У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що працювала на різних посадах у виконавчому комітеті Жмеринської міської ради Вінницької області в період з 15 жовтня 2002 року до 1 вересня 2014 року, однак при звільненні її з роботи з посади начальника організаційного відділу на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію посадової особи місцевого самоврядування, їй не виплатили компенсацію за невикористану додаткову відпустку працівникам, що мають дітей, згідно зі ст. 19 Закону України «Про відпустки», а саме за 2007 рік та 2009 рік, тривалістю по 7 робочих днів кожна.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 14 робочих днів за 2007 рік та 2009 рік у розмірі 2 272 грн 34 коп. та середній заробіток за час затримки зазначеного розрахунку в розмірі 27 010 грн.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на підставу відмови в задоволенні позову - безпідставність вимоги про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки як одинокій матері. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернулась до суду з пропуском строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, зазначивши також про безпідставність вимоги про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки як одинокій матері.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на підставу відмови в задоволенні позову - безпідставність вимоги про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки як одинокій матері. Отже, погодився з тим, що пропущено строк звернення до суду.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 у період з 16 жовтня 2002 року до 1 вересня 2014 року працювала на різних посадах у виконавчому комітеті Жмеринської міської ради Вінницької області. З 1 січня 2003 року до 30 червня 2013 року позивач перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту Жмеринської міської ради Вінницької області як одержувач допомоги одинокій матері на дитину ОСОБА_4, що стверджується ксерокопією довідки зазначеного Управління від 10 листопада 2014 року № 3288. Під час роботи позивачу на підставі поданих нею заяв надавались додаткові відпустки як одинокій матері за 2004 - 2006, 2008 роки, про що відповідачем видано відповідні розпорядження (а.с. 135, 137, 139).

Розпорядженням голови Жмеринської міської ради Вінницької області від 1 вересня 2014 року згідно з раніше поданої позивачем заяви її звільнено з роботи з посади начальника організаційного відділу за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію посадової особи місцевого самоврядування за ст. 38 КЗпП України та у день звільнення проведено грошовий розрахунок з наданням письмової розшифровки виплат.

10 листопада 2014 року, а після цього 26 листопада 2014 року ОСОБА_3 зверталася до міського голови із заявами з приводу виплати їй компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2007, 2009 роки, як працівнику - одинокій матері, які не були задоволені.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У ч. 3 цієї статті зазначено інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з п. 2.2 Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Роз'яснення цієї норми права надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці».

Так, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, залишив поза увагою, що порушеня законодавства про оплату праці строком не обмежується та передчасного погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в позові на підставі ст. 233 КЗпП України.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик