Справа № 301/3139/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 серпня 2015 року м. Ужгород

Колегія судді палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого Дроботі В.В.

суддів Готра Т.Ю., Би саги Т.Ю.

при секретарі Рогач О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

Зазначеним рішенням у вимогах ОСОБА_1 до Іршавської міської ради, Іршавського комунального підприємства «Тепло-Міст» про зобов'язання прийняти рішення щодо заборони використання трьох прибудинкових територій та знесення розташованих на них тимчасових споруд - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги. Посилається на те, що висновок суду про відсутність в нього порушеного права не відповідає матеріалам справи. Суд безпідставно не захистив його право на безпечне для життя і здоров'я довкілля.

Колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовивши ОСОБА_1 у захисті його особистого немайнового права, передбаченого ст. 293 ЦК України, тобто права на безпечне для життя і здоров'я довкілля, суд першої інстанції зазначив, що позивач не довів факту проживання його в багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1, на прибудинковій території якого спорудженні тимчасові споруди для утримання домашньої птиці.

Колегія не може погодитись з даною підставою відмови у позові, оскільки суд цю обставину з достатньою повнотою не перевірив.

На вимогу апеляційного суду представник позивача надав паспортні дані ОСОБА_1, з яких видно, що він з 13 листопада 2001 року зареєстрований і проживає в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 179).

Отже, він має як матеріальне, так і процесуальне право на пред'явлення вимог про захист його немайнового права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Окрім цієї обставини, апеляційний суд у відповідності до положень п.6 ч.2 ст. 295, ч.2 ст. 303 та п.1 ч.1 ст.309 ЦПК України додатково встановив у даній справі інші обставини.

ОСОБА_1 в остаточному варіанті позову просив задовольнити дві його вимоги:

- зобов'язати Іршавську міську раду та комунальне підприємство «Тепло-Міст» привести прибудинкові території багатоквартирних житлових будинків АДРЕСА_2,АДРЕСА_3, та АДРЕСА_1 в належний стан шляхом знесення самовільно збудованих споруд та огорожі,

- зобов'язати Іршавську міську раду прийняти рішення щодо заборони використання природоохоронної зони фізичними та юридичними особами (а.с. 119).

Листами інстанцій Державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області № ф-657/09-21 від 28 жовтня 2013 року, Іршавського районного відділу управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Закарпатській області № 876 від 12 червня 2014 року, прокуратури Іршавського району № 64/49-13 від 28 липня 2014 року та 30 квітня 2015 року доведено, що земельні ділянки біля декількох багатоквартирних житлових будинків 29 мешканцями м. Іршава, які встановлені та ідентифіковані, використовуються для особистих потреб (а.с. 19, 20 ,111,127,130).

На цих землях розбиті газони, висаджені квіти, овочеві та городні культури, збудовані тимчасові споруди з дощатих збірно-розбірних матеріалів без влаштування фундаменту для утримання домашньої птиці (а.с. 111).

Внаслідок цього порушуються вимоги Земельного кодексу України, ЗУ«Про благоустрій населених пунктів» та протипожежних норм.

Зазначені факти відповідачами по суті визнані (а.с. 126, 160-161).

Власники самочинно збудованих тимчасових споруд та огорож відповідачем КП «Тепло-Міст» встановлені, позивачу вони під час розгляду даної справи в суді першої інстанції були відомі. В той же час ініціювавши питання про знесення тимчасових конструкцій позивач в порушення вимог ст. 32 ЦПК України клопотання про залучення їх власників до участі у справі в якості співвідповідачів не заявляв.

Суд з власної ініціативи не вправі вчиняти цю процесуальну дію.

Розглянувши справу відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто з врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення скарги, адже ймовірне рішення суду впливатиме на права та обов'язки 29 мешканців не лише будинків АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_1, а й інших будинків, зокрема АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7, які є власниками будівельних матеріалів, використаних для влаштування тимчасових споруд та огорож (а.с. 126-127).

