Справа № 128/329/13- ц Провадження № 22-ц/772/2384/2015Головуючий в суді першої інстанції Гриценко І. Г.
Категорія Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю апелянтки, відповідачки ОСОБА_2, її представника, адвоката Когут-ницького В.М., представника позивача публічного акціонерного товариства ко-мерційного банку «ПриватБанк» Роя В.Л., представників третіх осіб, які не за-являють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні банку відділу дер-жавної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції Камоць-кого Д.О., на стороні відповідачів служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації Базаліцької Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну спра-ву за заявою

публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват-

Банк» про повторне виселення ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_8, поновлен-

ня виконавчого провадження щодо виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 30 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22 липня 2013 року позов публічного акціонерного товариства комерційного банку ( далі - ПАТ КБ ) «ПриватБанк» задоволений частково; виселено ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_1. У задоволенні решти ви-мог банку відмовлено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_9 на ко-ристь банку 107, 30 гривень судових витрат по сплаті судового збору ( т. 1, а. с. 97-99 ). Дане рішення суду першої інстанції набрало законної сили згідно ухва-ли Апеляційного суду Вінницької області від 10 вересня 2013 року ( т.1, а. с. 118-120 ).

12, 28 січня 2015 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Рудич І.Р. зверну-лася в суд із заявою про поновлення виконавчого провадження, повторне ви-селення сім'ї ОСОБА_9 із будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що 19 грудня 2013 року актом головного держав-ного виконавця відділу ДВС Вінницького районного управління юстиції засвід-чено виконання судового рішення від 22 липня 2013 року щодо виселення від-повідачів ОСОБА_9; на підставі п. 8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче про-вадження» державним виконавцем винесено постанову про закінчення вико-навчого провадження. Однак, перевіркою представниками ПАТ КБ «Приват-Банк» 31 жовтня 2014 року іпотечного майна встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_8 фактично мешкають в будинку АДРЕСА_1. Це підтверджується висновком від 21 листопада 2014 року про результати розгляду повідомлень Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області ( т. 1, а. с. 129-130, 143-144 ).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 30 червня 2015 року заяву представника ПАБ КБ «ПриватБанк» Рудич І.Р. задоволено частково, повторно виселено ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_1, Вінницького району Вінницької області. У задоволенні решти вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмов-лено ( т. 2, а. с. 228).

Не погоджуючись з постановленою судом першої інстанції ухвалою, ОСОБА_2 оскаржує її в апеляційному порядку, просить дану ухвалу скасувати в частині повторного виселення, постановити нову ухвалу про відмову у задово-ленні заяви представника банку. Апелянтка вважає оскаржувану ухвалу неза-конною, постановленою з порушенням норм матеріального і процесуального права ( т. 1, а. с. 233-237 ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та заперечення на апеляційну скаргу осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, проаналі-зувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунто-ваність оскаржуваної судової ухвали в межах доводів апеляційної скарги та ви-мог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Відповідно з частиноюю другою статті 307 ЦПК України за наслідками роз-гляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право: поста-новити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін; скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу; змінити ухвалу; скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 30 червня 2015 року є законною, об'єктивною і справедливою.

Частково задовольняючи заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо виселення ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_8 із житлового будинку АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що існує рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 липня 2013 року у цивільній справі № 128/329/13-ц, яке набрало законної сили, про виселення всієї сім'ї ОСОБА_8 із вказаного іпотеч-ного житлового будинку. Згідно копії акта державного виконавця від 19 грудня 2013 року, постанови відділу ДВС Вінницького районного управління юстиції від 26 грудня 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_9 були виселені з будинку, що засвідчено в акті державного виконавця самими ОСОБА_2 та ОСОБА_9, представниками стягувача Рудич І.Р., органу опіки та піклування Толстой О.А., понятими ОСОБА_14, ОСОБА_15 ( т. 1, а. с. 148 ). Однак, з копії висновку від 21 листопада 2014 року дільничного інспектора міліції СДІМ Він-ницького РВ УМВС України у Вінницькій області Китайського О.О. про ре-зультати розгляду повідомлення начальника відділу безпеки ПАТ КБ «Приват-Банк» ОСОБА_15 вбачається, що 31 жовтня 2014 року під час перевірки іпотечного житла в с. Лука-Мелешківська, № 20 Вінницького району представ-никами банку виявлено самовільне вселення в цей будинок сім'ї ОСОБА_9. В ході перевірки звернень як працівника банку, так і самої ОСОБА_2, працівники мі-ліції встановили, що в будинку дійсно проживає ця сім'я, яка була виселена з нього на підставі судового рішення у грудні 2013 року. ОСОБА_2 тоді пояс-нила працівникам міліції, що рішення суду про виселення виконане, про що свідчить акт державної виконавчої служби, однак вона вважає себе власницею іпотечного житла, тому залишилася в ньому проживати ( т. 1, а. с. 154 ).

