печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Цокол Л.І. ,

при секретарі - Тищенко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільноу справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства з обмеженою відповідальністю "Неос Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа", за участі третьої особи Публічного акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вимогами до ОСОБА_2, ПАТ «Неос Банк», ТОВ «Основа» і просить визнати договір поруки №14-694/2010-П1 від 27.09.2011р. між ПАТ «Банк Кіпру», правонаступником якого є ПАТ «Неос Банк», ОСОБА_2 та ТОВ «Основа» недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. У жовтні 2014 року позивачу стало відомо про укладення договору поруки №14-694/2010- П1 від 27.09.2011 року (надалі - Договір поруки) між її чоловіком - ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (що в свою чергу було перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Неос Банк»). Позивач вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 уклавши договір поруки поручився за третю особу коштами та як наслідок стягнення і свої майном, що є спільною-сумісною власністю подружжя, зокрема позивача та відповідача 1. Вважає Договір поруки недійсним, оскільки укладений без її згоди щодо коштів та майна, що є спільною-сумісною власністю подружжя, порушує її права (у тому числі конституційні) і законні інтереси, виходячи з наступного. 11.07.1981 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений шлюб, що зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану .

Головним Законом України передбачено, що всі люди визнаються вільними від народження і ніхто не може позбавити їх законних прав (ст. 21 Конституції України); кожному гарантується рівноправність прав і свобод людини і громадянина (ст. 24 Конституції України), крім того, цей принцип проголошує рівність перед законом і судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Конституції України, - Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо схорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно ст. 41 Конституції України, - Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 8 Конституції України. - В Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч. З ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.І ст. 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути проотиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 61 СК України, - передбачено об'єкт права спільної сумісної власності. Зокрема, об'єктом права власності може бути будь-яке майно (у т.ч. кошти), за винятком виключеного з цивільного обороту.

Особливістю правового режиму спільного майна подружжя є те, що здійснення права спільної сумісної власності відбувається за їхньою взаємною згодою. Частина 2 статті 65 Сімейного кодексу України закріплює презумпцію взаємної згоди подружжя на укладення договорів по розпорядженню спільним майном. Відповідно право на звернення до суду з такою вимогою належить тому з подружжя, який не надавав згоду на укладання договору.

Закон (ч.3 ст.65 СК) встановлює вимогу щодо форми згоди другого з подружжя для договорів стосовно цінного майна та договорів, що потребують нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Так, для укладання договорів щодо цінного майна згода другого подружжя має бути надана письмовій формі. Визначені критерії віднесення майна до категорії «цінного» зазначено в положенні абз. З ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України, відповідно до якого у письмовій формі мають вчинятися правочини (а згоду одного з подружжя можна розглядати як односторонній правочин) між фізичними особами на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, то згода на укладення договорів, предметом якого є майно, вартість якого перевищує 340 грн.має бути надана у письмовій формі.

Досліджуючи природу спільної сумісної власності подружжя, позивач звертає увагу суду на питання про зміст права власності того з подружжя, який не зазначений у право встановлювальному документі. Його права, як права і будь-якого іншого власника, полягають у здійсненні конкретних повноважень власника щодо належного йому майна, а саме - володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном (стаття 369 Цивільного кодексу України). Володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майно має право будь-який власник, у тому числі і такий, якому це майно належить на праві спільної сумісної власності і який не є титульним власником, тобто не зазначений як власник у право встановлювальному документі.

Норма статті 319 Цивільного кодексу України проголошує, що власники володіють, користуються, розпоряджаються своїм майном на власний розсуд в однаковий спосіб та всім власникам гарантує рівні умови здійснення своїх прав. Отже, з даної норми виплаває, що і дружина, і чоловік, незалежно від того, на одного з них, чи на обох оформлений правовстановлюючий документ, є рівноправними в питаннях володіння , користування та розпорядження своєю власністю(у т.ч. коштами). Це підтверджено і нормою статті 63 Сімейного кодексу України: «Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.».

Відповідно до статей 355, 356 ЦК України,- майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб - співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю, а без визначення часток - спільною сумісною власністю. Ознакою права спільної власності є множинність суб'єкта та єдність об'єкта.

Згідно частини 1 статті 387 ЦК України. - Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Пунктом 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 передбачено, що договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або)

державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя.

Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення.

Враховуючи зазначене, згода подружжя на укладення договору має бути викладена на окремому документі (заяві).

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Укладення Договору Поруки відбувалось з наданням копії паспорту ОСОБА_1 в якому зазначено, що позивач є його дружиною з 11.07.1981 року, тобто відповідач-1 так відповідач-2 проігнорували норми права (чи не знали про них), що захищають законні права та інтереси позивача як не титульного власника майна, що є спільною сумісною власністю.

Також, позивач просила звернути увагу при вирішенні питання про визнання договору недійсним, про відсутність негативних наслідків (майнової шкоди) для кожного із сторін при задоволенні позовних вимог.

Під час судового розгляду представник позивача ОСОБА_4 підтримав вимоги позивача ОСОБА_1, посилаючись на обставини викладені у позові, просив їх задовольнити.

Представник відповідача -1 ОСОБА_2 ОСОБА_5 вимоги позивача ОСОБА_1 визнав, підтримуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві.

Представник відповідача -2 ПАТ «Неос Банк» Козленко О.В. вимоги позивача не визнала заперечувала проти їх задоволення, зазначаючи про те, що згоди дружини на укладення договору поруки не вимагається, оскільки договір поруки укладено ОСОБА_2 не в інтересах сім'ї, він не породжує для його дружини ОСОБА_1 ніяких обов'язків і за зобов'язаннями ОСОБА_2 за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а за його зобов'язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно ОСОБА_2 і на частку у праві спільної сумісної власності, яка виділена йому в натурі.

Відповідач -3 ТОВ «Основа» подав до суду заяву про визнання позову ОСОБА_1, виклавши аналогічну позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 позицію з даного питання.

Представник залученої до участі у справі третьої особи ПАТ «Альфа-Банк» Черей О.В. заперечував проти задоволення вимог позивача ОСОБА_1, навівши аналогічні аргументи , які виловлені представником ПАТ «Неос Банк».

Суд вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, представника відповідача Козленко О.В., представника третьої особи Черей О.В., дослідивши письмові докази у справі, прийшов до наступного висновку.

Під час судового розгляду встановлено, що 12 жовтня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «БАНК КІПРУ», перейменоване в свою чергу в Публічне акціонерне товариство «НЕОС БАНК» (надалі - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» (надалі - Позичальник) було укладено Кредитний договір №14-694/2010 (Кредитний договір).

Відповідно до умов Кредитного договору Банк надав Позичальнику у тимчасове користування грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у вигляді невідновлювальної кредитної лінії. Згідно з п.1.1. сума Кредиту складає 4 465 000,00 доларів США з урахуванням змін внесених Додатковою угодою

№11 від 09.07.2012р. Строк користуванням кредитом встановлюється з 12.10.2010р. по 11.10.2017р. з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №3 від 27.09.2011р.

Позичальником було затримано сплату частини Кредиту та процентів за користування ним починаючи з 21.12.2013р., внаслідок чого утворилася прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 888 042,70 дол. США та прострочена заборгованість по процентам в юзмірі 403 297,60 дол. США.

Відповідно до п. 3.3.7. Кредитного договору, Банк має право вимагати дострокового повернення Кредиту, погашення процентів за ним та сплаті інших платежів, передбачених цим Договором у випадку порушення Позичальником умов, зазначених в п. 3.2.11, п. 3.2.12. цього Договору.

В ст. 1050 ЦК України зазначено: якщо договором встановлений обов'язок юзичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення іовернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення гастини позики, що залишилася, та сплати процентів.

З метою забезпечення виконання, перед Банком, зобов'язань по Кредитному договору між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» та ОСОБА_2 (Поручитель) укладено договір поруки №14-694/2010-П1 від 27 вересня 2011 року (надалі - Договір поруки), відповідно до якого Поручитель зобов'язувався перед Банком відповідати за виконання TOB «Основа» в повному обсязі грошових зобов'язань, що випливають з Кредитного договору №14-694/2010 від 12 жовтня 2010 року.

Так, за договором поруки ОСОБА_2 ( Відповідач -1, Поручитель) зобов'язаний перед Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» ( Банк, Кредитор, Відповідач - 2) відповідати за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа» (надалі - ТОВ «Основа», Позичальник) в повному обсязі грошових зобов'язань, що випливають з Кредитного договору №14-694/2010 від 12.10.2010 року.

Відповідно до п.1.1 Договору поруки, - Поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати за виконання Позичальником в повному обсязі грошових зобов'язань, що випливають з кредитного договору №14-694/2010 від 12 жовтня 2010 року ( - Кредитний договір) згідно якого Кредитор надає Позичальнику кредит на придбання обладнання та завершення будівництва цеху металоконструкцій, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, в сумі 4 110 00,00 (чотири мільйони сто десять тисяч) доларів США строком з 12 жовтня 2010 року по 11 жовтня 2017 року зі сплатою LIBOR (1М) + 10,5% (десять цілих п'ять десятих) річних за строковим

кредитом та LIBOR (1М) +15,5% (п'ятнадцять цілих п'ять десятих) річних у разі порушення Позичальником:

- строків повернення Кредиту, процентів, та інших обов'язкових платежів визначених Кредитним договором;

- зобов'язань Позичальника, що полягають у страхуванні на користь банку предметів забезпечення відповідно до умов та у строки, визначені Кредитним договором;

- зобов'язань Позичальника, що полягають у наданні Банку: бухгалтерського балансу (форма 1), звіту про фінансові результати (форма 2), розшифровку дебіторської та кредиторської заборгованості Позичальника, за наявності діючих кредитів (або договорів поруки, застави до кредитних договорів) в інших банках, у строки, передбачені Кредитним договором. Поручитель засвідчив, що він ознайомився з вищезазначеним Кредитним договором та згоден з його умовами (п. 1.2. Договору поруки).

Згідно пункту 2.2. Договору поруки,- Поручитель відповідає перед Кредитором у тому самому обсязі, що й Позичальник, у т.ч. за основний борг - 4 110 000, 00 (чотири мільйони сто десять тисяч) доларів СІІІА, сплату щомісячних процентів, підвищених процентів, суми комісій, а також за відшкодування збитків.

Відповідно до п. 2.3. Договору поруки, - Поручитель бере на себе зобов'язання при невиконання позичальником боргових зобов'язань перед Кредитором в строки і на умовах, зазначених у Кредитному договорі, задовольнити його вимоги до Позичальника шляхом надання необхідної суми Кредитору в строк до 7 (семи) банківських днів після отримання повідомлення.

Відповідно до частини першої статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Пункти 2.1. та 4.4. договору поруки передбачають звернення стягнення на майно поручителя, що належить йому на праві приватної власності.

Згідно п. 2.2 Договору поруки та Додаткової угоди №2 від 09.07.2012р. ОСОБА_2 відповідає перед Банком у тому самому обсязі, що й TOB «Основа», у тому числі за основний борг 4 465 000,00 доларів США, сплату щомісячних процентів, підвищених процентів, суми комісій, а також за відшкодування збитків.

28 травня 2014 року на адресу Позичальника та Поручителів було направлено повідомлення з вимогою про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором №14-694/2010 зі строком погашення зазначеної заборгованості протягом 30 календарних днів дати одержання повідомлення про таку вимогу від Банку, але в будь-якому разі не пізніше 45 календарних днів з дня направлення Банком даного повідомлення.

Як зазначають ПАТ "Неос Банк" та ПАТ "Альфа Банк" , станом на 18.08.2014 р. вимогу про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором перед Банком не виконано, а заборгованість становить 4 797 635,14 доларів США, з яких:

прострочена заборгованість за Кредитом в розмірі 4 370 742,70 дол. США;

прострочені проценти за користуванням Кредитом в розмірі 403 297,76 дол. США;

пеня за несвоєчасну оплату процентів в розмірі 23 594,68 дол. США;

30.09.2014р. було укладено Договір факторингу №13/14-Ф між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Публічним акціонерним товариством «Неос Банк» .

Відповідно до Додатку 1 Договору п. 1. В порядку та на умовах, визначених Договором Фактору відступаються право грошової вимоги за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010 року, укладений між Клієнтом та TOB «Основа», код 13669489, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Ковпака, 17 та право грошової вимоги за основним договором забезпечені порукою відповідно до Договору.

Отже, ПАТ «Альфа-Банк», є правонаступником ПАТ «Неос Банк».

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 1049 ЦК України зобов'язує Позичальника повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч.ч. 1 - 3 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Згідно ч.І ст. 368, ч.ч. 1 - 2 369, ч.І ст. 371 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, оскільки договір поруки укладено ОСОБА_2 не в інтересах сім'ї, він не породжує для його дружини ОСОБА_1 ніяких обов'язків і за зобов'язаннями ОСОБА_2 за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а за його зобов'язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно ОСОБА_2 і на частку у праві спільної сумісної власності, яка виділена йому в натурі.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ № 6-152цс13 від 05.02.2014р. : Договір укладений одним із подружжя, створює обов 'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'і, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Окрім того, згідно п. 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012р. за №5 встановлено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого.

Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

З огляду на зазначене позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 526, 543, 553, 554, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 65, 73 СК України, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства з обмеженою відповідальністю "Неос Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа", за участі третьої особи Публічного акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" про визнання правочину недійсним,- залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, що брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення ,- в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Цокол Л.І.