У х в а л а

ІМенем УКраїни

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Кадєтової О.В., Мазур Л.М.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до релігійної організації «Російська православна церква» в особі Львівської єпархії Української православної церкви про визнання єдиним спадкоємцем майна, та за зустрічним позовом релігійної організації «Російська православна церва» в особі Львівської єпархії Української православної церкви до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом. Зазначала, що в ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до складеного нею заповіту до кола спадкоємців майна померлої належать: ОСОБА_3, якій ОСОБА_5 заповіла житловий будинок і прилеглу до нього земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2; Московський патріархат, якому спадкодавець заповіла квартиру АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_5 оформлення спадкових прав на майно померлої, в частині, що заповідалась «Московському патріархату», здійснював відповідач - релігійна організація «Російська православна церква» в особі Львівської Єпархії Української православної церкви. Свої дії останній мотивував тим, що він є спадкоємцем померлої - Московським патріархатом. Оскільки найменування спадкоємця вказаної квартири зазначено неточно, нечітко та неоднозначно, а також не вказано жодної додаткової інформації за якою можна було б ідентифікувати такого учасника цивільних правовідносин як «Московський патріархат» та як наслідок встановити особу потенційного спадкоємця, вважає, що заповіт в частині щодо спадкоємця Московський патріархат є нікчемним. На думку позивача, у релігійної організації «Російська православна церква» в особі Львівської Єпархії Української православної церкви відсутні будь-які права чи інші фактичні підстави для спадкування цього майна померлої ОСОБА_5 за заповітом.

Тому позивач просила визнати її єдиним спадкоємцем майна померлої.

30 травня 2013 року Релігійна організація «Російська православна церква» подала зустрічний позов, в якому просила встановити факт смерті ОСОБА_5 у період січня-лютого 2004 року, останнє місце проживання, якої: АДРЕСА_1 та визнати за Релігійною організацією «Російська православна церква» (юридична особа за законодавством Російської Федерації, місцезнаходження: Російська Федерація, м. Москва, Чистий провулок, 5) право власності на квартиру НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до ст. 1 Статуту релігійної організації «Російська православна церква», другою офіційною назвою релігійної організації є «Московський патріархат». У зв'язку з цим, воля померлої ОСОБА_5 на заповідання квартири АДРЕСА_1 на користь релігійної організації «Російська православна церква» є виражена чітко і не викликає жодних сумнівів, а тому релігійна організація «Російська православна церква» є спадкоємцем цієї частини майна ОСОБА_5 Крім цього, вказує, що після смерті ОСОБА_5 в актовий запис про її смерть було помилково вписано прізвище «ОСОБА_5», тому відповідач за первісним позовом не зміг прийняти спадщину.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня

2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов релігійної організації «Російська православна церква» задоволено частково. Визнано за релігійною організацією «Російська православна церква» право власності на квартиру НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 У задоволенні зустрічних позовних вимог в іншій частині відмовлено.

ОСОБА_4 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просила судові рішення в частині задоволення зустрічного позову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог за цим позовом.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов релігійної організації «Російська православна церква» задоволено частково. Визнано за релігійною організацією «Російська православна церква» право власності на квартиру НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 У задоволенні зустрічних позовних вимог в іншій частині відмовлено.

10 жовтня 2014 року ОСОБА_4, яка не брала участі в розгляді справи, подала на вказане рішення апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року відкрито апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що доказів того, що вона належить до числа спадкоємців спадкодавця - ОСОБА_5 та має право на обов'язкову частку у спадщині на майно охоплене заповітом спадкодавця не надано, тому дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням її майнові права не порушено, прав на будь-яке спадкове майно вона не має.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 10 грудня 2009 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_4 до релігійної організації» Російська православна церква», ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, встановлено, що ОСОБА_4 не належить до спадкоємців ОСОБА_5, її суб'єктивні права оспорюваним заповітом не порушені.

Відповідно до ст. 292 ЦПК України особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

При поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

При розгляді апеляційної скарги апеляційний суд на вказані положення цивільного процесуального законодавства уваги не звернув. Дійшовши висновку, що оскаржуваним рішенням не порушено права ОСОБА_4 розглянув її апеляційну скаргу по суті та залишив оскаржуване рішення без змін, хоча за цих обставин мав закрити апеляційне провадження і не перевіряти законність ухваленого судом першої інстанції рішення.

Порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 292 ЦПК України) в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваної ухвали і передачі справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді:О.В. Кадєтова Л.М. Мазур Г.І. Мостова М.І. Наумчук