Справа № 748/2606/14-ц Провадження № 22-ц/795/149/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Меженнікова С. П. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіГубар В.С.,
суддів:Вінгаль В.М., Позігуна М.І.
при секретарі:Козлачковій Ю.В.
за участю:представника служби у справах дітей Чернігвської райдержадміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, який дії в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Надра", ОСОБА_9, треті особи - ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання договору іпотеки недійсним, встановлення факту проживання на час укладання договору іпотеки, визнання права на користування предметом іпотеки,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2014 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_9 звернулися до суду з даним позовом та з врахуванням уточнених позовних вимог просили:

- встановити факт проживання ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 в житловому будинку АДРЕСА_1 на час укладання договору іпотеки між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_9 02 вересня 2008 року;

- визнати право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 з 01.01.2007 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 з 01.01.2000 року, ОСОБА_9 з 04.10.2009 року;

- визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ПАТ КБ «Надра» «Надра» та ОСОБА_9 02 вересня 2008 року.

Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що вимога ПАТ КБ «Надра» від 21 серпня 2014 року до позивачів про добровільне виселення з житлового будинку по АДРЕСА_1 не підлягає виконанню, так як вимога пред'явлена на підставі договору іпотеки, який укладений 02 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_9 без урахування житлових прав інших осіб, які проживають в даному житловому будинку, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та малолітньої дитини ОСОБА_8, які не надавали згоди на укладання договору іпотеки, не мають іншого житла, а спірний будинок був і є їх постійним місцем проживання.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 листопада 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8 до ПАТ КБ «Надра», ОСОБА_9 про визнання договору іпотеки недійсним, встановлення факту проживання на час укладання договору іпотеки, визнання права на користування предметом іпотеки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був переданий його власником ОСОБА_9 в іпотеку ПАТ КБ «Надра» в якості забезпечення виконання обов'язків за кредитним договором №63-11/МК/2008-980, укладеним 02 вересня 2008 року, за яким сторони договору легковажно, без врахування житлових прав інших осіб, уклали договір іпотеки, не отримавши згоду всіх мешканців житла чим грубо порушили права ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та малолітньої ОСОБА_9, оскільки останні не мають іншого житла, а спірний будинок був і є їхнім місцем проживання.

Апелянти наполягають, що недобросовісна поведінка іпотекодавця ОСОБА_9, на якому лежить обов'язок попередження про всі відомі права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, призвела до приховування ним факту користування позивачами житловим будинком, житлові права яких грубо порушено оскаржуваним договором іпотеки.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника служби у справах дітей Чернігвської райдержадміністрації, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом по справі встановлено, що 02 вересня 2008 року ВАТ КБ «Надра» (зміна найменування на ПАТ КБ «Надра») та ОСОБА_9 укладали кредитний договір №63-11/МК/2008-980, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 250 000,00 грн. на споживчі потреби. Кредит наданий строком по 31 серпня 2018 року зі сплатою за користування кредитом відсотків із розрахунку 20,9% річних, що обчислюється виходячи з 360 днів на рік (а.с.59).

З метою забезпечення кредитного договору №63-11/МК/2008-980 від 02 вересня 2008 року, між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_9 укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка загальною площею 0,1339 га по АДРЕСА_1. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстрований в реєстрі за №4131 (а.с.57-58).

Одночасно, 02 вересня 2008 року ОСОБА_14 надала згоду на передачу в іпотеку її чоловіком ОСОБА_9 нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1339, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, які придбані ними під час шлюбу на належать їм на праві спільної сумісної власності, на умовах договору іпотеки на свій розсуд, а також надала свою згоду на одержання ОСОБА_9 кредиту у ВАТ КБ «Надра» в сумі 250 000,00 грн. (а.с.73).

Житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 02.02.2007 року є власністю ОСОБА_9, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.60,61).

У відповідності до державного акту на право власності серія ЯБ №257745 земельна ділянка площею 0,1339, яка розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить на праві власності ОСОБА_9 (а.с.64).

