Справа № 495/4431/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 16.10.2014 року)

від відповідача: ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 виданий 15.05.1995 року)

ОСОБА_3 (довіреність б/н від 07.07.2015 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/4431/15-ц

за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_2

про визнання поведінки протиправною та відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

06.07.2015 року ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про визнання поведінки протиправною та відшкодування моральної шкоди (а.с.1-4).

Так, позивач просить суд:

- визнати протиправні дії ОСОБА_2, які виражаються у здійсненні перешкод потрапити на прибудинкову територію будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, де знаходиться гараж під літ. «Д», який належить ОСОБА_4 на праві власності;

- зобов ?язати ОСОБА_2 не чинити перешкод потрапити до будівлі гаражу під літ. «Д», який розташований за адресою: АДРЕСА_1;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду за протиправну поведінку, яка виражається у здійсненні перешкод потрапити на прибудинкову територію будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, де знаходиться гараж під літ. «Д», який належить ОСОБА_4 на праві власності у розмірі 10 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_4 є власницею гаражу під літ. «Д», який розташований за адресою: АДРЕСА_1, що документально підтверджується. Вказана будівля знаходиться на прибудинковій території ОСОБА_2, який здійснює перешкоди потрапити ОСОБА_4 до свого гаражу. Так, 29.06.2015 року ОСОБА_4 необхідно було потрапити до гаражу для проведення його незалежної оцінки, у зв ?язку з чим був здійснений телефонний дзвінок до ОСОБА_2 з проханням під ?їхати до будинку задля можливості потрапити до гаражу. В свою чергу, ОСОБА_2 відмовився приїхати та сказав, що до будинку нікого не пусте. У зв ?язку з тим, що ОСОБА_4 здогадувалася про подібну поведінку ОСОБА_2, вона напередодні 28.06.2015 року звернулася до Білгород-Дністровського ГУМВС України в Одеській області з відповідною заявою, що зробила також і 29.06.2015 року. Крім того, 29.06.2015 року ОСОБА_4 було викликано опергрупу за вищевказаною адресою, де було зафіксовано, що вона на територію будинку не була допущена.

Відповідачем - ОСОБА_2, подано до суду заперечення проти позову ОСОБА_4, згідно з яким він просить в задоволенні позлвних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.38-43).

За твердженням відповідача, 29.06.2015 року близько о 09:30 год. зателефонувала ОСОБА_1 (представник ОСОБА_4.) та повідомила, що має намір здійснити оцінку майна, у зв ?язку з чим ОСОБА_2 зобов ?язаний негайно з ?явитись за адресою: АДРЕСА_1, та попереджений, що у разі відмови вона звернеться до міліції. 29.06.2015 року був вихідним днем (після 28.06.2015 року дня Конституції України) та днем народження ОСОБА_2 В свою чергу, ОСОБА_2 о 10:00 год. прибув до свого будинку (АДРЕСА_1), але ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_4 там не було, а під ?їхав міліцейський патруль, який викликала ОСОБА_4, якому були надані відповідачем відповідні пояснення та представлені документи на будинок. Крім того, і будинок, і спірний гараж є власністю ОСОБА_2, а не ОСОБА_4, про що свідчать відповідні судові рішення. Отже, ніяких прав та інтересів ОСОБА_4 відповідач не порушував та ніякої шкоди, в тому числі моральної, не завдавав.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1, в судових засіданнях заявлені ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог ОСОБА_4 та просили суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання поведінки протиправною та відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5, який помер 01.01.1991 року, на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Білгород-Дністровським ВКГ 06.01.1983 року, яке було зареєстровано в Білгород-Дністровському МБТІ, належало 2/10 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 64,5 кв.м., загальною площею 126 кв.м., надвірних будівель під літ. «Б» літньої кухні, «В, Є» - убиралень, «Г» - сараю, споруд № 1-10, І, розташованих на земельній ділянці, площею 600 кв.м.

Окрім того, ОСОБА_5 25.08.1983 року було отримано дозвіл на будівництво літньої кухні розміром 3,0 х 4,0 м., сараю розміром 3 х 4 м. та гаражу розміром 3,5 х 5 м. В свою чергу, ОСОБА_5 самочинно збудовано будівлі: прибудову літ. «а1» розміром 6,0 х 4,0 м., прибудови літ. «а5» розміром 1,53 х 2,42 м., гаражу літ. «Д» розміром 5,52 х 3,40 м. по АДРЕСА_1

Після смерті ОСОБА_5 право власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.06.2010 року перейшло до ОСОБА_2

ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Білгород-Дністровською державною нотаріальною конторою 31.10.1991 року належало 2/10 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 який складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 64,5 кв.м., загальною площею 126 кв.м., надвірних будівель під літ. «Б» літньої кухні, «В, Є» - убиралень, «Г» - сараю, «Д» - гаражу, споруд № 1-10,І, розташованих на земельній ділянці, площею 600 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.2012 року після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на вказане майно перейшло до її сестри - ОСОБА_4

19.06.2012 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської МДНК Кушнір І.В. було видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом (спадкова справа №87/2010, реєстраційний номер 2031) після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її сестри - ОСОБА_6

Так, спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: 2/10 часток житлового будинку під АДРЕСА_1, який складається в цілому з одного житлового, кам.бут. будинку, зазначеного на плані під літ. «А», житловою площею 64,5 кв.м., загальною площею 126 кв.м., надвірних будівель під літ. «Б» - літньої кухні, «В, Є» - убиралень, «Г» - сараю, «Д» - гаражу, споруд № 1-10, І, розташованих на земельній ділянці, площею 600 кв.м.

29.11.2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, видане 19.06.2012 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської МДНК Кушнір І.В.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2014 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2014 року залишено без змін.

Таким чином, отримане ОСОБА_4 19.06.2012 року свідоцтво про право на спадщину за законом є дійсним, чинним та обов'язковим для виконання.

Дані обставини встановлені та підтверджуються:

- ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013 року (а.с.5-7);

- рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2014 року (а.с.8);

- ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2014 року (а.с.9-11);

- рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.07.2014 року (а.с.12-14);

- ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.10.2014 року (а.с.15-18).

Відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2014 року (індексний номер 28956104), власником 2/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, до складу якого входить, зокрема, гараж літ. «Д» (а.с.20).

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю.

Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами 1, 3 ст.319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст.391 ЦК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В свою чергу, позивачем - ОСОБА_4, не представлено до суду достатніх та належних доказів, які б свідчили про той факт, що ОСОБА_2 здійснює перешкоди ОСОБА_4 у потраплянні на прибудинкову територію будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, де знаходиться гараж під літ. «Д», який належить ОСОБА_4 на праві власності.

Представлені позивачем - ОСОБА_4, до суду заява ОСОБА_4 до начальника Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області, відповідь начальника відділу Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області на адресу ОСОБА_1, талони повідомлення про прийняття заяв, фототаблиця будинку не є підтвердженням її позовних вимог та порушення її прав з боку відповідача.

Так, ОСОБА_4 зазначає, що 29.06.2015 року їй необхідно було потрапити до гаражу для проведення його незалежної оцінки, у зв ?язку з чим вона саме 29.06.2015 року зателефонувала ОСОБА_2 з проханням під ?їхати до будинку задля можливості потрапити до гаражу. В свою чергу, ОСОБА_2 відмовився приїхати та сказав, що до будинку нікого не пусте.

Між тим, заява щодо протиправних дій гр. ОСОБА_2 щодо користування власністю, а саме гаражом під літ. «Д», який розташований за адресою: АДРЕСА_1, складена та підписана ОСОБА_4 27.06.2015 року (а.с.24-26), тобто ще за два дні до того, як ОСОБА_4 бажала потрапити до гаражу та до того, як вона звернулася до ОСОБА_2, а він, за твердженням ОСОБА_4, їй відмовив.

Із наявних в матеріалах справи талонів-повідомлень від 28.06.2015 року та від 29.06.2015 року не вбачається хто здавав заяви та які заяви були подані (а.с.27).

Листом начальника відділу Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області від 03.07.2015 року № 51/17155 (ЖЄО № 6958 від 28.06.2015 року ЖЄО № 6989 від 29.06.2015 року) повідомлено ОСОБА_1 про те, що заява розглянута у Білгород-Дністровському МВ ГУМВС України в Одеській області, перевірка за нею закінчена. З гр. ОСОБА_2 була проведена профілактична бесіда щодо відповідальності за недопущення скоєння протиправних дій по відношенню до ОСОБА_1, рішення всіх суперечних питань у законному порядку (а.с.59).

Отже, з даного листа вбачається, що розглядалась заява не ОСОБА_4, а ОСОБА_1 Більш того, з даного листа не вбачається, що за заява розглядалась та з яких підстав була проведена профілактична бесіда щодо відповідальності за недопущення скоєння протиправних дій по відношенню до ОСОБА_1, а не до позивача - ОСОБА_4

Представлена позивачем фототаблиця будинку, по-перше, не підтверджує того факту, що ОСОБА_4 не має можливості потрапити на територію будинку, де розташований гараж під літ. «Д», який належить їй на праві власності, а, по-друге, з даної фототаблиці, зробленої ОСОБА_4, взагалі неможливо встановити, чи це насправді територія будинку АДРЕСА_1 та наявний на ній спірний гараж під літ. «Д».

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання протиправними дій ОСОБА_2, які виражаються у здійсненні перешкод ОСОБА_4 потрапити на прибудинкову територію будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, де знаходиться гараж під літ. «Д», який належить ОСОБА_4 на праві власності та зобов ?язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4 потрапити до будівлі гаражу під літ. «Д» за вказаною адресою.

Крім того, ОСОБА_4 просить стягнути на її користь з ОСОБА_2 моральну шкоду за протиправну поведінку, яка виражається у здійсненні перешкод потрапити на прибудинкову територію будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, де знаходиться гараж під літ. «Д», який належить ОСОБА_4 на праві власності у розмірі 10 000 грн.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, моральна шкода може виражатися у фізичному болі і стражданнях, які особа зазнала внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. В даному випадку, фізичні страждання самі по собі не є моральною шкодою, але є підставою виникнення моральної шкоди у особи.

Крім того, положеннями статті 23 Цивільного кодексу України встановлено певні критерії, які суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди. До таких критеріїв відносяться: характер правопорушення (це може бути адміністративний проступок, злочин як середньої тяжкості, так і тяжкий, інше порушення цивільних прав, яке не є злочином або проступком. Оцінці також має підлягати об'єкт порушення, тобто на що правопорушення було спрямоване - на життя та здоров'я чи на майно самого потерпілого або близьких йому осіб тощо); глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації (тут мова йдеться як про професійну працездатність потерпілого, так і про інші навички, які втрачаються внаслідок, наприклад, заподіяння шкоди здоров'ю); ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. За загальним правилом вина є підставою для відшкодування моральної шкоди. Отже суд має брати до уваги як форму вини завдавача шкоди (умисел або необережність), так і наявність вини самого потерпілого. Випадки компенсації моральної шкоди незалежно від вини завдавача шкоди встановлюються ст.1167 Цивільного кодексу України; інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникла в результаті посягання на права особи тощо).

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_4, в порушення ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України не представила до суду взагалі жодного доказу (належного, допустимого) того, що внаслідок дій відповідача - ОСОБА_2, їй була завдана моральна шкода.

В матеріалах справи, відсутні будь-які докази вини відповідача у завданні моральної шкоди позивачці, не доведена наявність причинного зв'язку між нанесеною позивачці шкодою та протиправними діями відповідача, взагалі не визначено позивачкою, які моральні страждання та у зв'язку з чим вона понесла і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Таким чином, суд вважає, що відсутні і будь-які підстави для відшкодування позивачу - ОСОБА_4, відповідачем - ОСОБА_2, моральної шкоди.

Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, матеріали справи не містять, а позивачем не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення прав ОСОБА_4 зі сторони ОСОБА_2, які вона просить захистити.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 157, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання поведінки протиправною та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко