АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5888/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Смирнова Є.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Іванченко М.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Гречка Т.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6

представника прокуратури Скрипченко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український банк реконструкції та розвитку» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 4 березня 2015 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Український банк реконструкції та розвитку» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання договору найму удаваним та виселення з предмета іпотеки без надання права користування іншим житловим приміщенням.

в с т а н о в и л а :

16.10.2014 року ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, в якому ставив питання про визнання договору найму квартири АДРЕСА_1, укладеного 15.11.2006 року між відповідачами на строк 25 років, зі сплатою 1 гривни, щомісячно, - удаваним та вчиненим з метою приховання вчиненого ними договору позички (безоплатного користування) квартири, яка є предметом іпотеки банку згідно іпотечного договору, посвідченого 12.09.2007 року приватним нотаріусом. Також, позивач просив застосувати до відносин ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за укладеним між ними договором найму норми, що регулюють договір позички (безоплатного користування) та виселити відповідача ОСОБА_4 з спірної квартири, на яку звернено стягнення в якості предмета іпотеки за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2010 року із змінами, внесеними рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.04.2011 року, - без надання іншого житлового приміщення, зі зняттям з реєстраційного обліку за адресою предмета іпотеки.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 4 березня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування рішення та постановлення нового про задоволення позову у повному обсязі. Мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу, просила суд її задовольнити.

Відповідач, представник відповідача та прокурор не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб які з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що згідно договору найму квартири від 15.11.2006 року, відповідач ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 у тимчасове користування квартиру АДРЕСА_1 на строк з 15.11.2006 року по 15.11.2020 року. При цьому згідно п.4.2 договору сторони домовились, що оплата за оренду житла становить 1 (одна) гривня в місяць.

12.09.2007 року між позивачем ( банком) та відповідачем ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 8КФО-120907, згідно якого позивач надав ОСОБА_5 для поточних потреб грошові кошти в сумі 600 000 гривень на строк до 10.09.2010 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами та пені, між ОСОБА_5 та банком було укладено іпотечний договір,за яким останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Через неналежне виконання своїх обов'язків за кредитним договором у відповідача ОСОБА_5 виникла заборгованість, у зв'язку з чим у 2010 році позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15.10.2010 року, яке було зміненого рішенням Апеляційного суду м.Києва від 20.04.2011 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» заборгованість за кредитним договором в розмірі 968671,41 гривень, а також звернуто стягнення вказаної заборгованості на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Узадоволенні позовних вимог про виселення та зняття з реєстрації - відмовлено.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 04.04.2012 року, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду м.Києва від 03.10.2012 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.10.20132 року, вимоги банку були задоволені частково - в частині виселення з квартири АДРЕСА_1,лише відповідача ОСОБА_5

При зверненні до суду із посиланням на ст.ст. 235, 759, 827 ЦК України, ст. 40 Закону України „Про іпотеку" , постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 „ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними", позивач просив суд визнати договір найму що був укладений між відповідачами удаваним та вчиненим з метою приховання ними договору позички ( безоплатного користування). Так як виходячи із суті родинних відносин між сторонами договору найму, вважав, що ОСОБА_5 не передавав своїй матері ОСОБА_4 у найм належну йому квартиру АДРЕСА_1, а мати проживала у вказаній квартирі як член сім'ї власника житла.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заявленого позову виходив з того що у відповідності до вимог ст. 235 ЦК судом визнається правочин удаваний, що вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. А відтак, беручи до уваги обставини справи та аналізуючи надані докази, суд прийшов до висновку, що 15.11.2006 року між відповідачами ОСОБА_4. та ОСОБА_4 було укладено саме договір найму квартири АДРЕСА_1, Який вчинений ними з наміром створення правових наслідків, що обумовлюються цим договором. У той же час, позивачем не доведено, що даний договір є удаваним, вчиненим для приховання іншого правочину, а саме: договору позички (безоплатного користування), з метою запобігання реалізації предмета іпотеки в подальшому. А відтак, на думку суду, відсутні правові підстави для задоволення позову ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» про визнання договору найму квартири удаваним та виселення ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1.

Розглядаючи спір,, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт вказував на те, що при винесенні рішення суд першої інстанції не надав оцінку твердження скаржника, про те, що договір найму від 15.11.2006 року не зареєстрований у встановленому законом порядку, оскільки згідно із ч.2 ст.158 Житлового кодексу, договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється.

Крім цього, відсутні докази сплати ОСОБА_4 орендних платежів за договором найму квартири. Позивач не заперечує, що ОСОБА_4 сплачувала комунальні платежі, але робила вона це як член сім'ї власника, що користується рівними з ними правами на майно.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи не ґрунтуються на матеріалах справи. Так як згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.04.2012 року залишеним без зміни ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 03.10.2012 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ за яким було відмовлено позивачу у задоволенні вимог про виселення ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 з урахуванням того, що ОСОБА_4 на підставі договору найму від 15.11.2006 року, зареєстрованого у встановленому порядку, є наймачем квартири, переданої в іпотеку, а тому не підлягає виселенню.

У відповідності до вимог ст. 40 „Про іпотеку" звернення стягнення на передані у іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком на наймачів та членів їх сімей.

Зазначене свідчить про те, що рішенням судів оспорюваний позивачем договір визнаний був саме договором найму з встановленням обставин щодо його укладення.

Згідно положень ст. 61 ЦПК України встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також апелянтом вказувалось на те, що судом першої інстанції не було встановлено, з якою метою відповідачі уклали договір найму квартири, оскільки, ОСОБА_4 мала інше нежитлове майно станом на 2006 рік, і при цьому, на дату укладення договору найму мала право користування спірною квартирою, як член сім'ї власника, при цьому заявлена сума орендного платежу 1 (одна) гривня за місяць - зазначено в договорі найму не є метою отримання відповідного доходу від квартири, а лише забезпечення формальної відповідності вимогам законодавства до договору найму квартири та запобігання виселенню ОСОБА_4

Однак, судом першої інстанції при постановленні судового рішення вказувалось про те, що відповідач ОСОБА_4 відмовилась від своєї частки спадщини ( Ѕ частини спірної квартири) після смерті свого чоловіка на користь сина - відповідача по справі. Уклавши з сином у подальшому договір найму вона отримала гарантії свого проживання у квартирі де і була зареєстрована та проживала ще до укладення відповідачем ОСОБА_5 кредитного договору з позивачем.

Правомірними є також висновки суду першої інстанції в частині того, що сторони договору найму при його укладенні відповідно до вимог ст. 762 ЦК України визначили плату у розмірі 1 гривни щомісячно, яку має сплачувати ОСОБА_4 за користування належною відповідачу ОСОБА_5 квартирою А так як законодавчо не встановлено обмежень щодо розміру плати за користування майном, то укладений між сторонами договір ніяк не можна вважати договором позики.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український банк реконструкції та розвитку» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 4 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: