Справа №592/2246/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Литовченко О. В.
Номер провадження 22-ц/788/1543/15 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Гагіна М. В. , Бойка В. Б.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 червня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення не нарахованої та не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку,

в с т а н о в и л а:

11 березня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, вимоги якого 04 червня 2015 року уточнила та просила встановити факт її роботи у відповідачки повний робочий день з 01 лютого 2011 року по 30 червня 2014 року, а також стягнути 70450,37 грн., з яких: 30820,23 грн. не донарахованої та не виплаченої заробітної плати, 2880,69 грн. компенсації за невикористані відпустки та 21382,46 грн. за понаднормову роботу за вказаний період; за період вимушеного прогулу з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року: 14323,01грн. не нарахованої й не виплаченої заробітної плати та 1043,97 грн. не нарахованої й не виплаченої компенсації за невикористану відпустку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала у відповідачки на підставі трудового договору і була оформлена на 0,25 ставки, але реально працювала з 01 лютого 2011 року по 30 червня 2014 року на повну ставку, не отримуючи за це відповідної заробітної плати і при цьому працюючи надурочно по дві години з 15.00 год. до 17.00 год., які також залишилися неоплаченими. Вказує, що за робочий тиждень мала сумарно до 2-х годин відпочинку в робочий час. З липня 2014 року вона не мала змоги потрапити на робоче місце, не отримувала заробітної плати, не могла вирішити питання про звільнення. На підставі рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 11 березня 2015 року трудовий договір розірвано з 18 лютого 2015 року, рішення набрало законної сили 30 квітня 2015 року, однак компенсацію за невикористані відпустки та заробітну плату відповідачка їй не виплатила, тому просила вимоги задовольнити.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 лютого 2011 року по 18 лютого 2015 року в сумі 845 грн. 84 коп. з відрахуванням з цієї суми всіх податків та інших обов'язкових платежів, а також середній заробіток за період з 01 липня 2014 року по 18 лютого 2015 року в сумі 2561 грн. 00 коп. з відрахуванням з цієї суми всіх податків та інших обов'язкових платежів.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у сумі 4500 грн.

Позивач з цим рішенням не погодилася та оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вказує, що відповідачем не спростовані заявлені та доведені в суді вимоги щодо графіку роботи заявниці, суд необґрунтовано взяв до уваги доводи сторони відповідача, які ґрунтуються на припущеннях, а не на первинних бухгалтерських документах, які суду не надані. Відмовляючи у примусовому приводі свідків, які б підтвердили графік роботи позивачки, суд порушив вимоги ст. 94 ЦПК України. Вважає помилковим вказаний судом період вимушеного прогулу - до 18 лютого 2015 року, оскільки судове рішення, яким розірвано трудові відносини з відповідачкою, набрало законної сили після його апеляційного перегляду 30 квітня 2015 року. Витрати на правову допомогу вважає завищеними і недоведеними, а також посилається на порушення вимог процесуального закону в частині належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи та підстав для відкладення її розгляду.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які підтримали скаргу з мотивів в ній наведених, представника відповідача - адвоката Рижова С.Є., який заперечив проти її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги про компенсацію невикористаної відпустки та стягнення не нарахованої і не виплаченої заробітної плати, суд першої інстанції виходив з встановлених судовим рішенням від 11 березня 2015 року, яке набрало чинності, обставин та взяв до розрахунку період роботи позивачки з 01 лютого 2011 року по 18 лютого 2015 року, за який заявниця набула право на компенсацію невикористаної відпустки, а також час вимушеного прогулу з 01 липня 2014 року по 18 лютого 2015 року, за який має сплачуватися середній заробіток.

Відмовляючи у задоволенні вимог про встановлення факту роботи позивачки повний робочий день та надурочно з відповідними компенсаціями за таку роботу, місцевий суд виходив з недоведеності цих вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки вони ґрунтується на встановлених у справі обставинах та вимогах закону.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 укладений письмовий безстроковий трудовий договір, згідно з яким ОСОБА_3 прийнято на роботу продавця промислових товарів. Цей договір 07.02.2011 року зареєстрований в Сумському міському центрі зайнятості (а.с.6).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 березня 2015 року в іншій справі, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 30 квітня 2015 року, розірвано трудовий договір № 682 від 01 лютого 2011 року, укладений 01 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 з 18 лютого 2015 року з підстав, визначених ст. 38 КЗпП України, - з ініціативи ОСОБА_3

Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 вчинити запис у трудовій книжці ОСОБА_4 про трудові відносини між ними в період з 01 лютого 2011 року до 18 лютого 2015 року відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року.

Зобов'язано Сумський міський центр зайнятості зняти з реєстрації трудовий договір від 01 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, розірваний 18 лютого 2015 року з підстав, визначених ст. 38 КЗпП України, - з ініціативи ОСОБА_3

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що трудові відносини між сторонами спору існували у період з 01 лютого 2011 року по 18 лютого 2015 року, тобто по день, обраний позивачкою за власним бажанням для розірвання трудового договору, а також ту обставину, що відповідачка з липня 2014 року безпідставно відсторонила позивачку від роботи та не виплачувала їй заробітну плату у визначеному трудовим договором розмірі в період з липня 2014 року по березень 2015 року, а також не сплачувалися пенсійні внески та платежі до страхових фондів (а.с.48-52).

Зазначені обставини місцевий суд у даній справі доказами не перевіряв на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України, з чим колегія суддів повністю погоджується та у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення сум не нарахованої та не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку після 18 лютого 2015 року є безпідставними з огляду як на встановлене судовим рішенням припинення трудових правовідносин між сторонами спору з 18 лютого 2015 року, так і відсутності жодних доказів їх існування чи продовження після вказаної дати.

Колегія суддів погоджується з розрахунками розміру компенсації за невикористані відпустки за період роботи позивачки з 01 лютого 2011 року по 18 лютого 2015 року, яка склала 845,84 грн. та середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 липня 2014 року по 18 лютого 2015 року у сумі 2561 грн., які здійснено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року.

З укладеного між сторонами трудового договору вбачається, що оплата праці позивачки за роботу продавцем промислових товарів з матеріальною відповідальністю за збереження товарно-матеріальних цінностей передбачена в розмірі 1/4 ставки, з неповним робочим днем та заробітною платою 234,50 грн. на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін , але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Таким чином, вказаною статтею не обмежуються права сторін трудового договору на визначення тривалості неповного робочого часу, а відтак така тривалість має бути встановлена за угодою сторін.

Погоджуючись на умови укладеного 01 лютого 2011 року трудового договору, його сторони узгодили, що час виконання робіт установлюється згідно з графіком (п. 4).

Проте, відповідний графік в матеріалах справи відсутній, як у суді першої інстанції, так і апеляційному суді сторонами не наданий. Окрема угода сторін про визначення графіку такої роботи також не укладалася.

За таких обставин, враховуючи відсутність обумовленого сторонами графіку роботи при неповному робочому дні, беручи до уваги відсутність законодавчого обмеження тривалості неповного робочого дня, характеру роботи позивачки, а також відсутність доказів, які б підтверджували тривалість робочого дня позивачки впродовж певного періоду її роботи та які давали б можливість зробити висновок про фактичну тривалість роботи повний день, або виходячи з сумарного перевищення загальної тривалості робочого часу (за тиждень), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні цієї частини вимог за недоведеністю.

Не доведено ОСОБА_3 і обставини виконання нею надурочної роботи, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту нею суду не надано.

Факт дотримання умов договору від 01 лютого 2011 року, укладеного між сторонами спору, а також правильності сплати відповідних податків та зборів за найманих працівників свідчать лист Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області від 17 березня 2015 року № 3521/С/18-28-17-03-13 та результати позапланової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 Державною податковою інспекцією у м. Сумах ГУ Міндоходів у Сумській області за періоди з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року, з 28 липня 2011 року по 31 грудня 2014 року.

Вирішуючи питання компенсації понесених відповідачкою витрат за надання їй правової допомоги, суд визначив суму до стягнення з урахуванням часткового задоволення вимог позивачки, яка склала 4500 грн. та не перевищує граничного розміру компенсації таких витрат.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про надання правової допомоги адвокатом Рижовим С.Є. від 24 березня 2015 року № 1188-Р/15, за надані послуги адвоката відповідачкою сплачено 10135,20 грн. (а.с. 31, 32, 142, 162, 166).

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 грудня - 1378 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 7,29 гривні, з 1 грудня - 8,25 гривні.

З вищенаведених норм вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу при розгляді даної справи у погодинному розмірі не може перевищувати 487,20 грн. (1218 грн. х 40%) та бути нижчим 7,29 грн.

Визначаючи розмір компенсації витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з його максимального погодинного розміру, проте, не обґрунтував причин застосування саме такого розміру при здійсненні розрахунку. Колегія суддів вважає, що стягнута сума компенсації є завищеною та не відповідає принципам розумності, виваженості і справедливості, а тому рішення суду в частині вирішення питання розподілу судових витрат підлягає зміні.

Враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, граничний (максимальний) та мінімальний розміри компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі, тривалість участі адвоката в судових засіданнях, вчинення ним окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями, часткове задоволення позовних вимог, суму компенсації витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції, які підлягають стягненню з позивачки на користь відповідачки, необхідно визначити у розмірі 1000 грн., а не 4500 грн., як визначив місцевий суд.

Крім того, приймаючи до уваги зазначені обставини, з позивачки на користь відповідачки також слід стягнути понесені відповідачкою та документально підтверджені, витрати на правову допомогу за розгляд справи в апеляційному суді у сумі 200 грн.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 червня 2015 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 витрати на правову допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 1000 грн., а не 4500 грн., як зазначив суд першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 витрати на правову допомогу за розгляд справи в апеляційному суді у сумі 200 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -