У х в а л а

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Чорнобаївської районної державної адміністрацїї, про усунення перешкод щодо участі у вихованні дітей,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив:

- зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди щодо його участі у вихованні малолітньої ОСОБА_5 шляхом укладення письмового договору щодо виховання малолітньої дитини із встановленням годин зустрічі із нею, її подальшим навчанням та оздоровленням;

- визначити години зустрічі для нього із малолітньою ОСОБА_5 щоденно з 17 до 20 години та у вихідні дні - з суботи 12 години до неділі 19 години, а також у святкові дні; дозволити на час відпустки забирати дитину до себе з метою організації дозвілля та оздоровлення у санаторіях, будинках відпочинку та інших спеціалізованих закладах як на території України, так і поза її межами;

- зобов'язати ОСОБА_4 погоджувати із ним всі дії, пов'язані з вихованням малолітньої дитини, та її місцезнаходження; заборонити ОСОБА_4 вивозити малолітню дитину за межі смт Чорнобай Черкаської області без його згоди; зобов'язати ОСОБА_4 дотримуватися встановленого графіка зустрічей з малолітньою ОСОБА_5

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з жовтня 1996 року до березня 2010 року, від якого мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу діти проживали разом із ОСОБА_4, при цьому остання систематично чинила перешкоди у його участі у вихованні малолітньої ОСОБА_5, зокрема, не виконувала розпорядження Чорнобаївської районної державної адміністрації Черкаської області (далі - Чорнобаївська райдержадміністрація) від 17 липня 2014 року № 116 «Про встановлення годин зустрічі з малолітньою дитиною», яким визначено години зустрічі батька з малолітньою дитиною з п'ятниці до 19 години неділі першого, другого, третього тижня місяця та зобов'язано ОСОБА_4 не перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Крім того. вказав, що ОСОБА_4 без його відома та дозволу вивезла малолітню ОСОБА_5 за межі смт Чорнобай Черкаської області до с. Тимченки Чорнобаївського району Черкаської області, де проживає її мати - ОСОБА_7, чим позбавила його можливості брати участь у вихованні дитини.

З огляду на вказане просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 04 грудня 2014 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 у спілкуванні з дочкою ОСОБА_5 та надавати йому дитину у визначені судовим рішенням дні.

Визначено наступні способи участі ОСОБА_3 у вихованні дитини: періодичні побачення у будні дні з 17 до 20 години, щосуботи та у святкові дні - з 12 до 19 години з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька; можливість спільного відпочинку ОСОБА_3 з малолітньою ОСОБА_5 протягом літнього періоду з можливістю виїзду до оздоровчо-санаторних закладів України тривалістю 2 тижні, під час осінніх та зимових канікул - по 3 дні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 04 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді рішенням апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 жовтня 2014 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, врахував, що відповідачка чинить позивачу перешкоди у спілкуванню із дочкою; при цьому суд виходив із відсутності підстав для заборони перебування дитини разом з бабусею, оскільки остання теж має право на спілкування з дитиною, проте не є відповідачем у справі, у зв'язку із чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання відповідачки погоджувати всі її дії щодо місця перебування дочки, зокрема заборони без згоди позивача вивозити дочку за межі смт Чорнобай Черкаської області.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що неможливо ухвалити рішення про часи побачення позивача з донькою у зв'язку із наявністю чинного та обов'язкового до виконання обома батьками дитини розпорядження Чорнобаївської райдержадміністрації від 17 липня 2014 року № 116 про встановлення годин зустрічі ОСОБА_3 з донькою; при цьому виходячи з того, що фактично дитина проживає з бабусею ОСОБА_7 та саме остання чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з нею, а також з урахуванням відсутності вимог до ОСОБА_7 щодо визначення їй порядку спілкування з дитиною, дійшов висновку, що доводи позивача про створення йому відповідачкою ОСОБА_4 перешкод у спілкуванні з дитиною не підтверджено належними та допустимими доказами.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з жовтня 1996 року по березень 2010 року, від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу діти проживали разом із ОСОБА_4, проте між сторонами існує спір щодо участі батьків у вихованні малолітньої ОСОБА_5, у зв'язку із чим батьки неодноразово зверталися до органів опіки та піклування для вирішення вказаного спору.

Розпорядженням Чорнобаївської райдержадміністрації від 17 липня 2014 року № 116 «Про встановлення годин зустрічі з малолітньою дитиною» визначено години зустрічі ОСОБА_3 з малолітньою ОСОБА_5 з п'ятниці до 19 години неділі першого, другого, третього тижня місяця. Зобов'язано ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_3 спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що відповідачка порушувала приписи вказаного розпорядження, при цьому без його згоди відвезла малолітню ОСОБА_5 до своєї матері ОСОБА_7 у с. Тимченки Чорнобаївського району Черкаської області, де дитина на цей час проживає та відвідує дитячий садок.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Зі змісту ст. 158 СК України вбачається, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання.

За приписами ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 04 грудня 2014 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 25 лютого 2015 року, зокрема, зазначив, що при розгляді справи, визначаючи інший, ніж встановлений органом опіки та піклування і затверджений розпорядженням Чорнобаївської райдержадміністрації від 17 липня 2014 року № 116 графік зустрічей позивача з дитиною, суд взагалі не послався на даний висновок органу опіки та піклування та не вказав мотивів, чому він не бере його до уваги, а по-іншому визначає спосіб і години побачення позивача з дитиною, і у порушення ч. ч. 4 і 5 ст. 19 СК України не з'ясував з цього приводу думки органу опіки та піклування, чим фактично перейняв на себе повноваження останнього.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позову в частині заборони ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_3 вивозити дитину за межі смт Чорнобай, суд не врахував, що ОСОБА_7 позову щодо участі у вихованні дитини до суду не пред'являла; не надавши належної оцінки доводам позивача про те, що малолітня дитина фактично проживає у бабусі, де відвідує місцевий дитячий садок, за межами місця проживання її батька, у зв'язку із чим останній позбавлений можливості брати участь у її вихованні, апеляційний суд послався на те, що ці доводи є припущенням, проте у такий висновок не навів мотивів його спростування.

Згідно із ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

На порушення зазначеної процесуальної норми суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи встановив фактичні обставини справи, однак на вказані вище норми сімейного законодавства уваги не звернув, враховуючи проживання малолітньої дитини у бабусі, не витребував у органу опіки та піклування письмовий висновок щодо розв'язання спору відповідно до вимог ст. 19 СК України та не з'ясував їх думку з цього приводу, дійшовши висновку про неможливість ухвалити рішення про часи побачення позивача з донькою у зв'язку із наявністю чинного та обов'язкового до виконання обома батьками дитини розпорядження Чорнобаївської райдержадміністрації від 17 липня 2014 року № 116, а також з урахуванням відсутності вимог до ОСОБА_7 про визначення їй порядку спілкування з дитиною, чим усунувся від розгляду спору по суті.

Оскільки при новому розгляді справи апеляційний суд вимог суду касаційної інстанції не виконав, ухвалене у справі рішення апеляційного суду в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана