РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2015 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючої: судді Пікули Н.В.

за участю секретаря: Ваврисевич О.О.

з участю позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Євролізинг Україна про захист прав споживача, визнання пункту 12.1 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ Євролізинг Україна про про захист прав споживача, визнання пункту 12.1 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 03.07.2015 року між ним та відповідачем ТОВ Євролізинг Україна укладено договір Фінансового лізингу № 01275 з додатками, предметом якого є автомобіль марки Peugeout 208.

При укладенні договору, представник відповідача в усній формі йому роз'яснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за даний транспортний засіб в розмірі 30 000 гривень, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмети лізингу.

Однак виявилось, що зазначені кошти були адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору.

В порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» його не було письмово з умовами договору, які виявились несправедливими, його ввели в оману, надавши недостовірну інформацію.

Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним пункт 12.1 договору фінансового лізингу від 03.07.20156 року, розірвати договір фінансового лізингу та стягнення з ТОВ Євролізинг Україна сплачені ним кошти в розірі 30000 гривень та банківської комісії в розмірі 300 гривень.

Позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить відповідна розписка в матеріалах справи.

Суд, заслухавши пояснення та доводи позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що у задоволенні поданого позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 липня 2015 року між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» в особі представника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір Фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб марки Peugeout 208.

Відповідно до п. 1.2 вищевказаного Договору, вартість предмета лізингу на момент укладання договорів зазначаються у Договорі, розмір авансового платежу вказується у Договорі та в Додатку № 1 до даного Договору, який є невід'ємною частиною.

Пунктом 1.7 Договору передбачено, що Лізингодавець передає у користування предмет Лізингу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати на ґрахунок Лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

Умови спірного договору фінансового лізингу містять 17 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача.

Кожен аркуш спірного договору підписано сторонами, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в ньому викладені.

Вказані обставини також свідчать про те, що позивач погодився з усіма умовами, підписавши спірний договір, а тому посилання позивача про те, що він не був ознайомлений з умовами спірного договору, був введений в оману працівниками відповідача щодо істотних умов договору чи за браком часу не до кінця усвідомив його зміст, суд вважає безпідставним.

Позивач вважає, що умова Договору, визначена в п. 12.1., якою передбачено сплату адміністративного платежу є незаконною та порушує його права.

Однак, суд вважає дане твердження безпідставним, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 12.1. Договору передбачено, що Лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково, або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати Договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання Договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягають 60 % (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Згідно визначених в Договорі термінів, адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви, призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості обєкта лізингу.

Згідно Додатку № 1 Договору, адміністративний платіж становить 10 % - 1266, 52 долари США, що по курсу становило 30 000 грн.

Відповідно до квитанції, позивачем 03.07.2015 року внесено на рахунок ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Євролізинг Україна адміністративний платіж згідно Договору фінансового лізингу в сумі 30 000 грн.

Судом встановлено, що позивачем будь-яких інших платежів Лізингодавцю не вносилось.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який Лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановлені по справі обставини свідчать про те, що позивач погодився з усіма умовами, підписавши спірний Договір, а тому посилання його та те, що він не був ознайомлений з його умовами, введений в оману та за браком часу не міг до кінця усвідомити його зміст, суд вважає, безпідставними. ТОВ «Євролізинг Україна» при укладенні договору фінансового лізингу діяло відповідно до норм чинного законодавства та в межах своїх повноважень, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним п.12.1 договору фінансового лізингу. Відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Також суд не знаходить підстав для розірвання Договору з мотивів несправедливості його умов виходячи з ЗУ Про захист прав споживачів.

Згідно положень п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідків є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

В силу ч.5 цієї ж статті, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Суд вважає за необхідне зазначити, що істотний дисбаланс прав та обовязків споживача та продавця(виконавця) повинен мати комплексний вираз та не може проявлятися в окремому пункті договору і для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом п. 4 ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону, несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Між тим, в оспорюваному пункту 12.1 Договору визначено, що у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі Предмета лізингу, Лізингодавець повертає 60 % авнсового платежу, а адміністративний платіж поверненню не підлягає.

Право лізингоодержувача відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку передбачено ч.1 ст.7 та п.3 ч.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг". Згідно якого лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко визначено порядок, умови та наслідки розірвання цього договору лізингоодержувачами в односторонньому порядку. І воно може мати місце лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

На даний час Договір між сторонами не розірвано і позивач з заявою до Лізингодавця про його розірвання не звертався.

Оскільки вимоги про стягнення сплачених коштів та банківської комісії в розмірі є похідними від вимог про визнання договору недійсними, позов в цій частині також задоволенню не підлягає.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку, що при укладанні спірного договору фінансового лізингу між сторонами були дотримані всі передбачені законодавством, діючим на час укладення такого правочину, істотні умови договору щодо його змісту, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору та вимоги до його сторін, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою юридичної особи.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем не було сплачено судовий збір з тих підстав, що останній звільнений на підставі п. 7 с.5 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 203,215,216, 509, 526, 527, 530, 533, 627, 638, 806 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг»,ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. ст. 3,4, 10-11, 57-60, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд ,-

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Євролізинг Україна про визнання пункту 12.1 договору фінансового лізингу № 12275 від 03.07.20156 року недійсним, розірвання договору фінансового лізингу № 12275 від 03.07.20156 року та стягнення з ТОВ Євролізинг Україна сплачених коштів в розірі 30000 гривень та банківської комісії в розмірі 300 гривень відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Головуюча /-/ підпис

Згідно з оригіналом

Суддя Н.В. Пікула