АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

14 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - судді: Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі: Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптелова ОксанаРостиславівна, про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними з застосуванням наслідків їх недійсності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року,

встановила:

25.12.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір споживчого кредиту № K3R0GK15005523 від 07 березня 2007 року та застосувати наслідки його недійсності, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України; визнати недійсним договір іпотеки від № K3R0GK15005523 від 07 березня 2007 року; виключити з Єдиного реєстру заборон відчужень об'єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки №K3R0GK15005523 від 07 березня 2007 року; зобов'язати відповідача повернути позивачу первинні (правовстановлюючі) документи на житло.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 07 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» ( надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № K3R0GK15005523, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання надати позивачу кредит в сумі 160 081,44 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило на день отримання коштів 808411 грн. 27 коп., для купівлі житла, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між сторонами 07 березня 2007 року було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передану належну йому квартиру АДРЕСА_1, вартістю 878 821 грн.

На порушення п.3.2 , 3.4. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджений постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 №168, кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та умов, які визнані обов'язковими. Також банком не видавався окремий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.

Крім цього, на порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець не повідомив його у письмовій формі повної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Додатковою угодою №2 до кредитного договору відповідач включив положення, які відповідно до ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача.

Посилаючись на вказані обставини просив позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Крім обставин, якими обґрунтовувались позовні вимоги, зазначив, що позивачу з боку банку не було надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. На порушення п.8 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір не містить положень про порядок зміни і припинення його дії.

Також зазначив, що додаткова угода від 29.10.2010 р., відповідно до якої було підвищено відсоткову ставку за користування кредитними коштами, була підписана позивачем в результаті примусу з боку співробітників банку.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що укладений між сторонами договір відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, його зміст не суперечить положенням Цивільного кодексу України, а також іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі, договорі був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені договором.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № K3R0GK15005523, відповідно до якого позивачу надано кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії до 7 березня 2022 року у розмірі 160 081,44 доларів США на придбання житла та у розмірі 20 881,44 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу (далі - кредитний договір).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 березня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умов надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити, зокрема, порядок зміни і припинення дії договору.

Як вбачається зі змісту укладеного кредитного договору, останній містить істотні умови, з приводу яких сторони досягли згоди, про що свідчать їх підписи.

Детальний опис загальної вартості кредиту визначено у п.п.6.2, 7.1 кредитного договору.

Порядок зміни і припинення дії договору передбачено пунктом 5 кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 серпня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором в розмірі 144 184,26 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31.05.2012 р. становить 1 152 032,24 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та договору іпотеки відмовлено.

Відсутність заперечень позивача з приводу порушення своїх прав, як споживача продукції, придбаної у кредит, з моменту укладення кредитного договору в березні 2007 року до часу звернення з зустрічним позовом про розірвання кредитного договору в липні 2013 року свідчить про бажання позивача укласти договір саме та них умовах, які в ньому були визначені.

Доводи апеляційної скарги про несправедливість умов кредитного договору щодо споживача є необґрунтованими.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Доводи позивача про те, що кредитний договір містить умови про зміни у витратах, а дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту ставить споживача в тяжке та несправедливе становище є необґрунтованими.

Позивач також не надав жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що дисбаланс договірних прав та обов'язків не на його користь є істотним.

Статті 6, 627 ЦК України розкривають сутність свободи договору, відповідно до яких сторони самостійно в кредитному договорі врегулювали відносини надання, використання та повернення кредитних коштів.

У разі ненадання споживачу перед укладенням договору про надання споживчого кредиту інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, суб'єкт господарювання відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позовних вимог про визнання недійсним правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики, або під впливом насильства з боку відповідача по справі не заявлено.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

судді:

Справа №22-ц/796/6495/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Ярошенко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.