Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Івано-Франківської міської ради, Управління Державного земельного агентства про визнання недійсним державного акта про право приватної власності на землю, усунення перешкод у користуванні спільним заїздом до будинку, за касаційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 березня

2015 року,

встановила:

У листопаді 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати недійсним рішення Івано-Франківської міської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та державного акту (актів) на право власності на дану земельну ділянку; зобов'язати відповідача ОСОБА_5 не чинити їй перешкод у користуванні подвір'ям та проходом і заїздом до будинку по АДРЕСА_2.

Позов мотивовано тим, що відповідач без належних на те погоджень із нею незаконно виготовив державний акт на право власності на земельну ділянку та почав встановлювати огорожу, через яку позивач не може належним чином користуватися своєю земельною ділянкою.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року позов задоволено частково.

Визнані недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку видані ОСОБА_4 на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди в користуванні її подвір'ям та проходом і заїздом до будинку по

АДРЕСА_2. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого суду ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 оскаржили його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 липня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від

20 березня 2015 року, ухваленого за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, рішення апеляційного суду скасувати в повному обсязі, та ухвалити нове рішення про задоволення позову, ухвалу апеляційного суду про визнання апеляційної скарги ОСОБА_3 неподаною скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 липня 2014 року підлягає задоволенню, а на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2015 року підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, якщо було порушено порядок, встановлений для його вирішення.

Визнаючи неподаною та повертаючи ОСОБА_3 її апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що остання у наданий їй строк не усунула недоліки апеляційної скарги.

Проте даний висновок не ґрунтується на процесуальному законі.

Відповідно до вимог ст. ст. 121 <nau://ukr/1618-15|st121>, 297 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st297> суддя, встановивши, що апеляційну скаргу подано без додержання вимог ст. 295 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st295>, постановляє ухвалу про залишення її без руху, про що повідомляє відповідну особу і надає строк для виправлення недоліків. Якщо автор скарги у встановлений строк виправить недоліки, скарга вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше скарга вважається неподаною та повертається суб'єкту звернення.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою апеляційного суду від

15 травня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не перевищує 5-ти днів з дня отримання копії ухвали (а. с. 38а т. 2).

Листом суду від 4 червня 2014 року зазначену ухвалу було надіслано

ОСОБА_3 (а. с. 45 т. 2).

Проте матеріали справи не містять відомостей, що надіслана копія ухвали була вручена заявнику.

Положенням ст.14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення, а також на перегляд справи Верховним Судом України.

Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_627815/ed_2009_05_27/pravo1/MU50K02U.html?pravo=1>). Особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на апеляційне оскарження рішення суду.

Таким чином, висновок судді апеляційного суду про наявність підстав для визнання апеляційної скарги неподаною і повернення її заявнику є передчасним.

За таких обставин оскаржувана ухвала апеляційного суду з підстав, передбачених ст. 342 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st342>, підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із відсутності підстав визнавати оспорювані державні акти недійсними, оскільки рішення виконавчого комітету, на підставі якого було видано державні акти на земельні ділянки ОСОБА_4, залишається в силі і ніким не скасовано.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло позивачу та її сім'ї на праві власності належить квартира АДРЕСА_2.

На підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 274 від 27 липня 1999 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на землю для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

Згідно договору дарування від 1 березня 2002 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 15 квітня 2003 року затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано ОСОБА_4 у приватну власність земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення на ім'я ОСОБА_4 видано державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,0024 га та площею 0, 0098 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовані по АДРЕСА_1.

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України установлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої - дев'ятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 ставила питання про визнання недійсним державного акту (актів) на право власності на дану земельну ділянку, видані на ім'я ОСОБА_4, оскільки їх було видано з порушенням вимог чинного земельного законодавства України.

Частина 1 ст. 15 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843046/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_978/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1> захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2

п. 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2010_03_19/pravo1/VS04072.html?pravo=1>, виходячи з положень статей <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_27/ed_2013_09_19/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>, 124 Конституції <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825234/ed_2013_09_19/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>, ст. ст. 26 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_222/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 30 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_233/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 87-90 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_533/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 97 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_608/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 100 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_587991/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 102 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_641/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 118 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_725/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 123 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588349/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 128 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_791/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 143-146 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_905/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 149 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_940/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 151 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588399/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 153-158 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_988/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 161 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1025/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 210 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1263/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 212 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1282/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, глав 27, 33, 34 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ст. 15 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1772/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, ст. 12 ГПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_132/ed_2013_08_11/pravo1/T179800.html?pravo=1> судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-33цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2911/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про неможливість визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, без нескасування рішення міської ради, на підставі якого відповідач набув право власності на земельні ділянки, так як ця вимога є самостійним та належним способом захисту порушеного права.

Не перевіривши доводів позивача про неправомірність передачі відповідача земельної ділянки, апеляційний суд фактично ухилився від вирішення спору по суті, порушене право позивача залишилось незахищеним, крім того, у порушення вимог ст. ст. 212-214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 212 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 303 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо оцінки доказів та законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для його скасування з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 квітня

2014 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від

20 березня 2015 року задовольнити частково, касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 липня 2014 року задовольнити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 липня 2014 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук О.В. Умнова

І.М. Фаловська