АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5667/2015 Головуючий у першій інстанції - Оксюта Т.Г.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача Галдецького Я.А.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року (16.10.2014, а.с. 27) ПАТ «Родовід Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 533 957 доларів 95 центів США та судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог вказувало, що 27.02.2008 між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 37.3/СЖ-003.08.2, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 500 000 доларів США, зі сплатою 15% річних, з кінцевим терміном повернення - 27.02.2011.

28.05.2008 сторонами внесено зміни до кредитного договору в частині розміру відсоткової ставки, яка дорівнює 17% річних.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі та здійснив видачу кредитних коштів в сумі 500 000,00 доларів США.

Відповідно до умов кредитного договору відповідач ОСОБА_4 зобов'язалась повернути кредит та сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитними коштами, однак своїх зобов'язань не виконала у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 03.01.2013 становить: 575 227,06 доларів США - заборгованість по кредиту та відсоткам; 12 892 549,14 доларів США - пеня та 66 181,76 доларів США - три відсотки річних.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.12.2014 позов задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 691 408 доларів 82 центи США, а також судовий збір в сумі 3 654 грн.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 02.03.2015 заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує, що суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача і дійшов неправомірного висновку про задоволення позову, з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності. Крім цього, судом не залучено до участі у справі майнового поручителя, а також не враховано тієї обставини, що банк на підставі виконавчого напису нотаріуса звернув стягнення на майно, яке передавалось в іпотеку банку в якості забезпечення виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, визначені кредитним договором, щодо вчасного повернення кредитних коштів, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем, яка, в силу вимог закону та умов договору, підлягає стягненню з відповідача. Разом з цим, суд, у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшив розмір нарахованої позивачем пені, оскільки остання була значно завищеною.

Вказані висновки суду є законними і обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 27.02.2008 між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 37.3/СЖ-003.08.2, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 500 000 доларів США, зі сплатою 15% річних, з кінцевим терміном повернення - 27.02.2011 (а.с. 13, 14).

28.05.2008 сторонами внесено зміни до кредитного договору в частині розміру відсоткової ставки, яка дорівнює 17% річних (а.с. 15).

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі та здійснив видачу кредитних коштів в сумі 500 000,00 доларів США (а.с. 9).

Відповідно до умов кредитного договору відповідач ОСОБА_4 зобов'язалась повернути кредит та сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитними коштами, однак своїх зобов'язань не виконала у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 03.01.2013 становить: 575 227,06 доларів США - заборгованість по кредиту та відсоткам; 12 892 549,14 доларів США - пеня та 66 181,76 доларів США - три відсотки річних (а.с. 8).

При цьому, слід зазначити, що графік погашення заборгованості по кредиту та щомісячна сума платежу між сторонами не узгоджувались.

У відповідача за договором виник обов'язок повернути кредит до 27.02.2011 та щомісячно сплачувати відсотки.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

З наведеного вбачається, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивач виконав належним чином свої зобов'язання за договором. Водночас, відповідач, в односторонньому порядку, відмовився виконувати взяті на себе зобов'язання за договором кредиту щодо вчасного повернення кредиту та сплати процентів, а отже в суді першої інстанції знайшов підтвердження факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань та, відповідно, суд цілком правомірно дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача суми кредиту, відсотків за його користування, а також пені, передбаченої договором, яка була зменшена судом за правилами ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності, слід зазначити наступне.

У відповідності до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України закріплено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Справа розглянута судом у заочному порядку і відповідачем не була подана до суду першої інстанції заява про застосування наслідків спливу позовної давності до ухвалення рішення. Така заява була подана разом з заявою про перегляд заочного рішення.

Таким чином, твердження представника апелянта про те, що судом не розглянуто таку заяву і не надано оцінку спливу строку позовної давності у рішенні суду, є необґрунтованими.

Перевіряючи строк позовної давності за заявою відповідача у суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем при зверненні до суду з даним позовом, з наступних підстав.

Так, як вже зазначалось, 27.02.2008 між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 500 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення - 27.02.2011.

З даним позовом до суду позивач звернувся 16.10.2014 (а.с. 27).

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки від 27.02.2008, за яким іпотекодавець передав в іпотеку банку земельну ділянку та житловий будинок.

23.04.2010 банк, у зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, звернувся до нотаріуса за вчиненням виконавчих написів, які було вчинено і звернуто стягнення на предмет іпотеки (земельну ділянку і житловий будинок).

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.10.2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.01.2013, в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню - відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2013 ОСОБА_5 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.10.2013 задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ПАТ «Родовід Банк» про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, у зв'язку з чим 13.02.2014 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

З наведеного вбачається, що позивач вчиняв дії щодо захисту свого порушеного права (повернення заборгованості), обравши спочатку спосіб захисту - звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса. Після визнання в судовому порядку виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач реалізував своє право на звернення до суду з позовом до боржника (відповідача) про стягнення заборгованості.

При цьому, слід наголосити, що відповідач, знаючи про обов'язок повернення кредитних коштів, останні банку не повернув.

Також є безпідставними доводи апелянта про те, що судом не залучено до участі у справі майнового поручителя, оскільки процесуальним законом саме позивач наділений правом визначати особу до якої пред'явлено позов. Крім того, право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором належить кредитору, який може як пред'явити позов до боржника про стягнення боргу, так і заявити вимоги до майнового поручителя про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Більш цього, не заслуговують на увагу й твердження апелянта про те, що банк на підставі виконавчого напису нотаріуса звернув стягнення на майно, яке передавалось в іпотеку банку в якості забезпечення виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором, оскільки останнім не надано належних доказів погашення заборгованості за рахунок майна переданого в іпотеку. Разом з цим, як вказувалось вище, виконавче провадження з виконання виконавчого напису закінчено у зв'язку з визнанням його таким, що не підлягає виконанню у судовому порядку.

Слід також наголосити, що відповідачем, розмір заборгованості заявлений позивачем до стягнення і розрахований автоматизованою системою банку, з урахуванням сплачених сум, не оскаржено.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи викладені в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді