку з позовом про відшкодування витрат, понесених ОСОБА_4 на виконання договору від 15 червня 1993 року.

В силу ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою в позові судові витрати позивача присудженню за рахунок відповідача не підлягають. Разом з цим, за наслідком розгляду справи виходячи з того, що при подачі позову позивач сплатила 107 грн. 30 коп. судового збору, що за діючими на той час ставками становило розмір судового збору з розгляду спорів немайнового характеру, то з позивача на користь держави підлягають додатковому стягненню 107 грн. 30 коп.

Керуючись ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 107 (сто сім) грн. 30 коп. судового збору.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Батченко О.В.