АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1875/15
Справа №1225/409/2012 Головуючий І-ої інстанції: Цибульник С.І.
Категорія:відшкодування шкоди Доповідач: Коростійова В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Коростійової В.І.,

суддів: - Гуцал Л.В., Крилової Т.Г.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 26 квітня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, прокуратури Троїцького району Луганської області, Троїцького РВ ГУМВС у Луганській області про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, який остаточно уточнив у жовтні 2012 року.

В обгрунтування позову посилався на те, що 4 грудня 2003 року щодо нього співробітниками Троїцького РВ ГУМВС України у Луганській області незаконно було складено адміністративний протокол за ст.185 КпАП України, за яким він впродовж трьох діб знаходився у камері тимчасового утримання.

В цей час на нього здійснювався фізичний і моральний тиск, а для сильнішого тиску на нього були затримані родичі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яких також незаконно утримували у камері тимчасового утримання, вимагаючи від них інформації щодо нього та його явки з повинною.

5 грудня 2003 року Троїцьким РВ ГУМВС України у Луганській області порушено кримінальну справу за фактом виявлення автомобіля, належного ОСОБА_9 з останками кісток людини за ч.2 ст.286 КК України.

6 грудня 2003 року Троїцьким РВ ГУМВС України у Луганській області злочин було перекваліфіковано з ч.2 ст.286 КК України, відносно нього порушена кримінальна справа за ч.2 ст.121 КК України, і його було затримано у порядку, передбаченому ст.115 КПК України.

При цьому його звинувачували у тому, що 24 листопада 2003 року близько 15-30 год., на території СФГ "Зоря", розташованого у с.Лантратівка Троїцького району Луганської області, під час сварки , яка виникла із-за неприязнених відносин щодо повернення грошей, він умисно наніс декілька ударів металевим цвяходером по голові ОСОБА_9, спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких ОСОБА_9 помер.

9 грудня 2003 року постановою Троїцького районного суду Луганської області строк утримання під вартою йому було продовжено до 10 діб.

16 грудня 2003 року на підставі постанови Троїцького РВ ГУМВС України у Луганській області постановою Троїцького районного суду Луганської області йому обрано запобіжний захід у вигляді утримання під вартою.

30 січня 2004 року постановою Троїцького районного суду Луганської області строк його утримання під вартою продовжено до 4 місяців. Цю постанову він оскаржив.

Постановою Старобільського районного суду Луганської області від 20 січня 2004 року відмовлено у продовженні строку утримання його під вартою і 21 лютого 2004 року він був звільнений з-під варти. Щодо нього було обрано запобіжний захід - підписка про невиїзд.

20 червня 2007 року його дії було перекваліфіковано з ч.2 ст.121, ч.2 ст.194 КК України на ч.1 ст.125 КК України і провадження у справі по обвинуваченню його за ч.2 ст.121, ч.2 ст.194 КК України закрито за недоведеністю його участі у скоєнні цих злочинів.

Постановою Троїцького районного суду Луганської області від 17 вересня 2008 року кримінальна справа за звинуваченням його у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрито у зв'язку з відсутністю скарги потерпілого.

Внаслідок незаконних дій правоохоронних органів йому була спричинена моральна шкода.

Він був головою фермерського господарства "Зоря", за сумісництвом очолював Асоціацію фермерів Троїцького району. Раніше не судимий. Батько трьох дітей і п'ятьох онуків. Його звинуватили у скоєнні злочинів, яких він не вчиняв. Під впливом фізичного та морального тиску на нього і його близьких родичів його змусили написати явку з повинною. Внаслідок затримання його і його родичів вони залишили без догляду техніку, склади з зерном, не могли працювати у полі. У зв'язку з його незаконним затриманням, незаконним обвинуваченням, фізичним і моральним тиском на нього і його родичів він зазнав душевних страждань та психотравматичних розладів, які є наслідком негативних емоцій, переживань, моральних і душевних страждань. Він втратив душевний спокій, з'явились відчуття тревоги і безсоння. Незаконні дії правоохоронних органів щодо нього негативно вплинули на його професійну діяльність, його авторитет серед односельців і колег. Перебуваючи під вартою він був позбавлений можливості спілкуватися зі своєю сім'єю, а перебуваючи на підписці про невиїзд - вільно пересуватись. Як керівник фермерського господарства, не міг виконувати свої функції. Він знаходиться у депресії, не може вести активний, повноцінний спосіб життя, реалізовувати свої життєві плани.

Моральну шкоду, спричинену йому незаконними діями правоохоронних органів, він оцінює в 1330000 грн.

Вважає, що за кожен день перебування під вартою йому повинна бути відшкодована моральна шкода у розмірі 10000 грн. За 79 днів перебування під вартою йому повинно бути відшкодовано 790000 грн. моральної шкоди.

За 54 місяці перебування під підпискою про невиїзд йому повинно бути відшкодовано 540000 грн. моральної шкоди, із розрахунку 10000 грн. за кожен місяць.

По даній справі він поніс витрати на правову допомогу. 16 жовтня 2009 року він уклав договір-доручення про надання йому правової допомоги з приватним підприємцем ОСОБА_10, якому за квитанцією №2/2009 від 16 жовтня 2009 року сплатив 50000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ст.ст. 3, 8, 21, 28, 33, 55, 56, 59, п.3 ч.1 ст.121 Конституції України, Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", ст.ст. 1166, 1176 ЦК України, просив стягнути з Державної казначейської служби України, прокуратури Троїцького району Луганської області, Троїцького РВ ГУМВС України у Луганській області солідарно: 1330000 грн. - на відшкодування моральної шкоди; 50000 грн. - на відшкодування витрат на правову допомогу (а.с.94-96 т.1).

Справа розглядалась судом неодноразово.

Останнім рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 26 квітня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі (а.с.176 т.2).

На це рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Просе рішення Сватівського районного суду Луганської області від 26 квітня 2013 року скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При цьому посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 4 червня 2013 року рішення Сватівського районного суду Луганської області від 26 квітня 2013 року скасовано, а провадження у справі закрито (а.с. 201-205 т.2).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року ухвала апеляційного суду Луганської області від 4 червня 2013 року скасована, а справа направлена для продовження розгляду до апеляційного суду Харківської області на підставі ч.1 ст.1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2014 року №27/0/38-14 (а.с.226-227 т.2).

Перевіряючи законність і обгрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3

Матеріалами справи встановлено, що 5 грудня 2003 року Троїцьким РВ ГУМВС України у Луганській області порушено кримінальну справу №0220/03 за фактом дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої смертельно травмовано громадянина ОСОБА_9, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

6 грудня 2003 року підстави порушення кримінальної справи перекваліфіковані з ч.2 ст.286 на ч.2 ст.121 КК України. Щодо ОСОБА_3 порушено кримінальну справу за ч.2 ст.121 КК України (а.с.119 т.1).

В цей же день, 6 грудня 2003 року, згідно протоколу №Ж 131753* ОСОБА_3 за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України затримано на три доби (а.с.120 т.1).

Постановою Троїцького районного суду Луганської області від 9 грудня 2003 року ОСОБА_3, підозрюваному у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України продовжено строк затримання до 10 діб (а.с.148 т.1).

16 грудня 2003 року ОСОБА_3 пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

В цей же день, 16 грудня 2003 року постановою Троїцького районного суду Луганської області ОСОБА_3, обвинуваченому у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді утримання під вартою (а.с.132 т.1).

Постановою Троїцького районного суду Луганської області від 30 січня 2004 року ОСОБА_3, обвинуваченому у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, продовжено строк утримання під вартою до чотирьох місяців (а.с.6 т.1).

Вказану постанову ОСОБА_3 оскаржив.

Постановою Старобільського районного суду Луганської області від 20 лютого 2004 року у продовженні строку утримання ОСОБА_3 під вартою до чотирьох місяців відмовлено (а.с.7 т.1).

21 лютого 2004 року обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України ОСОБА_3, звільнено з-під варти і йому обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд.

22 липня 2004 року відносно ОСОБА_3 порушено кримінальну справу №0167/04 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, яку об'єднано в одне провадження з кримінальною справою №0220/03 по обвинуваченню ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Постановою Новопсковського РВ ГУМВС України у Луганській області від 20 червня 2007 року кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_3 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.194 КК України, провадженням закрито за недоведеністю участі обвинуваченого у скоєнні вказаних злочинів.

Цією ж постановою дії ОСОБА_3 кваліфіковані на ч.1 ст.125 КК України. Матеріали кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_3, у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України виділені в окреме провадження, якому присвоєно №0220 а (а.с. 69-70 т.3).

Постановою Троїцького районного суду Луганської області від 17 вересня 2008 року провадження по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрито у зв'язку з відсутністю скарги потерпілого. Запобіжний захід - підписка про невиїзд щодо ОСОБА_3 скасована (а.с. 10 т.1).

ОСОБА_3 пред'явлено позов про відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України "Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року з наступними змінами (далі - Закон України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року).

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.12 Закону України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року розмір відшкодування зазначеної шкоди, залежно від того, який орган проводив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін -з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільно-процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду , а ухвалу - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Погодитися з таким висновком не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

У зазначеному судом першої інстанції порядку відповідно до п.п. 1, 3, 4 ст.3 , ст.12 Закону України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року відшкодовується заробіток та інші доходи, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій; штрафи стягнуті на виконання вироку суду; судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги по кримінальній (адміністративній) справі.

ОСОБА_3 ж пред'явив позов про відшкодування моральної шкоди і витрат на правову допомогу по даній цивільній справі.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року питання про відшкодування моральної шкоди вирішується судом на підставі вказаного Закону, а питання про відшкодування витрат на правову допомогу по цивільній справі регламентовано п.2 ч.3 ст.79, ст.ст. 84, 88, 89 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно ст.1 Закону України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і утримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення

арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність" ( 2135-12 ), "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" ( 3341-12 ) та іншими актами

законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.2 Закону України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбаченому цим законом виникає і у випадку закриття кримінальної справи за недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Відповідно до ч.5 ст.4 Закону України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року у наведених у ст.1 цього _Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.13 Закону України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 2005 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити із такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

На час ухвалення цього рішення мінімальна заробітна плата складає 1218 грн.

Постановою Новопсковського РВ ГУМВС України у Луганській області від 20 червня 2007 року кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_3 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.194 КК України закрита за недоведеністю участі обвинуваченого у скоєнні вказаних злочинів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.2 Закону України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року ОСОБА_3 має право на відшкодування моральної шкоди за цим Законом.

За наявними у справі і наведеними вище процесуальними документами із кримінальної справи обвинувачений у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.194 КК України, ОСОБА_3 перебував під слідством 43 місяці 14 днів, з яких: 2 місяці 14 днів утримувався під вартою; 41 місяць знаходився під підпискою про невиїзд.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 судова колегія виходить із приписів закону щодо її розміру - не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

При цьому судова колегія враховує, що перебування ОСОБА_3, під вартою і підпискою про невиїзд по кримінальній справі, по якій його вина не доведена , завдало ОСОБА_3, моральних страждань, призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вплинуло на рівень його репутації та авторитету, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно акту №370 амбулаторної комісійної психолого-психіатричної експертизи Луганської обласної клінічної психолого-психіатричної експертизи від 1 вересня 2010 року внаслідок перебування ОСОБА_3 під вартою і підпискою про невиїзд та у зв'язку із обвинуваченням його у скоєнні тяжких злочинів у нього виник тимчасовий психічний розлад (а.с.88-93 т.1).

З огляду на наведене та виходячи із засад розумності і справедливості, судова колегія визначає ОСОБА_3 розмір відшкодування моральної шкоди:

за час утримання під вартою у розмірі трьох мінімальних розмірів заробітних плат у сумі 9072 грн. ( 2 місяці х 1218 грн. = 2436 грн.; 14 днів х 42 грн. = 588 грн.; 2436 грн. + 588 грн. = 3024 грн.; 3024 грн. х 3= 9072 грн.);

за час перебування під підпискою про невиїзд у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у сумі 49938 грн. (4 місяці х 1218 грн. = 49938 грн.).

Всього 9022 грн. + 49938 грн. = 59010 грн.

Посилання прокурора Троїцького району Луганської області на те, що відповідно до ч.4 ст.1176 ЦК України ОСОБА_3 не має права на відшкодування моральної шкоди, оскільки своєю явкою з повинною він здійснив самообмову, що перешкоджало з'ясуванню істини і цим сприяв незаконному притягненню його до кримінальної відповідальності - безпідставні, оскільки з явкою з повинною ОСОБА_3 з'явився до органів досудового слідства не особисто. Він був затриманий у порядку, передбаченому ст.115 КК України (який діяв на час його затримання) за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України 6 грудня 2003 року, а явку з повинною написав 15 грудня 2003 року, перебуваючи під вартою.

До того ж, Закон України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року, на підставі якого ОСОБА_3, пред'явлено позов, такої норми не містить.

За час знаходження на підписці про невиїзд з 21 червня 2007 року по 17 вересня 2008 року за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, моральна шкода відшкодуванню не підлягає з таких підстав.

Постановою Троїцького районного суду Луганської області від 17 вересня 2008 року провадження по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, закрито у зв'язку з відсутністю скарги потерпілого.

Закон України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року містить вичерпний перелік підстав закриття кримінальної справи, за яких можливе відшкодування моральної шкоди.

Закриття кримінальної справи у зв'язку з відсутністю скарги потерпілого згідно Закону України №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Позову про відшкодування моральної шкоди саме з підстав закриття кримінальної справи у зв'язку з відсутністю скарги потерпілого з залученням Новопсковського РВ ГУМВС України у Луганській області ОСОБА_3 не заявляв.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_3, не позбавлений можливості заявити такий позов на підставі ст.1176 ЦК України.

У задоволенні вимоги ОСОБА_3, про відшкодування витрат на правову допомогу у сумі 50000 грн. судова колегія відмовляє у зв'язку з недоведеністю цих вимог.

Відповідно до роз'яснень, що міститься у п.п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на правову допомогу ОСОБА_3 надав ніким не завірену квитанцію №2/2009 року про сплату приватному підприємцю ОСОБА_10 50000 грн. за представлення його інтересів та надання правової допомоги у судах Луганської області, правоохоронних органах, виконавчої служби України за вказаними позовами ОСОБА_3 (а.с.14 т.1).

Доказів того, чи є ОСОБА_10 фахівцем у галузі права, матеріали справи не містять.

Відсутній також і розрахунок витрат на правову допомогу.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.п.3, 4 ч.1 ст.307, п.2 ч.1 ст.309, ст. 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 26 квітня 2013 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 59010 (п'ятдесят дев'ять тисяч десять) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: