АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/771/15 Справа № 205/8245/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник К. О. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Філіній Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" (далі - ПАТ "Ідея Банк") про стягнення коштів, мотивуючи тим, що протягом 2012-2013 року уклав з відповідачем три кредитні договори.

Зазначав, що ці договори є неукладеними (нікчемними) у зв'язку з відсутністю в них істотної умови, яка необхідна відповідно до Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а саме, відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання умов договору в кредитних договорах.

Посилаючись на те, що згідно додатку №1 графіку платежів до кредитного договору №В75.173.71041 від 21 березня 2012 року сплатив банку 16.546 грн.50 коп., згідно додатку №1 графіку платежів до кредитного договору №М78.173.72099 від 25 жовтня 2012 року сплатив 34.696 грн. 60 коп. та згідно додатку №1 графіку платежів до кредитного договору №Р24.172.70776 від 15 листопада 2013 року сплатив 48.424 грн.37 коп., а всього сплативши 99.667 грн.47 коп., просить стягнути з відповідача на його користь зазначену суму.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов кредитного договору, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін кредитного договору, набуваються після отримання позичальником грошових коштів.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 21 березня 2012 року між ПАТ "Ідея Банк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №В75.173.71041, за умовами якого позивач отримав кредит в розмірі 7.617 грн. Згідно умов договору позичальник зобов'язався сплачувати банку відсотки за користування кредитом у розмірі 11,0000% річних (а.с.3).

25 жовтня 2012 року між тими самими сторонами укладено кредитний договір №М78.173.72099, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в розмірі 17.536 грн. Згідно умов цього договору, позичальник зобов'язався сплачувати банку відсотки за користування кредитом у розмірі 17,0000% річних (а.с.6).

15 листопада 2013 року між ПАТ "Ідея Банк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №Р24.172.70776, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в розмірі 30.000 грн. Згідно умов договору позичальник зобов'язався сплачувати банку відсотки за користування кредитом у розмірі 10,0000% річних (а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи, банк виконав умови спірних кредитних договорів надавши позивачу грошові кошти у визначених сумах, позивач в свою чергу також виконав умови кредитних договорів, сплативши по ним заборгованість.

Районним судом встановлено, що при укладенні кредитних договорів сторонами були погоджені усі його істотні умови.

Частинами 1,2 ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно частин 1,2,3 ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність, з відповідними змінами на час виникнення спірних правовідносин, банк, крім надання фінансових послуг, має право здійснювати також діяльність, зокрема, щодо надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських та інших фінансових послуг. Банк має право вчиняти будь-які правочини, необхідні для надання ним банківських та інших фінансових послуг та здійснення іншої діяльності. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Відповідно до пунктів 4,6 ч.1 ст.5 Закону України "Про захист прав споживачів", споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника.

Згідно п."д" ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

У абзаці 3 ч.4 ст.11 вказаного Закону передбачено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

На момент укладення спірних кредитних договору, банком було надано позивачу всю необхідну, достовірну та доступну інформацію за цим договором; умови договору відповідають вимогам діючого законодавства та волевиявленню сторін, що підтверджується власноручним підписом позивача.

При цьому відсутність у кредитному договорі положень про відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання умов договору, відповідно до вимог ст.ст.203,215 ЦК України, не є підставою для визнання такого договору нікчемним. Указаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 05 лютого 2008 року у справі N22/268.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні договори не містять істотної умови, не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Посилання апелянта на те, що грошові кошти, які він сплатив банку, мають статус майна, набутого без достатньої правової підстави, також не відповідають дійсності та не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.