АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/456/15 Справа № 196/1682/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Гудим О. М. Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

21 січня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Ялової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 5 листопада 2014 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 05.11.2014 року скасувати та повернути до суду першої інстанції для розгляду по суті, посилаючись на те, що ухвала постановлена судом з неправильним застосування норм процесуального права / а. с.123-125 /.

Зазначеною ухвалою 05.11.2014 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 та ч.2 ст. 223 ЦПК України / а. с. 114-166 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з наступних підстав.

Постановляючи 05.11.2014 року ухвалу про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним - суд першої інстанції виходив з того, що 01.03.2011 року набрало законної сили рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06.12.2010 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, де треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_4, про визнання зобов'язання позики за розписками недійсним, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2011 року, оскільки, на думку суду першої інстанції,предметом спору зазначеної справи і теперішньої справи є той самий оговір позики у вигляді розписок від 21.09.2009 року на суму 100000 грн. і з тих самих підстав (визнання договору позики недійсним у зв'язку з тим, що позивачкою ОСОБА_2 позичені у ОСОБА_3 гроші передані ОСОБА_4, що нею не заперечується та встановлено вироком суду). Крім того, суд першої інстанції вважає, що даний спір є спором між тими ж сторонами, що й розглянутий раніше, оскільки ОСОБА_2 по суті заявили ту саму вимогу / а. с. 114-116 /.

Однак, з такими висновками суду погодитися неможна оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам процесуального права.

Згідно п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України - суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення постановлені з приводу спору між тими самими, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України - після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.10.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 21.09.2009 року з тих підстав, що вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2012 року (який залишено в силі ухвалою апеляційного суду від 15.01.2013 року) ОСОБА_4 визнано винною в скоєнні злочину передбаченого ч.3 ст. 190 КК України (шахрайство) та встановлені її шахрайські дії (введення в оману) відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які передали ОСОБА_4 гроші в сумі 100000 грн., які були отримані ними від ОСОБА_3 за договором позики від 21.09.2009 року, а отже на думку позивачів спірний договір позики є недійсним в силу ст. 230 ЦК України, оскільки укладений в результаті обману / а. с. 4-8 /.

Отже, підставами для звернення 16.10.2013 року позивачів ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики є вирок суду від 24.10.2012 року / а. с. 4-8 /, а згідно рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06.12.2010 року - звернення ОСОБА_5 до суду з позовом до ОСОБА_3, де треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_4, про визнання зобов'язання позики за розписками недійсним, не ґрунтувалося на вироку суду від 24.10.2012 року / а. с. 91 /, тобто 16.10.2013 року позов було заявлено з інших підстав, що не прийняв до уваги суд першої інстанції.

Таким чином, у суду першої інстанції 05.11.2014 року не було жодних правових підстав для закриття провадження у справі, а тому ухвала суду від 05.11.2014 року про закриття провадження у справі не може залишатись в силі і підлягає скасуванню з направленням справи до того ж суду в іншому складі для розгляду її по суті.

Керуючись ст.ст. 303,307,312 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 5 листопада 2014 року про закриття провадження у справі - скасувати, справу направити на розгляд по суті до того ж суду в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню по справі.

СУДДІ: