Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/470/15 Головуючий у 1-й інстанції: Баранов В.І.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Мелітопольського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Бердянського прикордонного загону Державної прикордонної служби України на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Мелітопольської райдержадміністрації Запорізької області, про надання дозволу на вивіз дитини до Автономної Республіки Крим,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначала, що з 28.04.2007 року по 11.08.2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із нею, знаходиться на її утриманні. Постійним місцем проживання позивача та доньки є Автономна АДРЕСА_1, місце проживання дитини було узгоджено з відповідачем, ним не оспорюється.

На початку літа ОСОБА_3 привезла доньку до своїх батьків, які мешкають за адресою: АДРЕСА_3.

Однак, позивач не може відвезти дитину до Автономної Республіки Крим, тобто до постійного місця проживання, оскільки у зв'язку із складними політичними обставинами вивезти можна тільки за згодою батька дитини, яку відповідач не бажає надавати, мотивуючи це тим, що не вирішено питання щодо матеріального забезпечення дитини.

Донька зарахована до першого класу УВК «Українська школа-гімназія» Сімферопольської міської ради, але не має можливості навчатись за місцем постійного проживання, оскільки батько не надає згоди на її виїзд до Автономної Республіки Крим.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила суд надати дозвіл на вивіз за межі України, до Автономної Республіки Крим, малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу та супроводу батька дитини ОСОБА_4, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2014 року позов задоволено.

Надано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, дозвіл на вивіз за межі України, а саме до Автономної Республіки Крим, малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження від 04.12.2007 року Серія НОМЕР_1, зареєстроване Костянтинівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області, актовий запис № 116), без дозволу та супроводу батька дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, до досягнення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, шістнадцятирічного віку.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись із рішення суду, Мелітопольський міжрайонний прокурор Запорізької області в інтересах держави в особі Бердянського прикордонного загону Державної прикордонної служби України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення у наступній редакції: Надати ОСОБА_3 дозвіл на вивіз до Автономної Республіки Крим малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження від 04.12.2007 року Серія НОМЕР_1, зареєстроване Костянтинівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області, актовий запис № 116), без дозволу та супроводу батька дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, до досягнення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, шістнадцятирічного віку. В іншій частині рішення по цій справі залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги Мелітопольського міжрайонного прокурора Запорізької області рішення суду оскаржується лише в частині зазначення в рішенні, що дозвіл на вивіз дитини надається за межі України, оскільки Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією України, а тому колегія суддів відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 24).

Після розірвання шлюбу між сторонами малолітня дитина проживає та зареєстрована разом з матір'ю за адресою: Автономна АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад родини та реєстрацію від 26.08.2014р., виданою головою Сімферопольського ЖБК-8, та копією картки реєстрації особи (а.с. 12, 13, 27).

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зарахована до 1-У класу НВК «Українська школа-гімназія» Сімферопольської міської ради Автономної Республіки Крим, що вбачається з довідки № 837 від 25.08.2014р., яка видана директором вказаного навчального закладу (а.с. 14).

Із заявленого позивачем позову вбачається та визнається відповідачем, що останній не надає згоди на виїзд доньки до Автономної Республіки Крим, який необхідний для забезпечення її прав.

За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 6 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Законом можуть бути встановлені особливі правила доступу на окремі території, якщо цього потребують інтереси державної безпеки, охорони громадського порядку, життя та здоров'я людей.

За положеннями ст.ст. 1, 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно ст. 3 цього Закону для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Відповідно ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Також, за нормами ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону зазначено, що передбачений цим Законом правовий режим діє до повного відновлення конституційного ладу України на тимчасово окупованій території.

Таким чином, Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією України та невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо безпідставного зазначення в рішенні, що дозвіл на вивіз дитини надається за межі України, а саме до Автономної Республіки Крим, знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - зміні шляхом виключення з резолютивної частини рішення зазначення «за межі України, а саме».

Як зазначалося вище, в іншій частині рішення суду не оскаржується, а колегія суддів не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Мелітопольського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Бердянського прикордонного загону Державної прикордонної служби України задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2014 року по цій справі змінити, виключити з резолютивної частини рішення зазначення «за межі України, а саме».

В іншій частині рішення по цій справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: