Справа № 206/1416/15-ц
Провадження № 2/206/527/15
15 травня 2015 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя: Маштак К.С.
при секретарі: Колісник В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Управління Державного земельного агентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності, -
16 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання права власності та права користування земельною ділянкою (а.с. 2-4).
Представником позивача неодноразово було подано уточнені позовні заяви (а.с. 27-30, 38-41).
В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням останньої уточненої позовної заяви, позивач посилається на те, що 21 травня 1981 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу жилого саманного будинку, загальною площею 41,3 кв.м., до нього 2 сараї, що знаходяться по АДРЕСА_1 та розташовані на земельній ділянці розміром 700 кв.м. Оскільки якість придбаного саманного будинку не влаштовувала позивача, останній без отримання будь-яких дозволів, прийняв рішення про його знесення та побудування на його місці нового будинку більшого за розміром. Знесення будинку відбулось відразу після укладання вищезазначеного договору купівлі-продажу, влітку 1981 року, а будівництво нового - закінчено у 1982 році. 18 березня 1981 року відповідач уклав шлюб з ОСОБА_2, який розірвано 13 травня 1998 року. Жодних документів щодо приведення документації у відповідність та введення в експлуатацію закінченого будівництвом будинку зроблено не було. Лише в 2012 році, тобто через 30 років, позивач звернувся до КП «ДМБТІ» ДОР стосовно отримання технічної документації та реєстрації збудованого будинку. 22 серпня 2012 року інженером з інвентаризації нерухомого майна КП «ДМБТІ» ДОР було проведено обстеження домоволодіння, виготовлено технічний паспорт, з зазначенням необхідності вирішення питання щодо оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, побудованого до 05 серпня 1992 року та складено акт про знесення житлового будинку літ. А-1 та господарчих будівель. 15 листопада 2012 року КП «ДМБТІ» ДОР закрито розділ у електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером НОМЕР_1 - у зв'язку із знесенням. 22 березня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно з метою оформити право власності на вищезазначений будинок, однак 10 квітня 2013 року позивач отримав відмову у державні реєстрації прав власності на спірне домоволодіння з посиланням на відсутність документа, який посвідчує речове право на земельну ділянку або витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Не дивлячись на відмову ОСОБА_1 реєстратором у державній реєстрації права власності на домоволодіння, питання щодо обґрунтованості користування позивачем прилеглою до будинку земельною ділянкою та належності йому права власності на самочинно збудоване майно є безспірним, однак в даному випадку чинним законодавством не передбачено позасудової можливості вирішення даного питання. Так, на підставі договору купівлі-продажу від 1981 року позивач став власником спірного домоволодіння. Попереднім власником даного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 1976 року була ОСОБА_8, яка придбала будинок у ОСОБА_9 ОСОБА_9 набув право власності та право користування земельною ділянкою на підставі рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих № 300 розміром 700 кв.м. та акту прийняття індивідуального домоволодіння, та рішення від 18 вересня 1962 року № 17. На запит до КП «ДМБТІ» ДОР щодо наявності рішення під забудову земельної ділянки та введення в експлуатацію домоволодіння 03 березня 2015 року було надано ксерокопію рішення виконкому Дніпропетровської райради депутатів трудящих № 300 розміром 700 кв.м. ОСОБА_9 та акт прийняття індивідуального домоволодіння та рішення від 18 вересня 1962 року. Зазначено про відсутність інших рішень про відведення земельної ділянки. На підставі рішення виконкому Дніпропетровської ради депутатів трудящих від 10 червня 1980 року. З метою визначення відповідності технічного стану будинку вимогам будівельних норм і правил, позивач звернувся з відповідною заявою про надання висновку щодо експертного дослідження будівельно-технічних питань до «Інституту експертизи проектування та вишукувань Придніпровської державної академії будівництва та архітектури». 30 грудня 2014 року спеціалістами було надано висновок експертного дослідження, яким встановлено, що будинок АДРЕСА_1 побудовано в 1982 році відповідно вимогам нормативної документації в галузі будівництва та є надійним і безпечним при експлуатації. Позивач просить визнати за ним право власності на домоволодіння розташоване на земельній ділянці розміром 700 кв.м. по АДРЕСА_1, яке складається з будинку Ж-2 загальною площею 141,2 кв.м. і житловою площею - 68,7 кв.м., входу в підвал ж-1, погрібу Пдж-2, ганку - ж, вбиральні - З та споруд №1-6, 1.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві (а.с. 38-41).
Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, однак подала до суду письмові заперечення, відповідно до яких просила у задоволенні позовних вимог відмовити У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України.
Представники третіх осіб, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Управління Державного земельного агентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської областів судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились, однак надали до суду заяви, відповідно до яких позовні вимоги ОСОБА_1 визнали, та просили задовольнити, при цьому зазначили, що їх права при цьому позивач не порушує (а.с. 48, 51, 56, 58, 68).
Вислухавши пояснення та доводи представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в останній редакції не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням № 300 від 11 червня 1957 року Виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих про відвід під індивідуальне будівництво земельної ділянки, ОСОБА_9 по АДРЕСА_2 вирішено надати право індивідуального будівництва на земельній ділянці НОМЕР_2 а по АДРЕСА_2 площею № 700 кв.м. ОСОБА_9 зобов'язано отримати всю технічну документацію на право будівництва будинку на зазначеній земельній ділянці (а.с. 15).
Після чого рішенням № 17 від 18 вересня 1962 року Виконкому Ігренської міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області затверджено акт готовності будинку в експлуатацію, який належить ОСОБА_9 (а.с. 18).
Згідно запису в домовій книзі проведено зміну адреси з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 (а.с. 18).
21 травня 1981 року ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_1 купив жилий саманний будинок, загальною корисною площею 41,3 кв.м., загальною жилою площею 23,9 кв.м., до нього: два сараї, колодязь, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці розміром 700 кв.м., що підтверджується наявним у матеріалах справи дублікатом договору купівлі-продажу від 21 травня 1981 року (а.с. 12).
05 вересня 1981 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 укладено шлюб, який 13 травня 1998 року розірвано, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 42).
Право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 1981 року посвідченого 8 ДДНК за реєстром № 1480, згідно відповіді КП ДМБТІ від 05 лютого 2004 року № 585 (а.с. 21).
Однак, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відсутні відомості щодо реєстрації права власності за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 відповідно до інформації, наданої КП «ДМБТІ» від 28.08.2013 року за № 9595 (а.с. 21).
Відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 виготовленого станом на 22 серпня 2012 року власником зазначеного будинку вказано ОСОБА_1, при цьому в паспорті зазначено, що власнику необхідно вирішити питання оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, побудованого до 05 серпня 1992 року (а.с. 7).
Згідно акту про знесення будинку від 22 серпня 2012 року інженером з інвентаризації нерухомого майна КП «ДМБТІ» встановлено, що на момент виходу житловий будинок літ. А-1 та господарчі будівлі, які належали ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 1981 року - знесено (а.с. 11).
На підставі вищезазначеного акту від 22 серпня 2012 року КП «ДМБТІ» закрито розділ реєстру прав власності на нерухоме майно, а саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке належало ОСОБА_1 на підставі дублікату договору купівлі-продажу (а.с. 11).
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 03 квітня 2013 року зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 в зв'язку з відсутністю документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку, або витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 13).

10 квітня 2013 року в зв'язку з невиконанням рішення реєстратора від 03 квітня 2013 року відмовлено у державні реєстрації права власності про що винесено відповідне рішення (а.с. 12).

Згідно висновку Інституту експертизи проектування та вишукувань від 30 грудня 2014 року про технічний стан несучих будівельних конструкцій жилого будинку літ. Ж-2 добудованим входом в підвал літ. ж-1, розташованих в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 - стан несучих будівельних конструкцій задовільний (а.с. 19).

На запит ОСОБА_1, згідно відповіді КП «ДМБТІ» від 03 березня 2015 року останній надіслав ксерокопію рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 11 червня 1957 року за № 300. Крім цього в зазначеному листі вказано, що в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні інші рішення про відведення земельної ділянки під індивідуальне будівництво будинку. Додатково надано акт прийняття індивідуального домоволодіння та рішення виконкому Ігренської міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області від 18 вересня 1962 року за № 17 (а.с. 15).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Цивільним кодексом УРСР, Земельним кодексом УРСР, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Земельним кодексом України, ЗУ «Про місцеве самоврядування».

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України слід застосовувати норми законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин . Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

В силу ч. 1 ст. 376 ЦК України жилий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самовільним будівництвом, якщо вони побудовані або будуються на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу або належним чином затвердженого проекту, або з суттєвими порушеннями будівельних норм і правил.

В ході судового розгляду встановлено, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом у розумінні ст. 376 ЦК України. Що також не заперечували позивач та його представник, які звернулась до суду з позовом про визнання права власності.

У відповідності з ч. 2, 3 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво не набуває права власності на нього. Право власності на самовільно побудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самовільне будівництво на земельній ділянці, яка не була йому відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже побудоване нерухоме майно.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

З Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 6 « Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва» п. 12 вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Також, з технічного паспорту вбачається, що будівлі збудовані у 1982 році, тобто під час дії ЦК УРСР в редакції 1963 року. Розділом другим ЦК УРСР в редакції 1963 року регулювання відносин щодо володіння, користування та розпорядженням майном. Громадяни які збудували жилі будинки, господарські і побутові будівлі та споруди без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту не набувають права власності на самочинне будівництво, а мають право володіти та користуватися цими будівлями і не вправі розпоряджатися ними. Нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року питання визнання права власності на самочинне будівництво у судовому порядку не було врегульовано.

Так, позивач помилково зазначав, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів не розповсюджується на побудови, які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, тобто спірне нерухоме майно, на думку позивача, також не підлягало вводу в експлуатацію.

Згідно ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 90 ЗК УРСР на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Дійсно, постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» було передбачено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 року, є складений БТІ висновок про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена. Проте зазначені документи втратили чинність.

Отже, позивач збудувавши будинок до 1992 року не скористався своїм правом на оформлення належним чином права власності на нерухоме майно, з даним позовом звернувся лише через 30 років.

Так, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 17.10.2013 року №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі коли законодавством встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого об'єкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» орган державного архітектурно-будівельного контролю до 31 грудня 2015 року безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об'єкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року; збудовані до 12 березня 2011 року: громадські будинки I і II категорій складності; будівлі і споруди сільськогосподарського призначення I і II категорій складності.

Порядок прийняття в експлуатацію таких об'єктів і проведення технічного обстеження визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. При цьому технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів включно, господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться в ході їх технічної інвентаризації з відповідною відміткою в технічному паспорті.

До власників (користувачів) земельних ділянок, які відповідно до цього пункту подали документи про прийняття в експлуатацію збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт об'єктів будівництва, штрафні санкції за виконання будівельних робіт без отримання документів, що дають право на їх виконання, та за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, не застосовуються.

Таким чином, судом встановлено що питання вводу в експлуатацію спірного нерухомого майна не було предметом розгляду компетентного органу.

Враховуюче викладене, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності передчасно, а саме позивачем не використана можливість введення даного об'єкту в експлуатацію у порядку визначеному законодавством.

Щодо посилань позивача на відмову реєстраційної служби в реєстрації прав, як на підставу позову, суд зазначає наступне, що право власності та постійного користування на земельні ділянки, відповідно до законодавства діючого на момент укладення договору купівлі-продажу та побудови самочинного будівництва, виникало виключно після його оформлення відповідними документами. Це правило було закріплено у первинній редакції ЗКУ УРСР 1990 р., і в ред. 1992 р. (ст. ст. 22, 23). Таке ж правило було закріплено у ЗКУ УРСР 1970 р. (ст. ст. 20 - 22). ЗКУ УСРР 1922 р. аналогічного правила не містив, хоча й передбачав видачу певних посвідчуючих документів після державного запису (державної реєстрації) утворених землекористувань (ст. 193), вказуючи при цьому, що інші документи є недійсними та не є доказами законності землекористування (ст. 194).

Частиною 1 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ст. 125 Земельного Кодексу України право власності або право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання власником або користувачем документа, що посвідчує право власності або право користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, а право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди та його державної реєстрації.

Відповідно до пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції міської ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Отже, завчасною та необґрунтованою є вимога про визнання права власності в зв'язку із відмовою реєстраційною службою у державній реєстрації права власності, з причини відсутності документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку оскільки будь-яких доказів звернення для отримання документу, що посвідчує право на земельну ділянку позивач не надав, рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень не оскаржував.

Так, визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатись винятковим способом захисту права. Суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати побудови.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів або призначення експертиз. Але з відповідними клопотаннями позивач та його представник до суду не зверталися.

Судом роз'яснювались представнику позивача положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, про визнання права власності не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202, 328, 376, 392 ЦК України, ст. 227 ЦК УРСР, ст. 90 ЗК УРСР, ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 116 Земельним кодексом України, ст. 24 ЗУ «Про місцеве самоврядування», ст.ст. 3, 4 - 8, 10, 11, 18, 57-60, 169, 208, 209, 212-215, 218, 224, 225 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя К.С. Маштак