У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Черненко В.А., Лесько А.О., Червинської М.Є.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Обухівської районної державної нотаріальної контори, Головного управління юстиції в Київській області, Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання заповіту таким, що не був скасований новим, визнання заповіту таким, що діє, визнання права на спадкування за заповітом за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою її представником ОСОБА_6, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати заповіт від 2 листопада 2006 року, складений ОСОБА_7 та посвідчений державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори, таким, що не був скасований попереднім заповітом від 15 квітня 2011 року, посвідченим секретарем Старобезрадичівської сільради Обухівського району, та таким, що діє на даний момент; визнати за ним право на спадкування за заповітом від 2 листопада 2006 року.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, після смерті якого з'ясувалось, що ним складався заповіт на належне йому майно - земельну ділянку площею 2,70 га декілька разів, зокрема 26 травня 2006 року та 2 листопада 2006 року на його користь, а 17 серпня 2006 року та 15 квітня 2011 року на користь третьої особи ОСОБА_5

Рішенням Обухівського районного суду Київської області 31 липня 2012 року було визнано недійсним заповіт від 15 квітня 2011 року на підставі того, що ОСОБА_7 вказаний заповіт не підписував та його зміст не відповідає волі останнього. Рішення набрало законної сили.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 листопада 2013 року відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_5 про визнання заповітів від 26 травня 2006 року та від 2 листопада 2006 року недійсними. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 30 січня 2014 року рішення районного суду змінено шляхом вилучення із мотивувальної частини рішення висновок суду щодо відсутності заповітів на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Рішення набрало законної сили.

При зверненні до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено на підставі того, що останній заповіт ОСОБА_7 визнано недійсним, а чинність попереднього не відновлювалась.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 липня 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Зокрема, суди дійшли вірного висновку про те, що судовими рішеннями від 31 липня 2012 року та від 20 листопада 2013 року встановлено, що ОСОБА_7 не складав та не підписував заповіт від 15 квітня 2011 року на користь ОСОБА_5, який зареєстрований за № 38 секретарем Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області на земельну ділянку (пай) загальною площею 2,7 га з цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва в КСП «Колос», даний заповіт складався іншою особою, тобто не було волевиявлення заповідача на скасування попереднього заповіту та складення нового, а тому в даному випадку діє заповіт складений заповідачем 2 листопада 2006 року на користь ОСОБА_4, як останнього дійсного ( законного) заповіту.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

А.О. Лесько

М.Є. Червинська