АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 676/8226/14-ц
Провадження № 22-ц/792/1618/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Федорової Н.О.,

суддів - Карпусь С.А., Матковської Л.О.,

при секретарі - Бондарі О.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 9 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

31 жовтня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначила, що 26 липня 2003 року вони з ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, у якому народилось двоє дітей. З листопада 2012 року вони з відповідачем припинили проживати разом та вести спільне господарство. Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 4 квітня 2013 року шлюб було розірвано.

За час спільного проживання вони придбали за інвестиційним договором № 4/1605-10 на дольову участь у будівництві від 27 квітня 2010 року квартиру АДРЕСА_1 та набули земельну ділянку площею 0,12 га, яка знаходиться за межами населеного пункту Летичівської селищної ради Летичівського району Хмельницької області.

Вважає, що зазначені об'єкти є сумісною власністю подружжя.

А тому, просила суд, уточнивши позовні вимоги, визнати квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,12 га, яка розташована за межами населеного пункту Летичівської селищної ради, кадастровий номер НОМЕР_1, об'єктами права спільної сумісної власності; визнати ідеальні частки подружжя на квартиру та земельну ділянку по ? частині в цьому майні без його реального поділу та залишити у їх спільній частковій власності.

________________________________________________________________________________________________

Доповідач у першій інстанції Швець О.Д. Провадження № 22-ц/792/1618/15

Суддя-доповідач Федорова Н.О. Категорія № 48

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 9 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 15000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Непогоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу та доповнення до неї, у якій просить скасувати його та ухвалити нове про задоволення позову. Рішення вважає незаконним та необґрунтованим.

Не згідна із висновком суду про те, що вони разом з відповідачем, на момент припинення подружніх відносин, інвестували у будівництво житла лише 30000 грн. спільних коштів, що є незначною часткою у вартості збудованої квартири, а тому, поділу підлягає лише ця сума.

Стверджує, що кошти, внесені на виконання зобов'язань за інвестиційним договором №4/1605-10 від 27 квітня 2010 року на будівництво спільного житла були отримані нею в результаті відчуження 31 жовтня 2012 року квартири АДРЕСА_4. Суд не звернув уваги на те, що протягом 2012 року і до 20 березня 2013 року кошти фактично не вносились і лише після продажу вказаної квартири у м. Хмельницькому платежі за договором відновились.

На думку апелянтки, висновок суду щодо ненадання нею доказів на підтвердження того, що кошти, внесені в інвестування житла є спільними коштами подружжя, суперечить вимогам ст. 61 СК України.

Крім того, при ухваленні рішення суд не врахував, що відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України, її частка у майні подружжя може бути збільшена, оскільки на її утриманні залишилось двоє малолітніх дітей.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з мотивів, які в ній зазначені.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 вважають апеляційну скаргу необґрунтованою та просять її відхилити. Звертають увагу суду на те, що станом на час розірвання шлюбу спірна квартира не була об'єктом цивільних прав, а стала такою лише після припинення шлюбу та сплати відповідачем її повної вартості. Отже, позивачка не може бути ні її співвласницею на праві спільної сумісної власності, ні власницею її ідеальної частки.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У відповідності до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, дана їм правильна оцінка, а його висновки узгоджуються з матеріалами справи і відповідають закону.

Встановлено, що з 23 липня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від нього народилось двоє дітей, які на даний час є неповнолітніми.

У період шлюбу, 27 квітня 2010 року між відділом капітального будівництва УМВСУ в Хмельницькій області, з метою забезпечення житлом особового складу підрозділів Управління, та відповідачем був укладений інвестиційний договір № 4/1605-10, предметом якого визначили інвестування будівництва житлових приміщень за будівельною адресою: АДРЕСА_1, виходячи з поточної вартості одного квадратного метра загальної площі об'єкту інвестування на момент внесення інвестицій - 4 489 грн. (а.с. 137-142).

Домовились, що інвестиційні внески здійснюються шляхом внесення вказаної суми на казначейський рахунок ВКБ УМВС в ГУДК в Хмельницькій області (п. 4.3. Договору). У додатку № 2 до інвестиційного договору від 19 жовтня 2012 року пункт 1.4. викладено в редакції, відповідно до якої сума інвестицій залежить від вартості загальної площі об'єкту інвестування і складає 95615, 70 грн. (а.с. 143 зворот).

За період з 03.09.2010 року по 20.03.2013 року на виконання інвестиційного договору ОСОБА_2 було внесено на казначейський рахунок ВКБ УМВС в ГУДК в Хмельницькій області 30000 грн. Вказане підтверджується даними повідомлення управління МВС України в Хмельницькій області від 28.11.2014 року за № 38/410 та даними карток рахунків (а.с. 27-31).

Також у період шлюбу на підставі розпорядження Летичівської районної державної адміністрації № 231/2010-р від 01.04.2010 року ОСОБА_2 отримав у власність для ведення садівництва земельну ділянку, площею 0,1200 га, розташовану на території Летичівської селищної ради «за межами населеного пункту» Летичівського району Хмельницької області, що підтверджується даними державного акту (а.с. 22).

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 4 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано (а.с. 4-6).

Вказаним рішенням встановлено, що з січня 2013 року сторони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, проживають окремо. Цю обставину також підтверджено даними позовної заяви про поділ майна подружжя, зареєстрованої в суді за № 32466 від 31.10.2014 року, в якій ОСОБА_4 зазначила, що вони з відповідачем припинили сумісне проживання та ведення спільного господарства з листопада 2012 року (а.с. 2).

У подальшому, після розірвання шлюбу за період з 20.03.2013 року по 13.05.2013 року ОСОБА_2 на виконання інвестиційного договору було внесено на казначейський рахунок ВКБ УМВС в ГУДК в Хмельницькій області 65618 грн. 42 коп. (а.с. 27-31). Всього надійшло інвестицій у сумі 95618 грн. 42 коп.

23.01.2014 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданої 24.11.2014 року (а.с. 25, 26).

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює права та обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, при винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення.

У пункті 25 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» пленум Верховного Суду України роз'яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Враховуючи вищевикладені норми права та обставини справи, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки частка коштів, внесених позивачкою у інвестування будівництва житла є незначною - 15000 грн., і станом на час розірвання шлюбу спірна квартира ще не була побудована, тобто не існувала як об'єкт цивільних прав, а стала такою лише після закінчення її будівництва та внесення особисто відповідачем значного розміру інвестицій - 65618 грн. 42 коп., то позов підлягає частковому задоволенню та стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 рівної частини сплачених нею інвестицій у вищевказаному розмірі, яку останній вніс на депозитний рахунок суду.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на ? частину земельної ділянки, отриманої відповідачем шляхом приватизації, правильно посилаючись на те, що така відповідно до вимог ст. 61 СК України (станом на час отримання земельної ділянки у власність 10.08.2010 року), ст.ст. 81, 166 ЗК України, не була об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а отже, не може бути поділена між ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що інвестування будівництва спірної квартири було здійснене за рахунок коштів, отриманих нею від продажу 31 жовтня 2012 року квартири АДРЕСА_4 не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Зокрема, додана до апеляційної скарги копія договору купівлі-продажу від 31.10.2012 року не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження зазначеної обставини, оскільки отримання ОСОБА_4 100600 грн. за продаж у період шлюбу з відповідачем придбаної ними 08.06.2011 року квартири АДРЕСА_4, жодним чином не підтверджує періодичне перерахування у подальшому, після припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу, протягом 2013-2014 років саме цих коштів в рахунок інвестування будівництва спірної квартири.

Твердження апелянтки про те, що суд першої інстанції при вирішенні спору не виконав вимог ч. 3 ст. 70 СК України, оскільки не врахував, що з нею проживають діти, а отже, не збільшив її частку в спірному майні також не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на законі.

Як вбачається з матеріалів справи, від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4, 5). Діти часто хворіють на гострі респіраторно-вірусні інфекції, бронхіт, цистит, трахеобронхіт (а.с. 40-43).

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Отже, у суду є право (не обов'язок) збільшити частку в майні дружини за наявності двох умов: проживання з нею дітей та наявності майна, набутого подружжям за час шлюбу у спільну сумісну власність, яке підлягає поділу. Натомість, як вбачається з вищевикладеного, станом на час розірвання шлюбу позивачка не набула у спільну сумісну власність спірну квартиру, оскільки така стала об'єктом цивільних прав лише через рік після розірвання між сторонами шлюбу, закінчення її будівництва, здачі в експлуатацію та сплати за неї повної її вартості відповідачем, а отже, не є майном, яке набуте подружжям, у розумінні ч. 1 ст. 60 СК України. Тому, у суду не було підстав для застосування ч. 3 ст. 70 СК України.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 9 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Н.О. Федорова