Відповідно до наданої банком інформації, взяте ОСОБА_9 зобов'язання по Кредитному договору №63-11/МК/2008-980, не виконано, станом на 14.10.2014 р. заборгованість по тілу кредиту та нарахованим відсоткам складає 445 064,09 грн. (а.с.110).

Відмовляючи в задоволення позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні оспорюваного іпотечного договору відсутні порушення ст.ст.203, 215 ЦК України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», при укладанні договору сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору, дотримались принципу свободи договору, передбаченого ст.627 ЦК України та принципу волевиявлення учасників правочину, який визначений ч.3 ст.203 ЦК України, взявши на себе зобов'язання щодо виконання цього договору.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Як роз'яснено в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч.1 ст.2015 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 2.1, 2.3, 2.5 договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець ОСОБА_9 засвідчив, що йому не відомі права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Іпотекодавець гарантує, що предмет іпотеки не є предметом іпотеки за іншими зобов'язаннями, не переданий третім особам у користування, в тому числі в найм, лізинг чи на підставі будь-якого іншого правочину, не проданий, не подарований, будь-яким способом не відчужений, у спорі та під арештом, в податковій заставі, забороною відчуження не перебуває. Іпотекодавець підтверджує, що в нього немає малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей, інтересам яких могло б суперечити укладання цього договору. Іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки належить йому на праві спільної сумісної власності з дружиною ОСОБА_15, яка подала відповідну заяву про згоду на передачу нерухомого майна в іпотеку, підпис на якій посвідчено нотаріально.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном (ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 319 ЦК України). Тобто власник майна має право самостійно вирішити питання про передачу цього майна в іпотеку, отримання згоди від будь-якої особи на розпорядження своєю власністю в такий спосіб законом не вимагається.

Зазначений висновок грунтується як на нормах ст. ст. 316, 319, ч. 2 ст. 583 ЦК України, так і на абз. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якого предметом іпотеки може бути нерухоме майно, зареєстроване в установленому порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору іпотеки у житловому будинку по АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований, що підтверджується довідкою №1595 від 29 серпня 2008 року Старобілоуської сільської ради Чернігівського району, яка видана на ОСОБА_9 (а.с.175).

Згідно листа Старобілоуської сільської ради №02-08/386 від 03.10.2014 року, в житловому будинку по АДРЕСА_1 з 04.11.2010 року зареєстрований син ОСОБА_6, з 27.03.2012 року - син ОСОБА_7, з 27.03.2012 року - невістка ОСОБА_5, з 27.03.2012 року - онука ОСОБА_8, з 27.03.2012 року - онука ОСОБА_16 (а.с.54). Таким чином, на момент укладання оскаржуваного договору іпотеки - 02.09.2008 року позивачі не були зареєстровані у вказаному житловому будинку, тобто їх житлові право не могли бути порушені вказаним договором.

Крім того, онука ОСОБА_9 - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, народилася після укладення договору іпотеки - 02.09.2008 року, отже її права ніяким чином не могли бути порушені на час укладення договору іпотеки.

Зважаючи на вищенаведене, договір іпотеки укладено відповідно до вимог діючого законодавства і при його укладенні не були порушені права позивачів та малолітньої дитини, тому підстав передбачених ч. 6 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України для визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_9 02 вересня 2008 року немає, про що вмотивовано зазначено в рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням порушення.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачі не довели, яким чином вимоги про визнання права користування спірним житловим приміщенням впливає на їх права, за захистом яких вони звернулися, так як право користування повнолітніх членів сім'ї іпотекодавця не впливає на укладення договору іпотеки.

Вимоги про встановлення факту проживання позивачів в житловому будинку на час укладання договору іпотеки між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_9 02 вересня 2008 року, суд першої інстанції вірно відхилив, зазначивши, що встановлення такого факту не свідчить про недійсність договору іпотеки, укладеного між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_9 02 вересня 2008 року, оскільки даний факт не був встановлений на час укладання договору іпотеки - 02.09.2008 року. Встановлення такого факту не має юридичного значення для укладення раніше договору іпотеки.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ґрунтовно відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_9, атому їх апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: