Справа №: 671/1671/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2015 року м. Волочиськ

Волочиський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ніколової С.В.

при секретарі Хрупайло Т.В.,

з участю представника позивача Васильчука В.А., відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Волочиську справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

18 серпня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 27023 грн. 36 коп. В обгрунтування своїх вимог вказувало, що 17.05.2007 року між ним, позивачем, та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір № НМХRRХ10200056, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 11520 грн. зі сплатою 12% на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підписав заяву, якою підтвердив свою згоду на те, що дана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам "Розстрочка" складає між ним та Банком договір, відповідно до умов якого погашення заборгованості мало здійснюватися щомісяця разом з відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов договору та вимог закону. Оскільки відповідач порушив передбачені договором зобов'язання стосовно сплати кредитних коштів, 18.03.2008 року судовим наказом Волочиського районного суду з нього на користь Банку було стягнуто 12625 грн. 31 коп. Станом на 17.04.2014 року заборгованість відповідача за даним кредитним договором становила 37885 грн. 75 коп., яка складається: 1810 грн. 54 коп. заборгованості за кредитом, 13759 грн. 85 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 22315 грн. 36 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1263 грн. 02 коп. штрафу (процентна складова). Ця сума заборгованості, на думку позивача, підлягає зменшенню на 12625 грн. 31 коп. - суму, що була стягнута зазначеним вище судовим наказом від 18.03.2008 року. А тому заборгованість відповідача становить 27023 грн. 46 коп.

Під час розгляду справи позивач зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на користь Банку 25488 грн. 96 коп., з яких: 12640 грн. 44 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом, 11085 грн. 94 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, що нараховані за період з 19.03.2008 року по 17.04.2014 року, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1263 грн. 02 коп. штрафу (процентна складова).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог. Пояснив суду, що при подачі в 2008 році до суду заяви Банку про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості було подано примірник Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), де помилково не було передбачено збільшеного строку позовної давності. Також просив суд не брати до уваги Умови надання споживчого кредиту, що додані до позовної заяви, оскільки в таких також містяться розбіжності, а тому слід керуватися поданим ним в судовому засіданні примірником Умов, затвердженим наказом голови правління Банку від 13.04.2006 року. Крім того, пояснив, що 12.09.2011 року відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до нових Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанком, згідно яких сторони, зокрема, домовилися, що строк позовної давності становить 50 років.

Відповідач позов не визнав, пояснивши, що на даний час він повністю погасив заборгованість по кредитному договору. Також пояснив, що після видачі судового наказу від 18.03.2008 року про дострокове стягнення з нього заборгованості по кредитному договору, він 13.07.2009 року сплатив Банку в рахунок заборгованості 21766 грн. 47 коп., та крім цього на вимогу Банку в подальшому ще вносив суми на погашення боргу, хоча і не був згоден із такими вимогами, оскільки фактично боргові зобов'язання перед Банком ним були виконані повністю після видачі судового наказу.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши і дослідивши матеріали справи та оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 95 ЦПК України судовий наказ є формою судового рішення, а отже, має виконуватись за загальними правилами виконання судових рішень (ст. 14 ЦПК України).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Судом об'єктивно встановлено, що 17.05.2008 року між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ КБ "Приватбанк", та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № НМХRRХ10200056, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 11520 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення 17.05.2009 року.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява позичальника разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), тарифами, складає кредитно-заставний договір.

В порушення умов договору відповідач зобов'язання стосовно повернення кредитних коштів належним чином не виконував, а тому станом на 16.01.2008 року мав заборгованість у розмірі 12625 грн. 31 коп., з яких 11092 грн. 28 коп. заборгованості за кредитом, 1119 грн. 41 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом, 276 грн. 48 коп. заборгованості по комісії за користування кредитом, 137 грн. 14 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором. У зв'язку з цим 17.03.2008 року позивач звернувся в суд з заявою про видачу судового наказу про дострокове стягнення зазначеної вище заборгованості.

Наказом Волочиського районного суду Хмельницької області від 18.03.2008 року заява позивача була задоволена, з відповідача на користь позивача було стягнуто 12625 грн. 31 коп. заборгованості за кредитним договором № НМХRRХ10200056 від 17.05.2007 року.

Дана сума коштів була сплачена відповідачем в повному обсязі.

Ці обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами: заявою відповідача від 17.05.2007 року та умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), тарифами, розрахунком заборгованості, виписками по особовому рахунку відповідача, матеріалами цивільної справи № 2н-317 за заявою ЗАТ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в тому числі постановою державного виконавця відділу ДВС Волочиського районного управління юстиції Хмельницької області від 23.12.2009 року, в якій зазначено, що сплата відповідачем боргу підтверджується квитанціями Банку від 25.12.2008 року, 20.01.2009 року, 13.07.2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи досліджені судом обставини справи та вимоги наведеного вище чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини сторін, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, тобто суд виходить з того, що позивачем вже реалізовано право на стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 травня 2007 року за рахунок стягнення всієї суми заборгованості з відповідача, що підтверджується судовим наказом, виданим 18 березня 2008 року Волочиським районним судом Хмельницької області про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Даний судовий наказ набрав законної сили та в повному обсязі виконаний відповідачем у липні 2009 року, що підтверджується матеріалами справи, тобто відповідач виконав своє зобов'язання перед банком.

Твердження представника позивача про дію кредитних правовідносин сторін в період після сплати відповідачем достроково стягнутих судовим наказом від 18.03.2008 року кредитних коштів та про правомірність нарахування Банком процентів, пені та штрафу за період з 19.03.2008 року по 17.04.2014 року у розмірі 25488 грн. 96 коп. є помилковим, а тому судом до уваги не приймається, виходячи з наступного.

Так, ухваленим судовим рішенням про задоволення вимог кредитора, яким є й судовий наказ, припиняються правовідносини сторін, що грунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих за цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України, тобто кредитор не позбавлений права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, зобов'язання залишалося невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України - з часу видачі судового наказу 18.03.2008 року по 13.07.2009 року. Проте вимоги про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України Банк не заявляв.

Посилання представника позивача на те, що після сплати в 2009 році кредитних коштів, зазначених в судовому наказі від 18.03.2008 році, відповідач 12.09.2011 року погодився з додатковими умовами Банку на визначення 50-ти річного строку позовної давності на пред'явлення вимог Банку, а також посилання на те, що відповідач після сплати таких коштів в 2010-2011 роках продовжував вносити кошти на погашення кредиту, правового значення для вирішення даного спору не мають, оскільки суперечать наведеним вище положенням норм ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, зокрема положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому суд також виходить з того, що наведені представником позивача обставини не давали Банку як кредитору підстав для нарахування процентів, пені та інших сум після видачі судового наказу. Так, звертаючись в суд з заявою про видачу судового наказу про дострокове стягнення наданих відповідачу кредитних коштів, в тому числі процентів, пені та штрафу, позивач вже скористався своїм правом на пред'явлення вимог про стягнення таких коштів. Суд не приймає посилання представника позивача на те, що сума коштів, яка була сплачена відповідачем згідно судового наказу Волочиського районного суду від 18.03.2008 року, була відповідно черговості погашення вимог за грошовими зобов'язаннями, віднесена в першу чергу на погашення процентів, штрафу і в останню чергу на погашення поточної, в тому числі простроченої заборгованості за тілом кредиту.

Як вбачається з виписок про рух коштів по рахунку відповідача та про погашення ним заборгованості, відповідачем 13.07.2009 року сплачено 21766 грн. 47 коп., із яких на тіло кредиту Банк вніс 6028 грн. 74 коп., замість 11092 грн. 28 коп. Тобто, станом на 13.07.2008 року заборгованість по тілу кредиту відповідачем була сплачена повністю і сплачена відповідачем сума коштів підлягала зарахуванню в першу чергу на тіло кредиту, на проценти, комісії та пеню відповідно до судового наказу, виданого Волочиським районним судом на підставі заяви позивача та його розрахунку на той період, а не на погашення відсотків на новий період після видачі судового наказу про стягнення коштів в порядку, який зазначив позивач, звернувшись в суд з даним позовом.

Вказана обставина також свідчить про те, що, оскільки відповідач повністю вніс кошти на тіло кредиту, Банк не мав підстав для нарахування відсотків, комісії, штрафу за несплату тіла кредиту.

Суд не приймає до уваги обставину щодо наявності розбіжностей в примірниках Умов, які були надані суду 17.03.2008 року при зверненні з заявою про видачу судового наказу та при зверненні до суду з даним позовом 20.08.2014 року. Доказів щодо поважності таких розбіжностей, зокрема стосовно розділу 5 Умов, представник позивача суду не надав.

Крім того, судом встановлено, що додаткові умови про встановлення 50-річного строку звернення позивача до суду були узгоджені після закінчення в 2009 році строку, на який було укладено кредитний договір, і на той час - в 2011 році відповідач повернув позивачу всі зазначені в судовому наказі кошти.

З наведених підстав позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати між сторонами підлягають розподілу судом відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 60, 61, 65, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 257, 259, 267, 509, 510, 526, 530, 599, 610, 611, 625, 631, 1048, 1050 ЦК України, суд

вирішив:

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

На рішення через суд першої інстанції, який його ухвалив, може бути подано апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: