Ухвала іменем україни
13 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,
суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Фаловської І.М., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Суворовської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, третя особа - завідувач Суворівського дитячого навчального закладу № 1 Григор'єва Валентина Володимирівна, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Суворовської сільської ради та до завідувача дитячого навчального закладу № 1 с. Суворовське Тульчинського району Вінницької області Григор'євої В.В. про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Зазначила, що наказом завідувача ДНЗ № 1 с. Суворовське від 07 жовтня 2013 року № 68 її було звільнено з посади вихователя за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Вказаний наказ позивачка вважає незаконним, так як заяву про звільнення за власним бажанням вона написала вранці 07 жовтня 2013 року під примусом завідувача ДНЗ № 1 Григор'євої В.В. Пізніше у цей же день вона в усній формі повідомила Григор'єву В.В. про те, що передумала звільнятися, проте завідувач закладом заяву про звільнення їй не повернула.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2014 року позов було задоволено. Поновлено ОСОБА_6 строк звернення до суду з таким позовом. Визнано незаконним і скасовано наказ завідувача Суворовського ДНЗ № 1 Григор'євої В.В. від 07 жовтня 2013 року № 68 про звільнення ОСОБА_6 за власним бажанням. Стягнуто із Суворовської сільської ради Тульчинського району на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 жовтня 2013 року по день ухвалення судом рішення в загальній сумі 36 646 грн. Також стягнуто з Суворовської сільської ради Тульчинського району на користь ОСОБА_6 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, виходив із того, що позивача було звільнено із займаної посади вихователя дитячого навчального закладу з порушенням норм трудового законодавства, зокрема ст. 38 КЗпП України.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що оскільки на посаду вихователя, яку займала позивач, було запрошено іншу особу в порядку переведення, тому відповідно до положень ст. 24 КЗпП України такій особі не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З такими висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки вони зроблені з порушенням закону та не відповідають матеріалам справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що згідно з наказом від 09 червня 2010 року № 2, виданим Суворовським дитячим навчальним закладом № 1 с. Суворовське Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_6 було прийнято на посаду вихователя та на посаду музкерівника на 0,25 ставки з 09 червня 2010 року (а. с. 6).

Відповідно до наказу від 07 жовтня 2013 року № 68, виданого Суворовським ДНЗ № 1 с. Суворовське Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_6 звільнено з посади вихователя за власним бажанням з 07 жовтня 2013 року, підстава - заява ОСОБА_6 від 07 жовтня 2013 року. Наказом від 07 жовтня 2013 року № 69, ОСОБА_6 звільнено з посади музичного керівника (0,25 ставки), завгоспа (0,25 ставки) за власним бажанням з 07 жовтня 2013 року, підстава - заява ОСОБА_6 від 07 жовтня 2013 року (а. с. 38, 39).

У заяві про звільнення за власним бажанням ОСОБА_6 не вказала дати, з якої просила її звільнити (а.с.38)ю

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 09 жовтня 2013 року по 18 жовтня 2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні, про що свідчить відповідний лікарняний лист (а. с. 10).

Згідно з наказом Тульчинської дитячої музичної школи від 07 жовтня 2013 року № 30-к ОСОБА_8 було звільнено з посади викладача образотворчого мистецтва відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з переведенням на роботу до ДНЗ № 1 в с. Суворовське. Підстава - заява ОСОБА_8 від 06 жовтня 2013 року (а. с. 36).

18 жовтня 2013 року позивач письмово попередила завідувача ДНЗ № 1 с. Суворовське Тульчинського району Вінницької області про відкликання своєї заяви про звільнення та поновлення на раніше займаній посаді, однак у поновленні на раніше займаній посаді їй було відмовлено, оскільки на її посаду вихователя було прийнято дві особи, одна з 08 жовтня 2013 року, інша з 16 жовтня 2013 року (а. с. 12).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Порядок звільнення - певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.

Якщо ініціатива припинення трудового договору належить працівникові, то він подає заяву на ім'я власника або уповноваженого ним органу про своє бажання звільнитися з роботи.

Стаття 38 КЗпП України передбачає підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або за дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив місця роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Припинення трудового договору і звільнення працівника після виконання вищезазначених умов оформляється виданням наказу (розпорядження) керівника підприємства, установи, організації. В ньому зазначаються підстави припинення трудового договору, формулювання яких повинно відповідати формулюванням законодавства про працю з посиланням на відповідний пункт і статтю закону, а також дата звільнення працівника. Записи про причини звільнення відповідно до наказу робляться в трудовій книжці працівника, яка повинна бути видана йому в день звільнення разом з розрахунком - виплатою всіх належних працівнику сум грошових коштів - нарахованої і невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку тощо (ст. 47, 116, 117 КЗпП України).

Апеляційний суд, відмовляючи ОСОБА_6 у поновленні на роботі не надав належної правової оцінки тому, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог КЗпП України, так як, не вказавши строк (дату) звільнення, позивач до закінчення двотижневого строку попередження подала заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 303-304 ЦПК України суд апеляційної інстанції не врахував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 лютого 2015 року скасувати, рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді: В.С. Висоцька М.К. Гримич І.М. Фаловська Г.В. Юровська