Враховуючи наведене, у задоволенні вимоги позивача по приведенню прибудинкових територій трьох житлових будинків у належний стан у спосіб знесення самочинних споруд та огорожі слід відмовити саме з цих підстав.

Згідно ст. 13 Конституції України земля, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до положень ст. 46 ЗК України до земель природоохоронного призначення, окрім земель природно - заповідного фонду, належать земельні ділянки, в межах яких є природні об'єкти, що мають наукову цінність.

Порядок їх використання визначається законом.

Згідно ст. 89 Водного кодексу України прибережна захисна смуга є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

В порушення вимог вказаних норм та ст. 60 ЦПК України позивач не довів, що житловий будинок, в якому він проживає, знаходиться на природоохоронній території у прибережній смузі річки Іршавка в м. Іршава, та що ця територія забудована самочинними тимчасовими спорудами, які порушують його права.

Межі прибережних захисних смуг встановлюються, як зазначено в листі Берегівського міжрайонного управління водного господарства № 170 від 6 травня 2015 року, з урахуванням містобудівної документації, тобто генеральним планом забудови.

Доказів встановлення генеральним планом забудови м. Іршава меж природоохоронної території, на якій збудовано будинок АДРЕСА_1 позивач не надав. Окрім того, він не надав доказів хто саме: фізичні чи юридичні особи порушують його право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та якими саме діями.

Жодна з відповідей контролюючих державних органів, листи яких позивач приєднав до справи, такої інформації не містять.

У відповідності до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на право і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, друга позовна вимога ОСОБА_1 про зобов'язання Іршавської міської ради прийняти рішення щодо заборони використання природоохоронної зони в м. Іршава усім фізичним та юридичним особам не може бути задоволена, адже, як зазначено вище, обов'язок обмеження господарської діяльності на природоохоронній території на усіх мешканців цього населеного пункту та господарюючих суб'єктів покладено Законом.

Права позивача захищаються не в силу декларативного рішення органу місцевого самоврядування, а в силу Закону. Законодавче обмеження або заборона використання земель природоохоронного призначення усім фізичним та юридичним особам є гарантією захисту прав і свобод необмеженої кількості громадян, в тому числі й позивача, тому судова заборона може стосуватися конкретних осіб, які повинні залучатися судом за вимогою особи, право якої порушено, до участі у справі в якості відповідачів із покладенням на них обов'язку припинення конкретних дій, які це право порушують.

Враховуючи наведене, у задоволенні цієї вимоги слід відмовити по вказаних вище підставах.

Доводи скарги позивача в іншій частині не заслуговують на увагу.

Матеріали даної справи та системний аналіз глав 47-51 ЦК України свідчать про те, що позивач для захисту свого немайнового права обрав механізм прийняття судового рішення, згідно з яким між ним (кредитором) та відповідачами (боржниками) повинно бути встановлено зобов'язання, за яким боржники повинні вчинити на його - позивача користь дії за рахунок майна інших осіб.

Як зазначено вище, позивач клопотання щодо залучення власників майна до участі у справі не заявляв.

З пояснень відповідачів видно, що особи власників тимчасових споруд та огорожі відомі. При доведеності цих обставин виконання боржниками зобов'язання за рішенням суду неминуче призведе до порушень прав встановлених осіб, що мешкають у багатоквартирних житлових будинках, не залучених позивачем у справу.

Задоволення судом другої позовної вимоги ОСОБА_1 - покладення обов'язку на орган місцевого самоврядування прийняти рішення щодо невизначеного кола фізичних та юридичних осіб жодних правових наслідків для сторін спору не створить і при порушенні зобов'язання третіми особами виконання рішення суду буде неможливим.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених вимог колегія не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України зміна мотивувальної частини рішення суду першої інстанції є підставою для зміни цього рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Іршавського районного суду від 28 квітня 2015 року змінити.

У вимогах ОСОБА_1 до Іршавської міської ради, Іршавського комунального підприємства «Тепло-Міст» про зобов'язання вчинити певні дії відмовити з підстав, зазначених у мотивувальній частині даного рішення.

Рішення набирає законної сили після його проголошення, але може бути оскаржено протягом 20 днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді