Справа № 346/5382/14-ц
Провадження № 22-ц/779/870/2015
Головуючий у 1 інстанції Димашок В. П.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Васильковського В.М., Малєєва А.Ю.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_3 вищезазначений позов, обґрунтовуючи його тим, що житловий будинок та господарські будівлі і споруди по АДРЕСА_1, був придбаний у 1986 році як недобудова під час перебування сторін у шлюбі, є її особистою приватною власністю, оскільки він був придбаний за кошти подаровані її батьком, що підтверджується показаннями свідків. Також зазначала, що на час придбання даного будинку відповідач не працював, оскільки він навчався у Чернівецькому державному університеті. Посилаючись на вищенаведене, просила позов задовольнити.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Апелянт вказує на те, що суд дав неналежну оцінку доказам у справі. Позивач звертає увагу суду на те, що жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач вносив кошти для придбання спірного будинку не подав, натомість нею було доведено факт придбання будинку за власні кошти. При цьому, судом першої інстанції не було враховано того, що обов'язок доведення наявності особистої приватної власності на будинок згідно ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України, на її думку, покладається саме на відповідача. Окрім того, ОСОБА_2 зазначає, що з 2003 року відповідач не проживає в даному будинку та протягом усього часу не вносив кошти на його добудову, а також і на те, що протягом перебування у шлюбі, останній ніде не працював та перебував на її утриманні, вчиняв неправомірні дії, що призвели до знищення майна в спірному домоволодінні. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його змінити, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

В засідання апеляційного суду відповідач - ОСОБА_3 не з'явився з невідомих причин, хоч судове повідомлення йому було вручено завчасно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у його відсутності.

У судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній. Зазначила, що спірний недобудований будинок у 1986 році було придбано за кошти її батька. Вказала, що спільне сімейне життя з відповідачем було припинено у 2000 році, а розірвання шлюбу зареєстровано у 2003 році. ОСОБА_2 пояснила, що після припинення шлюбно-сімейних відносин вона сама за належні їй кошти завершувала спорудження названого будинку. Тому вважає, що наведені нею обставини свідчать про те, що спірний жилий будинок належить на праві власності тільки їй. Оскільки, на її думку оскаржене рішення є незаконним і необґрунтованим, просить його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки згідно договору купівлі продажу від 08.09.1986 року, який на даний момент є дійсним, покупцями даного будинку є сторони у справі. З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, виходячи із наступного.

З матеріалів справи, зокрема із договору купівлі-продажу від 08.09.1986 року, вбачається, що сторони - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали незакінчений будівництвом житловий будинок із надвірними будівлями у селищі Гвіздець Коломийського району. В п.4 названого договору зазначено, що продаж будинку вчинено за 6500 крб, які покупці: ОСОБА_3 і ОСОБА_2 повністю сплатили продавцям при підписанні цього договору (а.с. 7-8).

Твердження ОСОБА_2 про те, що спірний будинок було придбано за кошти, подаровані їй батьком, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги, оскільки вони не були доведені належними і допустимими доказами. Пояснення свідків про належність коштів ОСОБА_2, на що посилається апелянт, згідно норм чинного цивільного законодавства України не можуть вважатись доказами, які доводять отримання коштів позивачем в якості подарунка.

Приймаючи до уваги наведене вище колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в даній справі про відмову у позові ОСОБА_2 ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 218; 307; 308; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 березня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Васильковський

А.Ю. Малєєв