Справа № 381/1371/14 Головуючий у І інстанції Бутенко В. О.
Провадження № 22-ц/780/588/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко
Категорія 46 20.01.2015
УХВАЛА

Іменем України

20 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Поліщука М.А., Таргоній Д.О.,

при секретарі : Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Триліська сільська рада Фастівського району Київської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_4 Після її смерті залишилася спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку та земельна ділянка, площею 0,30 га, що розташовані по АДРЕСА_1. В травні 2014 року позивач дізнався, що спірна земельна ділянка та 1/2 частина житлового будинку, що знаходиться на ній, були приватизовані ОСОБА_2 у 2008 році. Позивач вважає, що відповідач отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку незаконно, оскільки порушив його право щодо вільного користування земельною ділянкою, яку він отримав у спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння. Просив суд визнати недійсним виданий на ім'я ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 469774, що розташована по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 28 листопада 2014 року позивач через адвоката ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги адвокат вказав, що судом не було враховано норми матеріального права, що діяли на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, а також і той факт, що його довіритель фактично вступив в управління чи володіння спірною земельною ділянкою.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на земельну ділянку набуте відповідачем у визначеному законом порядку, а оспорюваний державний акт не порушує права інших осіб.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає вичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Так судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4, яка є матір'ю позивача ОСОБА_1(ІНФОРМАЦІЯ_1).

Згідно даних з Витягів з господарської книги за 1950-1963 роки, після смерті матері позивач ОСОБА_1(у віці 11 років 7 місяців) залишився головою двору по АДРЕСА_1.

Як убачається з відповіді Триліської сільської ради № 02-20/200 від 20 жовтня 2014 року, згідно із земельно-кадастрової документації та господарських книг Триліської сільської ради з 1960 року за ОСОБА_6, яка є матір'ю відповідача, рахувалася земельна ділянка розміром 0,61 га. Відповідно до рішення № 2 десятої сесії Триліської сільської ради від 15 липня 1993 року ОСОБА_6 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку розміром 0,60 га.

16 жовтня 2006 року було укладено договір дарування житлового будинку, яким ОСОБА_6 подарувала своєму синові ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями, що розташованими на неприватизованій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням № 3 п'ятнадцятої сесії VI скликання Триліської сільської ради від 25 січня 2008 року «Про затвердження технічної документації та матеріалів інвентаризації по приватизації земельних ділянок громадян» на підставі заяви ОСОБА_2 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передано безкоштовно земельну ділянку розміром 0,6592 га відповідачу.

На підставі вказаного рішення науково-виробничою фірмою «Фастівзем» було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства на ім'я ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1

В подальшому відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 469774, площею 0,2852 га, кадастровий номер :01:004:0198, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.19797 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 387, 391 ЦК України.

Пунктами «а», «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України 2001 року визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, а також безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно зі ст. 125 ЗК України 2001 року право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Виходячи з вимог ст. 125 ЗК України 2001 року право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 152 ЗК України 2001 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

За правилами ч.ч. 1-3 ст. 158 ЗК України 2001 року земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Зважаючи на рекомендації, викладені у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції вірно врахував наведені норми закону та встановив всі фактичні обставин справи, зокрема яке саме право позивача порушено відповідачем та в чому полягає незаконність видачі йому державного акту на право власності на земельну ділянку, та обґрунтовано виходив з того, що спірний державний акт ніяким чином не впливає на спадкові права позивача.

Наполягаючи на своїх вимогах позивач вказав, що після смерті ОСОБА_7 залишилось спадкове майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку та земельна ділянка, площею 0,30 га, що розташовані по АДРЕСА_1, однак позивачем не надано будь-яких правовстановлюючих документів, які б підтверджували наявність цього майна у власності спадкодавця.

Поруч з цим, посилаючись у позовній заяві на норми цивільного законодавства УРСР, що регулюють порядок спадкування на час відкриття спадщини, ОСОБА_8 ставить питання про прийняття спадщини шляхом фактичного вступу управління або володіння спірною земельною ділянкою, хоча предметом розгляду даної справи є законність видачі позивачу державного акту на право власності на земельну ділянку, що є між собою взаємовиключними вимогами з огляду на те, що державний акт не порушує його спадкових прав.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а особи, які беруть участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, колегія суддів вважає, що право власності на земельну ділянку набуте відповідачем у визначеному законом порядку і він не може бути визнаний недійсним з підстав зазначених в апеляційній скарзі.

Отже, слід дійти висновку, що доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді: