АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/303/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 642/5729/14-ц Ольховський Є.Б.
Категорія: сімейні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

За участю секретаря: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому вказував на те, що з 04.03.2011 року по 25.09.2012 року вони з відповідачкою по справі ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку. Вони мають спільного сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 року встановлено факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2004 року по березень 2011 року.

07.03.2009 року за відповідним договором купівлі-продажу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожним із них.

З метою проведення ремонту придбаного житла 20.03.2009 року позивачем було укладено договір позики з ОСОБА_4, відповідно до якого він позичив у позикодавця 160 000,00 грн., які зобов'язався повернути не пізніше 20 березня 2013 року, про що видав останньому відповідну боргову розписку.

На запозичені грошові кошти сторонами по справі було найнято будівельну бригаду та проведено капітальний ремонт належної їм на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1.

Крім того, 10.05.2010 року він, позивач позичив у ОСОБА_4 ще 70 000,00 грн. на оздоровлення сина, в зв'язку з чим загальна сума отриманої позики склала 230 000,00 грн.

23 квітня 2013 року на категоричну вимогу позикодавця ОСОБА_4 він, позивач, позичивши гроші в іншої особи, повернув ОСОБА_4 частину боргу, а саме 130 000,00 грн., про що останній видав йому відповідну розписку.

Повернути позикодавцю залишок боргу в сумі 100 000,00 грн. він, позивач на той час не мав можливості, в зв'язку з чим ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення з нього неповернутої суми позики в примусовому порядку.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2013 року позов ОСОБА_4 було задоволено, стягнуто з нього, позивача на користь позикодавця 100 000,00 грн. боргу за договором позики та 1 000,00 грн. судового збору.

Всю стягнуту з нього за рішенням суду грошову суму він добровільно повернув позикодавцю ОСОБА_4, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою останнього від 15.10.2013 року.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що зазначені договори позики укладалися ним в інтересах сім'ї і запозичені грошові кошти також були використані в інтересах сім'ї, в зв'язку з чим відповідачка по справі ОСОБА_2 мала рівні з ним обов'язки щодо повернення запозичених грошових коштів позикодавцю, позивач ОСОБА_3 просив суд на підставі ст. 65, 141, 150 СК України стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь 115 500,00 грн., а також понесені ним по справі судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_2 проти задоволення заявлених до неї колишнім чоловіком ОСОБА_3 позовних вимог заперечувала, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Зокрема ОСОБА_2 вказувала на те, що про існування боргових зобов'язань, та відповідно розписок про отримання ОСОБА_3 грошових коштів від ОСОБА_4, їй стало відомо лише 03.10.2013 року в процесі розгляду Апеляційним судом Харківської області справи про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю подружжя та поділ сумісно нажитого майна. При цьому ані усної, ані письмової згоди на позику грошей ОСОБА_3 вона не надавала, а позивач якщо і запозичував гроші, то лише з власної ініціативи та на власні потреби, а не в інтересах сім'ї. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики на неї не було покладено обов'язку по поверненню боргу, а матеріали справи не містили жодних даних про те, що договір позики був укладений в інтересах сім'ї. Крім того, в період з 01.01.2004 року до 01.02.2012 року на банківських рахунках, в тому числі й депозитних, які були відкриті на ім'я ОСОБА_3 в ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Укрсоцбанк» та ПАТ «Банк «Надра» було розміщено кошти на загальну суму 4 636 496,46 грн., тобто сім'я мала достатньо коштів як на проведення ремонту їхнього житла, так і на оздоровлення дитини, у зв'язку з чим будь-яка потреба позичати кошти у третіх осіб взагалі була відсутня.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача 115 500,00 грн., а також 1 155,00 грн. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, відповідачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_3 вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, не звернув належної уваги на те, що ОСОБА_3 під час розгляду судами інших справ між ним та ОСОБА_2, зокрема про поділ спільного майна подружжя, встановлення факту проживання однією сім'єю, ніколи не посилався на будь-які спільні боргові зобов'язання. Судом також не враховано, що жодної згоди на укладення договорів позики вона, відповідачка своєму колишньому чоловіку не надавала, а про існування боргових розписок та заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2013 року про стягнення з нього заборгованості за договором позики дізналась випадково лише у жовтні 2013 року.

Крім того, апелянт ОСОБА_2 посилається й на те, що судом першої інстанції визнано доведеним витрачання запозичених її колишнім чоловіком грошових коштів в інтересах сім'ї, хоча позивач не надав на підтвердження цього до суду жодних доказів, а ініційований ним спір, який фактично ґрунтується на заочному рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2013 року, в апеляційному оскарженні якого відповідачці було відмовлено, є ні чим іншим, як намаганням її колишнього чоловіка шляхом штучного створення доказів на підтвердження боргових зобов'язань сім'ї ускладнити процес поділу спільного майна подружжя.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачем ОСОБА_3 вимоги та стягуючи з відповідачки ОСОБА_2 на його користь половину суми боргу, сплаченого ним за договорами позики від 20.03.2009 року та 10.05.2010 року, укладеними з позикодавцем ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що факт використання позивачем запозичених грошових на ремонт спільної з відповідачкою квартири, а також на оздоровлення їхнього сина, тобто витрачання запозичених грошових коштів в інтересах сім'ї, встановлений заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2013 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.06.2014 року, які мають преюдиціальне значення, а тому відповідачка зобов'язана повернути позивачу половину сплаченого ним боргу за вищезазначеними договорами позики, укладеними в інтересах сім'ї.

Однак, із таким висновком районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки цей висновок суперечить матеріалам справи та не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів, інших юридичних фактів і мають грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Як встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 року, сторони по справі: позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з березня 2004 року до березня 2011 року. У цей період вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки (а.с. 11-14).

04 березня 2011 року шлюб між ними було офіційно зареєстровано у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції..

25 вересня 2012 року укладений між сторонами шлюб розірвано в судовому порядку за ініціативою позивача ОСОБА_3 (а.с. 5, 9).

Сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який залишився з матір'ю (а.с. 7).

Як встановлено заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, яке набрало законної сили (а.с. 15-16), 20.03.2009 року між позикодавцем ОСОБА_4 та позичальником ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 160 000,00 грн., які останній зобов'язався повернути не пізніше 20.03.2013 року.

Крім того, 20.05.2010 року між ними було укладено ще один договір позики, згідно якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 70 000,00 грн., які зобов'язався повернути останньому не пізніше 10.05.2013 року.

Однак, узяті на себе зобов'язання позичальник ОСОБА_3 виконав лише частково, повернувши 23.04.2013 року позикодавцю ОСОБА_4 130 000,00 грн. запозичених грошових коштів, у зв'язку з чим вказаним рішенням суду було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 залишок неповернутого боргу за договорами позики в розмірі 100 000,00 грн., а також 1 000,00 грн. судового збору.

Як вбачається з нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 від 15.10.2013 року, позичальник ОСОБА_3 добровільно виконав зазначене рішення суду, в зв'язку з чим будь-яких матеріальних претензій до нього він не має (а.с. 38).

Таким чином, факт укладення позивачем ОСОБА_3 договорів позики з ОСОБА_4 на загальну суму 230 000,00 грн. та повернення запозичених грошових коштів останньому підтверджується вищезазначеним заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2013 року та матеріалами справи.

Згідно ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, на яку посилався позивач ОСОБА_3 в обґрунтування своїх позовних вимог та на яку послався суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого із подружжя, лише в тому разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Тобто, той із подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), виключно у випадку, якщо:

а) договір було укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї;

б) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, норма частини четвертої статті 65 СК України охороняє одного із подружжя від недобросовісності з боку іншого, позаяк лише поєднання вказаних вище підстав надає можливості розглядати другого з подружжя як зобов'язану особу, незважаючи на те, що така особа не брала особисто участі в укладенні договору.

Проте, як свідчать матеріали цивільної справи, яка є предметом апеляційного розгляду, вони не містять будь-яких об'єктивних, належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58. 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що вищезазначені договори позики були укладені, саме в інтересах сім'ї, і запозичені безпосередньо позичальником ОСОБА_3 грошові кошти були використані також в інтересах сім'ї колишнього подружжя - сторін по справі.

Не містять таких висновків і заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2013 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 12.06.2014 року, які суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення у справі, безпідставно вважав преюдиціальними для вирішення цієї справи та покладення на відповідачку ОСОБА_2, як солідарного боржника, обов'язку щодо повернення позивачу ОСОБА_3 половини грошових коштів, сплачених ним особисто на погашення боргів за договорами позики від 20.03.2009 року та 10.05.2010 року, укладеними між ним та позикодавцем ОСОБА_4

При цьому доводи апелянта - відповідачки ОСОБА_2 про те, що про укладення її колишнім чоловіком зазначених договорів позики їй взагалі нічого не було відомо й ніяких запозичених грошових коштів ним для потреб сім'ї не витрачалося, позивачем ОСОБА_3 належним чином не спростовані й переконливих доказів на підтвердження того, що колишня дружина повинна відповідати перед ним за погашені ним борги, останнім до суду апеляційної інстанції також не представлено.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року, ухвалене по справі, не може бути визнане законним, обгрунтованим, а тим паче - справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_3 вимог за їх недоведеністю та безпідставністю.

Що ж стосується питання судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 577 (п'ятсот сімдесят сім) грн. 50 коп. судового збору, сплаченого нею при подачі апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий: Судді -