Відповідно з нормами частини 11 статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено дер-жавним виконавцем на підставі ухвали суду, який ухвалив рішення про висе-лення.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку в частині відмови у задово-ленні заяви про поновлення виконавчого провадження, оскільки останнє під-лягає поновленню виключно за постановою державного виконавця, яка вино-ситься згідно положень Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що твердження апелянтки про порушення судом першої інстанції норм матеріального і проце-суального права при постановленні ухвали від 30 червня 2015 року, обставини, викладені нею у розвиток попереднього мотиву скарги, є помилковими, такими, що не відповідають дійсності з огляду на наступне.

Виселення сім'ї ОСОБА_2, в тому числі неповнолітньої доньки, відбулося в ме-жах виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про ви-селення всіх трьох осіб, ухваленого ще у 2013 році, після відкриття в установ-леному порядку виконавчого провадження, надсилання цим особам постанови про його відкриття та надання строку на добровільне виконання рішення суду.

Жодні дії працівників ДВС, видані ними процесуальні документи ОСОБА_2, її подружжям не оскаржувалися.

З викладеного слід зробити висновок, що сім'я ОСОБА_2 в складі трьох осіб бу-ла виселена з іпотечного житла в ході виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення. А це спростовує твердження апелянтки про немо-жливість застосування до правовідносин, які мають місце в даному випадку, норм частини 11 статті 78 Закону України «Про виконавче провадження».

Акт державного виконавця про виселення сім'ї ОСОБА_2 підписаний всіма учасниками виконавчого провадження, в тому числі боржниками ОСОБА_2, пред-ставниками стягувача та органу опіки і піклування, понятими. У власноручно написаних поясненнях, які містяться в матеріалах виконавчого провадження, ОСОБА_9, ОСОБА_2 вказали, що вони звільнили іпотечний житловий буди-нок, не залишили в ньому цінних речей та не мають ніяких претензій до дер-жавного виконавця і представника стягувача, що підтверджує реальний харак-тер виселення сім'ї ОСОБА_2. Доводи апелянтки про нібито фіктивний характер виселення, не підтверджуються належними і допустимими доказами, супере-чать фактичним обставинам справи, документам виконавчого провадження.

Стосовно незазначення в акті державного виконавця виселення неповноліт-ньої дитини боржників і посилання апелянткою на факт залишення проживання дитини в іпотечному будинку, то колегія суддів виходить з наступого.

Згідно частин 2, 3 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання ди-тини, яка досягла десяти років, а ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент виселення виповнилося 14 років, визначається за згодою батьків та самої дитини. З матеріалів вбачається, що неповнолітня ОСОБА_8 мешкала разом з батьками в іпотечному будинку і виселена разом з ними, бо за інших обставин у всіх документах було б зазначено протилежне, оскільки такий факт свідчив би про однозначне невиконання по суті судового рішення і не міг за-лишитися поза увагою всіх учасників виконавчого провадження, в тому числі насамперед батьків дитини. Відомості щодо залишення неповнолітньої дитини боржників в іпотечному будинку взагалі відсутні будь-де.

Статтею 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали закон-ної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого само-врядування, підприємств, установ, організацій чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рі-шення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Враховуючи за-значене, позиція представника органу опіки та піклування Вінницької райдерж-адміністрації Базаліцької Л.О. стосовно необхідності відмовити у задоволенні заяви банку про повторне виселення сім'ї ОСОБА_8 у зв'язку наявністю у її складі неповнолітньої дитини на увагу не заслуговує.

Також не заслуговує на увагу те посилання апелянтки у скарзі, що постано-вою державної виконавчої служби від 18 грудня 2012 року виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки ( іпотечний будинок ) повернутий стя-гувачеві через те, що предметом розгляду у даному випадку є повторне висе-лення, але не питання звернення стягнення на іпотечне нерухоме майно. Наяв-ність у ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, не дивлячись на ненадання нею ніяких жодних до-казів на підтвердження всіх вказуваних нею обставин, також не впливає на пра-вовідносини між сторонами з питання виселення з іпотечного нерухомого май-на на виконання законного судового рішення.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що з позицією апелянтки, яка не погоджується з висновками суду, викладеними в ухвалі від 30 червня 2015 року, погодитися не можна, ці висновки є правильними, обгрунто-ваними, такими, що відповідають фактичним обставинам справи.

Згідно з нормами статті 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошен-ня, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізова-ного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двад-цяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

З оригіналом вірно: