Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/129/15 Головуючий у 1 інстанції: Ачкасов О.М.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І., При секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - в особі представника ОСОБА_3 - на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 жовтня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральних збитків,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до фізичної особи- підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральних збитків.

Позивач зазначала, що вона працювала з 03.08.2012 року по 06.12.2013 року на посаді керуючої магазином у приватного підприємця ОСОБА_4, з нею був укладений трудовий договір, що був зареєстрований у Шевченківському центрі зайнятості.

06.12.2013 року вона була звільнена за власним бажанням, але центр зайнятості повернув їй розірваний трудовий договір лише 21.02.2014 року. Також позивач вказувала, що трудова книжка знаходилася не у роботодавця, а у неї вдома, при звільненні з нею не було проведено розрахунку, проте, зловживаючи владою, посадова особа центру зайнятості, діючи всупереч чинного законодавства, протиправно засвідчила розірвання трудового договору.

Позивач посилалась на те, що розмір її заробітної плати становив 4000 грн. на місяць, а не 1400 грн., як зазначено у трудовому договорі, це фіксувалося у відомостях, які вона сама складала по магазину, тому їй не виплачено заробітну плату за листопад та грудень 2013 року у загальній сумі 5000 грн., та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку, що завдало їй моральних збитків, які вона оцінює у 10000 грн. Також вона має право отримати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - у сумі 42229,55 грн. Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2 просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 жовтня 2014 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову та постановити окрему ухвалу щодо виявлених порушень трудового законодавства відповідачем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на положення статей 116, 117 КЗпП України, якими встановлено строки розрахунку при звільненні та відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведені позовні вимоги щодо непроведення з нею повного розрахунку при звільненні.

Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції, діючи упереджено, надав перевагу доказам представника відповідача, відмовивши в задоволенні позову, не взяв до уваги те, що ОСОБА_2 фактично одержувала заробітну плату в розмірі 4000 грн. щомісяця, а при її звільненні 06.12.2013 року з нею не був проведений повний розрахунок.

Проте, такі доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 03.08.2012 року по 06.12.2013 року працювала у приватного підприємця ОСОБА_4 - на посаді керуючої магазином. Вона працювала на підставі трудового договору від 03.08.2012 року, укладеного між працівником (ОСОБА_2) і фізичною особою, яка використовує найману працю (ФОП ОСОБА_4) та зареєстрованого за № 7 в Шевченківському районному центрі зайнятості м. Запоріжжя.

Згідно пункту 2 цього договору Працівник зобов'язаний виконувати функції та обов'язки керуючого магазином продовольчих товарів, в пункті 3. договору зазначено, що Фізична особа зобов'язується оплачувати працю Працівника у розмірі 1400 грн. на місяць.

06.12.2013 року ОСОБА_2 була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін, цей трудовий договір знято з реєстрації у центрі зайнятості 21.02.2014 року (а. с. 3 - 4).

Статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як в позовній заяві, так і при розгляді справи в судах першої і апеляційної інстанції ОСОБА_2 наполягала на тому, що вона отримувала від відповідача заробітну плату не в розмірі 1400 грн. за місяць - як-то вказано в трудовому договорі, а 4000 грн. за місяць. Позивач ОСОБА_2 вважає, що при звільненні їй не виплачено заробітну плату за листопад та за частину грудня 2013 року - в розмірі 5000 грн., а за час затримки розрахунку при звільненні середній заробіток складає 42229,55 грн., а тому просила стягнути з відповідача вказані грошові кошти.

В засіданні суду апеляційної інстанції позивачем надано уточнений розрахунок середнього заробітку за період з 06.12.2013 року по 21.01.2015 року, згідно якого вона просила стягнути з відповідача за затримку розрахунку при звільненні 53967 грн. 25 коп. За клопотанням позивача та її представника даний розрахунок долучено до матеріалів справи (а. с. 156).

На підтвердження позовних вимог в якості доказу ОСОБА_2 надала ксерокопії платіжних відомостей щодо виплати нею іншим працівникам магазину та собі особисто заробітної плати. Як пояснила позивач, ці відомості складені нею і в відомостях зазначено, що вона отримувала заробітну плату в розмірі 4000 грн. за кожний місяць (а. с. 72-75).

Також при розгляді справи в суді першої інстанції були допитаний свідок ОСОБА_6, який пояснив, що він раніше працював менеджером у приватного підприємця ОСОБА_4, не був оформлений, працював на таких умовах, оскільки влаштовувала заробітна плата. Знає, що ОСОБА_2 працювала керуючою магазином, отримувала зарплату 4000 грн. та їй не виплатили заробітну плату при звільненні. Проте, як пояснив ОСОБА_6, до його компетенції не входили питання трудових відносин, нарахування і виплати заробітної плати, а при розрахунку з ОСОБА_2 він присутній не був, на думку свідка, ОСОБА_4 вів подвійну бухгалтерію.

В матеріалах справи знаходиться лист ДПІ у Шевченківському районі м. Запоріжжя від 13.10.2014 року вих. №23541/08-30-17-02-17 з якого вбачається, що на податковому обліку перебуває фізична особа-підприємець ОСОБА_4 з 01.06.2005 року. Згідно копій податкових розрахунків (звітів форми 1-ДФ) сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь ОСОБА_2 і сум утриманого з них податку за III-IV квартали 2012 року та I-IV квартали 2013 року, позивачеві у ці періоди нараховувалася та була виплачена заробітна плата (згідно щоквартальних звітів) у розмірі 4270- 4324 грн. (щоквартально), що не суперечить умовам трудового договору, укладеного в письмовому вигляді, в якому вказано, що заробітна плата складає 1400 грн. за місяць (а. с. 60-66).

Також в матеріалах справи є копії розрахунково-платіжних відомостей за листопад, грудень 2013 року (6 відпрацьованих днів) з яких видно, що Відповідачем було здійснено нарахування та виплату ОСОБА_2 розрахунку при звільненні, в тому числі за невикористану відпустку, у розмірі заробітної плати, що була передбачена у укладеному між сторонами трудовому договорі (а. с. 39-40).

Вищевказані докази були належним чином досліджені судом першої інстанції, їм надана відповідна оцінка. Зокрема, суд вказав, що платіжні відомості, надані позивачем, суд оцінює критично, адже з них не вбачається, що виплачувалася саме заробітна плата, відсутні печатки, інші необхідні реквізити, до того ж позивачкою не доведено, що на неї було покладено обов'язок нарахування та виплати заробітної плати працівникам магазину та собі особисто. Також суд зазначав, що показання свідка ОСОБА_6 оцінює критично та не бере до уваги, оскільки ці показання суперечать сукупності інших доказів, а сам свідок пояснив, що у нього є неприязнь до ОСОБА_4, оскільки він звинувачує його у тому, чого ОСОБА_6 не робив.

При апеляційному розгляді справи на вимогу суду відповідачем надані суду належним чином завірені ксерокопії розрахунково-платіжних відомостей та відомостей на виплату грошей ФОП ОСОБА_4 - за період з серпня 2012 року по 06.2013 року, які складені та підписані головним бухгалтером ОСОБА_7 З наданих письмових доказів вбачається, що ОСОБА_2 спочатку роботи отримувала заробітну плату (за відрахуванням обов'язкових платежів) в розмірі 1400 грн. щомісяця. З 01.10.2012 року розмір заробітної плати збільшено до 1420 грн., з 01.12.2012 року - до 1430 грн., з 01.01.2013 р. - до 1440 грн., а з 01.12.2013 року - до 1450 грн. (а. с. 120-155).

Також з розрахунково-платіжної відомості від 06.12.2013 року вбачається, що з ОСОБА_2 проведено розрахунок при звільненні, а саме, виплачено за відпрацьовані у грудні дні 327, 27 грн. та компенсацію за чергову відпустку 389,28 грн. (а. с. 120). .

За клопотанням позивача ОСОБА_2 та її представника при апеляційному розгляді справи в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що працювала в магазині разом з ОСОБА_2 Щепеленко була керуючою, а вона була продавцем у лікеро-горілчаному відділі. Свідок пояснила, що вона працювала без оформлення трудового договору, заробітну плату вона отримувала безпосередньо від ОСОБА_2 З відомостей бачила, що заробітна плата ОСОБА_2 складає 4000 грн.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що працювала в магазині по трудовому договору - з трудовою книжкою. Працювала разом із ОСОБА_2. Заробітну плату отримувала від ОСОБА_2 , звідкіля та брала гроші, вона не знає. Також не знає, яку зарплату отримувала ОСОБА_2.

Згідно статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані норми процесуального права судова колегія вважає, що надані позивачем ОСОБА_2 письмові докази щодо розміру заробітної плати та щодо невиплати їй розрахунку при звільненні, не відповідають вимогам статей 58, 59 ЦПК України, а показання свідків мають характер припущення.

Судом першої інстанції вірно вказано, що доводи представника позивачки стосовно того, що заборгованість із заробітної плати відповідача перед ОСОБА_2 підтверджується і тим, що трудовий договір не був знятий з реєстрації у центрі зайнятості, не є переконливими, оскільки відповідно до чинного законодавства центр зайнятості перевіряє серед іншого і розрахунок з працівником при звільненні (п.4 Постанови КМУ від 29.10.2009 року №1168 «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю»). У трудовому договорі чітко зазначено, що трудовий договір розірвано 06.12.2013 року за угодою сторін.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірних дій працівників Шевченківського районного центру зайнятості м. Запоріжжя при знятті 21.02.2014 року з реєстрації трудового договору від 03.08.2012 року, укладеного між працівником (ОСОБА_2) і фізичною особою, яка використовує найману працю (ФОП ОСОБА_4) та зареєстрованого за № 7 спростовуються наступним.

Так, пунктом 4 Постанови Кабінету міністрів України № 1168 від 29.10.2009 р. «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю» передбачено, що у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, така особа зобов'язана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначені строки провести передбачений законодавством розрахунок.

Пунктом 5 цієї Постанови передбачено, що зняття державною службою зайнятості з реєстрації трудового договору у випадках, передбачених пунктом 4 цієї постанови, проводиться за умови подання фізичною особою: примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують:

- надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів;

- проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати.

Згідно пункту 6 цієї Постанови державна служба зайнятості протягом трьох робочих днів з дня надходження зазначених у пункті 5 цієї постанови документів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів та повідомляє працівникові.

Пунктами 7-9 Постанови Кабінету міністрів України № 1168 від 29.10.2009 р. «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю» передбачено, що за зверненням працівника, який не був присутній під час зняття трудового договору з реєстрації, посадова особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів з дня такого звернення робить відповідну відмітку у виданому йому примірнику трудового договору та засвідчує у трудовій книжці запис про звільнення з роботи, внесений фізичною особою. У разі коли документи, що подаються для реєстрації чи зняття з реєстрації трудового договору, не відповідають вимогам цієї постанови, органи державної служби зайнятості повертають їх без вчинення будь-яких дій із зазначенням причини. Працівник має право оскаржити рішення фізичної особи щодо його звільнення з роботи у порядку, встановленому законодавством.

Оскільки ОСОБА_2 звільнена не за ініціативою роботодавця, а за угодою сторін, то фізична особа не зобов'язана письмово повідомити про свій намір про звільнення.

Дана Постанова не містить будь-яких обмежень у часі щодо строків подання фізичною особою вищевказаних документів стосовно працівника, якого звільняє. Тобто, доказів того, що працівниками Шевченківського районного центру зайнятості м. Запоріжжя порушено строк, передбачений пунктом 6 цієї Постанови, позивачем не надано.

В матеріалах справи є копія вказаного трудового договору, надана позивачем ОСОБА_2, в пункті 17 якого є підписи сторін про розірвання трудового договору 06.12.2013 року та відсутні будь-які зауваження з приводу неправильності зняття з реєстрації цього договору. Також є лист Шевченківського районного центру зайнятості м. Запоріжжя № 2171/01-23 від 17.10.2014 року, з якого вбачається, що трудовий договір від 03.08.2012 року № 7 розірваний сторонами 06.12.2013 року, а знято з реєстрації 21.02.2014 року, що не суперечить вимогам пунктів 5-9 Постанови Кабінету міністрів України № 1168 від 29.10.2009 р. «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю» (а. с. 4; 68).

Посилання апелянта на те, що відповідачем ФОП ОСОБА_4 порушувалися інші вимоги законодавства про працю, зокрема, стосовно того, що трудова книжка ОСОБА_2 та інших працівників, не зберігалася на підприємстві, є неспроможними з огляду на наступне.

Згідно пункту 2.21-1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 року трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: "Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)"), а при звільненні - запис: "Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України), при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)". Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Оскільки трудова книжка ОСОБА_2 знаходилася у неї на руках, то зняття з реєстрації трудового договору в Шевченківському районному центрі зайнятості відбулося лише 21.02.2014 року - в той день, коли сторони з'явилися до центру зайнятості, а позивач ОСОБА_2 надала трудову книжку для вчинення відповідного запису (а. с. 3-4).

З огляду на вищевикладене судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні - з підстав недоведеності позову - відповідає обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані. Оскільки судом першої інстанції відмовлено у задоволенні вищевказаних позовних вимог, які є первісними по відношенню до вимог про відшкодування моральної шкоди, то висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині також є правильним.

Інші доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію позивача та його представника, висловлену в ході розгляду справи і полягають лише в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - в особі представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: