АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/279/15 Справа № 205/71/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ізмайлова Т.Л. Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

21 січня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Ялової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зняття з реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2014 року та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права / а. с.26-30 /.

Зазначеним заочним рішенням суду від 06.03.2014 року ОСОБА_2 відмовлено в його позовних вимогах до ОСОБА_3 про зняття з реєстрації місця проживання /а. с. 21/.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_1, що підтверджується договорами купівлі-продажу від 17.10.2013 року і 10.12.2013 року та виписками з Державного реєстру речових прав та нерухомого майна про реєстрацію права власності / а. с.5-8 /.

З матеріалів справи вбачається, що раніше, з 1991 року, співвласником цього будинку була ОСОБА_4, яка 10.12.2013 року продала належну їй ? частину ОСОБА_2 /а. с. 7/.

Як зазначив позивач в своєму позові, за згодою попереднього власника спірного будинку ОСОБА_4, в будинку 16.09.2002 року була зареєстрована відповідачка ОСОБА_3, але з ним відповідачка не укладала договір найму житла.

Згідно довідки голови квартального комітету № 38 від 25.12.2013 року № 323 в спірному домоволодінні з 16.09.2002 року зареєстрована та проживає відповідачка ОСОБА_3, а з 25.10.2013 року - зареєстрований позивач ОСОБА_2 / а. с. 4 /.

За таких обставин, ОСОБА_2, згідно ст. ст. 10,150,158,162 ЖК України, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зняття її з реєстрації в будинку АДРЕСА_1, оскільки будучи власником будинку він-позивач не має змоги провести невідкладний капітальний ремонт будинку, так як будинок, за час користування ним відповідачкою, прийшов до занепаду / а. с. 2-3 /.

Виходячи з вище наведеного та в силу ст.ст.14,15,16,316.317,319,321,391 ЦК України, ст. ст. 2,3,6,7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

При вище викладених обставинах справи суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 в задоволенні його позовних вимогах до ОСОБА_3 про зняття з реєстрації місця проживання.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов' язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, позовної заяви ОСОБА_2, останній звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 лише з вимогами про зняття з реєстрації місця проживання, тоді як ці вимоги є похідними від вирішення питання про житлові права відповідачки.

Отже, звернення ОСОБА_2 до суду лише з позовом про зняття з реєстрації місця проживання, без пред'явлення позовних вимог відносно права користування ОСОБА_3 спірним житловим приміщенням, є передчасними, а тому рішення суду першої інстанції про відмову позивачу в його вимогах є законним.

Крім того, як вбачається з довідки голови квартального комітету № 38 від 25.12.2013 року № 323 відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в спірному домоволодінні з 16.09.2002 року / а. с. 4 /. Факт проживання відповідачки в спірному будинку до теперішнього часу підтвердили суду апеляційної інстанції і представники позивача, а це вже інші правові підстави для вирішення спору по усуненню перешкод в користуванні ОСОБА_2 належним йому на праві власності будинком (в разі його наявності).

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209,303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 6 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: