233 № 233/2899/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року. Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Янюка Ю. Б. при секретарях Махота О.В., Франчук А.О.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Костянтинівка цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення, зобовязання привести запис у трудовій книжці у відповідність підстав звільнення, про визнання неправомірним та скасування наказу про стягнення певних сум, про стягнення вихідної допомоги, не виплачених при звільненні сум, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

20 травня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення, зобовязання привести запис у трудовій книжці у відповідність підстав звільнення, про визнання неправомірним та скасування наказу про стягнення певних сум, про стягнення вихідної допомоги, не виплачених при звільненні сум, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Вона обґрунтовувала свої вимоги тим, що працювала у відповідача начальником відділу охорони праці, техніки безпеки та навколишнього середовища з 3 грудня 2013 року, а 29 квітня 2015 року звільнена з підприємства за п.1ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

З таким формулюванням причин звільнення вона не згодна, оскільки відповідачем відносно неї порушувались вимоги трудового законодавства, а саме, з серпня 2014 року заробітна плата виплачувалась нерегулярно, мали місце затримки в її виплаті, а починаючи з листопада 2014 року по день її звільнення зарплата зовсім не сплачувалась.

З огляду на це вона 15 квітня 2015 року подала адміністрації відповідача заяву про звільнення її за власним бажанням у звязку з невиконанням відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору, тобто, на підставі ч.3ст.38 КЗпП України, але ця заява прийнята не була, і їй було запропоновано подати заяву про звільнення за ч.1ст.36 КЗпП України з 29 квітня 2015 року з обіцянкою за таких умов сплатити їй усю заборгованість по заробітній платі. У звязку з важким матеріальним становищем вона вимушена була прийняти ці умови, та переписала заяву про звільнення.

У день звільнення відповідач повний розрахунок з нею не здійснив, оскільки з належної до виплати суми 29093грн.83коп. незаконно відрахував витрати на її навчання в розмірі 15917грн.33коп., фактично сплативши їй 13176грн.50коп.

У звязку з наведеними обставинами просила визнати неправомірним та скасувати наказ про її звільнення, змінити формулювання причин звільнення з ч.1ст.36 КЗпП України на ч.3ст.38 КЗпП України, зобовязати відповідача внести відповідні записи до трудової книжки, стягнути з відповідача на її користь: вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме, в розмірі 11574грн.39коп.; не виплачену при звільненні заробітну плату в розмірі 15917грн.33коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду в розмірі 10000грн., оскільки порушення її законних прав призвело до моральних страждань.

Крім того, просила скасувати наказ відповідача за №110 від 29 квітня 2015 року щодо відшкодування витрат на навчання, оскільки відповідач не виконав умови договору про здійснення у повному обсязі її навчання; у суму відшкодування витрат на навчання 15917грн.33коп. незаконно включена матеріальна допомога у розмірі 4135грн.; відповідач незаконно, в порушення вимог ст.127 КЗпП України, відрахував із заробітної плати вже звільненого працівника витрати на навчання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала та пояснила суду, що позивач ОСОБА_1 була звільнена з підприємства за ч.1ст.36 КЗпП України відповідно до заяви останньої. Своє звільнення ОСОБА_1 мотивувала необхідністю виїзду за кордон, мови про порушення підприємством трудового законодавства не було, оскільки НВП «Кварсит» є державним підприємством і у певний час опинився у скрутному фінансовому становищі. Позивачка була звільнена 29 квітня 2015 року за згодою сторін у вказаний нею день, на що адміністрація погодилась. Заяви про звільнення за ч.3ст.38 КЗпП України від ОСОБА_1 не надходило і її доводи у цій частині є надуманими. При звільненні з ОСОБА_1 був проведений повний розрахунок, про що свідчать її підписи у відомостях на отримання заробітної плати на загальну суму 29093грн.83коп. Отримавши належні до виплати кошти, позивачка добровільно внесла в касу підприємства витрати на її навчання в розмірі 15917грн.33коп., тобто пропорційно невідпрацьованою нею кількості місяців з моменту закінчення навчання. Тобто, ніяких утримань із заробітної плати ОСОБА_1 не мало місця. У звязку з наведеними обставинами просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 просив у задоволенні позову відмовити оскільки при звільненні ОСОБА_1 були додержані у повному обсязі відповідні норми трудового законодавства.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала у відповідача начальником відділу охорони праці, техніки безпеки та навколишнього середовища з 3 грудня 2013 року, а 29 квітня 2015 року звільнена з підприємства за п.1ст.36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.4-7).

Підставою для такого звільнення є заява ОСОБА_1 від 15 квітня 2015 року, відповідно до якої вона просила звільнити її за угодою сторін з 29 квітня 2015 року, і з такою її пропозицією погодився директор підприємства, про що свідчить його резолюція на заяві (а.с.57).

Реалізуючи угоду сторін на припинення трудового договору, відповідач 29 квітня 2015 року видав наказ за №110, за яким ОСОБА_1 цього дня була звільнена з КДНВП «Кварсит» за угодою сторін відповідно до п.1ст.36 КЗпП України (а.с.58,61-63).

Суд вважає, що припинення трудового договору з ОСОБА_1 за угодою сторін відповідає її волевиявленню, висловленому у вказаній заяві про звільнення, та узгоджується з вимогами закону, що регулюють трудові правовідносини.

Так, відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з подальшими змінами та доповненнями, при домовленості між працівником і власником підприємства про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника і працівника.

Як вбачається із змісту заяви ОСОБА_1 про звільнення, сторонами був визначений строк звільнення 29 квітня 2015 року, і саме в цей день вона була звільнена з підприємства, що свідчить про реалізацію домовленості сторін про припинення трудового договору за угодою сторін.

У свою чергу, розірвання трудового договору за власним бажанням відповідно до приписів ст.38 КЗпП України, у тому числі і за ч.3ст.38 КЗпП України (у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), передбачає ініціативу працівника на таке звільнення, висловлену у відповідній заяві.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Позивачем ОСОБА_1 не надано суду будь-яких доказів про наміри звільнення з підприємства за власним бажанням у звязку невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, про подачу такої заяви та тиску щодо зміни підстав звільнення з боку відповідача.

У звязку з наведеними обставинами у задоволенні вимог позивача ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення, зобовязання привести запис у трудовій книжці у відповідність підстав звільнення, слід відмовити, як і у задоволенні вимог про стягнення вихідної допомоги, які є похідними від вказаних вимог, та не передбаченої ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.1ст.36 КзпП України.

У відповідності до вимог ч.1ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Судом встановлено, і це не оспорюється позивачем ОСОБА_1, що на день звільнення їй належала до виплати заробітна плата у розмірі 29093грн.83коп. (а.с.65).

Саме ця сума була сплачена ОСОБА_1 у день звільнення, тобто 29 квітня 2015 року, про що свідчать власноруч зроблені нею підписи, автентичність яких нею не оспорюється, у відомостях на виплату заробітної плати (а.с.40-51).

Позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів отримання розрахунку при звільненні у меншому розмірі, ніж відображено у платіжних документах, у звязку з чим у задоволенні її вимог про стягнення з відповідача не виплачених при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки розрахункуслід відмовити.

Судом також встановлено, що 30 серпня 20012 року між КДНВП «Кварсит» та Луганським національним університетом ім.Т.Шевченка був укладений договір №6005, відповідно до якого навчальний заклад зобовязався за рахунок підприємства здійснювати навчання ОСОБА_1 за спеціальністю переклад (російсько-англійський) за заочною формою навчання строком навчання 2 роки 5 місяців. За пунктом 3.1.1. цього договору підприємство зобовязалось своєчасно вносити плату за надання студенту освітньої послуги, яка складає: за перший рік навчання 6600грн., за другий рік 7306грн., за третій рік 4135грн.(а.с.9-12).

31 жовтня 2012 року з метою врегулювання цивільно-правових відносин між підприємством та позивачем відносно порядку та умов оплати послуг щодо навчання ОСОБА_1 був укладений договір про навчання №188/12, відповідно до п.2.2 якого позивачка має намір перебувати у трудових правовідносинах з відповідачем не менше 36 місяців з моменту завершення навчання, передбаченого договором від 30 серпня 2012 року. Пунктом 2.2.2 цього договору передбачено, що у випадку дострокового припинення трудових відносин з власної ініціативи позивач зобовязується відшкодувати відповідачу частину витрат на навчання пропорційно невідпрацьованій кількості місяців (а.с.13).

19 березня 2013 року між позивачем та відповідачем укладена додаткова угода №2 до договору №188/12 від 31 жовтня 2012 року, відповідно до якої ОСОБА_1 зобовязалась відшкодувати витрати на навчання не лише при припиненні трудового договору з власної ініціативи, а і при звільненні за угодою сторін та через провину працівника (а.с.14).

22 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та Луганським національним університетом ім.Т.Шевченка була укладена Додаткова угода №1 до договору №6005 від 30 серпня 2012 року, відповідно до якої замовник навчання був змінений з підприємства на позивачку ОСОБА_1 (а.с.15), яка 23 грудня 2014 року внесла плату за навчання на 3 курсі в розмірі 4135грн.(а.с.16).

Відповідно до наказу відповідача №52 від 27 лютого 2015 року ОСОБА_1 була надана цільова матеріальна допомога для компенсації її витрат на навчання згідно договору №6005 від 30 серпня 2012 року в сумі 4135грн.(а.с.18), і, оскільки ці правовідносини між сторонами знаходяться у площині цивільно-правових відносин, суд вважає, що таким чином відповідач виконав усі свої зобовязання щодо сплати витрат на навчання ОСОБА_1, у тому числі і у вказаний спосіб.

У звязку з цим є правомірним зарахування суми 4135грн. у загальну суму витрат підприємства на навчання ОСОБА_1 в розмірі 18041грн.00коп.

Враховуючи, що позивачка ОСОБА_1 зобовязалась відшкодувати відповідачу частину витрат на навчання пропорційно невідпрацьованій кількості місяців, то відповідно до розрахунку підприємства сума такого відшкодування становить 15917грн.33коп.(а.с.86), що ОСОБА_1 не оспорювала при звільненні і, отримавши розрахунок по заробітній платі, внесла в касу підприємства саме цю суму 15917грн.33коп., про що свідчить прибутковий касовий ордер №46 від 29 квітня 2015 року (а.с.52), відображення цієї суми у касовій книзі (а.с.53-55), та квитанції про здійснення касової операції від 29 квітня 2015 року (а.с.56).

Суд вважає, що підстав для скасування наказу №110 від 29 квітня 2015 року щодо відшкодування витрат на навчання ОСОБА_1 немає, оскільки цей наказ відповідачем реалізований не був, утримання витрат на навчання із заробітної плати ОСОБА_1 в сенсі вимог ст.127 КЗпП України фактично не мало місця, про що свідчать наведені вище докази, а також посилання в ньому на наказ про звільнення позивачки №109 від 29 квітня 2015 року (а.с.8), за яким вона фактично не звільнялась.

Оскільки судом встановлено, що при звільненні позивачки ОСОБА_1 відповідачем не були порушені її законні права, то і у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.36,38,44,47,116,221,237-1 КЗпП України, ст.ст. 88,212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання звільнення, зобовязання привести запис у трудовій книжці у відповідність підстав звільнення, про визнання неправомірним та скасування наказу про стягнення певних сум, про стягнення вихідної допомоги, не виплачених при звільненні сум, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя