Ухвала

іменем україни

14 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Ступак О.В.,

Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів за порушення грошового зобов'язання, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 2 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Новоград-Волинського міського суду Житомирської області від 27 листопада

2001 року стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на його користь компенсацію за речове майно в розмірі 2 124 грн 44 коп. та видано виконавчий лист.

Зазначав, що 28 квітня 2013 року він отримав відмову у виконанні вищевказаного рішення суду у зв'язку з виправленнями у виконавчому листі.

Вважав, що оскільки рішення боржником не виконується то відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати в розмірі 3 845 грн 24 грн. та три відсотки річних в розмірі 637 грн 33 коп. у зв'язку з простроченням виплати грошового зобов'язання за рішенням суду від 27 листопада 2001 року, а також видати виконавчий лист на стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 2 вересня 2014 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені та встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний

суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

виходив з того, що неможливо застосувати відповідальність, передбачену

ст. 625 ЦК України, до правовідносин між сторонами, які виникли не із зобов'язальних правовідносин, а на основі спеціального законодавства та рішення суду.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Новоград-Волинського міського суду Житомирської області від 27 листопада 2001 року стягнуто з військової частини НОМЕР_1 м. Новоград-Волинський на користь позивача грошову компенсацію на речове майно в розмірі 2 124 грн. 44 коп.

27 грудня 2001 року Новоград-Волинським міським судом Житомирської області видано виконавчий лист про стягнення на користь ОСОБА_3 вказаної грошової компенсації.

З листа військової частини НОМЕР_1 № 454 від 21 травня 2002 року вбачається, що у останньої відсутні кошти на виплату компенсації за речове майно та рекомендовано позивачу звернутися до органу виконавчої служби в м. Новоград-Волинському для вирішення цього питання.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Новоград-Волинського МРУЮ від 25 червня 2012 року виконавчий лист було повернуто позивачу.

Відповідно до листа Новоград-Волинського Управління Державної Казначейської служби України № 04.2-08.2/976 від 12 квітня 2013 року вказаний виконавчий лист було повернуто без виконання, оскільки в ньому виправлено дату набрання рішенням суду чинності, дату видачі виконавчого листа, відсутні відомості про строк пред'явлення виконавчого документа без виконання.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення

суду (стаття 11 ЦК України).

Отже, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, оскільки відповідач повинен був сплатити на користь позивача компенсацію за речове майно в розмірі 2 124 грн 44 коп., тому таке правовідношення слід вважати грошовим зобов'язанням та на нього поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є чинними та обов'язковими до виконання на всій території України, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Рішення Новоград-Волинського міського суду Житомирської області від 27 листопада 2001 року є чинним та обов'язковими до виконання, крім того воно не скасовано в порядку передбаченому процесуальним законом, проте відповідачем виконано не було.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, в

порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, зауважуючи, що зобов'язання у відповідача

виникло на підставі судового рішення, а отже підстави для застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відсутні, не

врахував норми матеріального права, які підлягають застосуванню до вказаних правовідносин, не звернув уваги на те, що за ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, не врахував зазначене вище та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Суд першої та апеляційної інстанції не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, чим допустили порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до викладених обставин судові рішення не можуть залишатися в силі, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням

норм матеріального права та порушенням норм процесуального

права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно з

ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасування з направленням справи

на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 2 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун І.К. Парінова О.В. Ступак С.П. Штелик