У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, відшкодування матеріальної і моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 31 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 19 січня 2009 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого останній отримав від нього 38 500 грн., що за курсом Національного банку України було еквівалентно 5 000 доларам США, із терміном повернення цих коштів до 19 січня 2010 року. 19 січня 2009 року відповідач позичив у нього ще 6 000 доларів США, із терміном повернення до 19 січня 2010 року. Позивач зазначав, що протягом 2009 року ОСОБА_4 повернув йому 2 500 доларів США.

20 січня 2010 року ОСОБА_4 під заставу торгового павільйону «Добробут» отримав від нього ще 11 000 доларів США.

Станом на 8 грудня 2014 року відповідач повністю не виконав свої договірні зобов'язання, позичені кошти у повному обсязі не повернув.

Уточнивши свої позовні вимоги ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за розписками у сумі 6 000 доларів США та 11 000 доларів США, що разом становить 17 000 доларів США, за мінусом 2 600 доларів США, які йому були повернуті відповідачем протягом 2009 року, тобто залишок неповернутих коштів становить 14 400 доларів США, а також 10 000 доларів США, які були передані ним ОСОБА_5 у якості завдатку, 3% річних та інфляційні втрати, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

У червні 2013 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсними договори позики (розписки), укладені між ним та ОСОБА_3 на суму 6 000 доларів США та 11 000 доларів США.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 31 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 28 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто на його користь з ОСОБА_4 14 400 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України складало 227 088 грн., - заборгованості за договором позики. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні решти вимог за первісним позовом відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам у повній мірі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 як позикодавець передав позичальнику ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 38 500 грн., що за курсом Національного банку України було еквівалентно 5 000 доларам США, зі строком повернення позичених коштів до 19 січня 2010 року (а. с. 4).

19 січня 2009 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 ще 6 000 доларів США до 19 січня 2010 року, про що склав розписку (а. с. 6).

20 січня 2010 року ОСОБА_4 під заставу торгового павільйону «Добробут» отримав від ОСОБА_3 ще 11 000 доларів США (а. с. 5).

Судами також встановлено, що протягом 2009 року ОСОБА_4 було повернуто ОСОБА_3 2 500 доларів США. Решту позичених коштів повернуто не було.

Крім того, 6 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з метою виконання домовленості щодо купівлі будинку, який належить останньому на праві власності, ОСОБА_3 передав ОСОБА_5 10 000 доларів США завдатку і зобов'язався доплатити залишок (а. с. 7). Дана умова передбачала, що у випадку несплати у строк повної суми, завдаток який складав 10 000 доларів США, йому не повертається.

У зв'язку із неповерненням ОСОБА_4 коштів ОСОБА_3, він не виконав умови договору на придбання житла у ОСОБА_5, і, тому останній завдаток у сумі 10 000 доларів США йому не повернув.

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 14 400 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України було еквівалентно 227 088 грн., - заборгованості за розписками.

Також суди дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення з ОСОБА_4 10 000 доларів США, що були передані ОСОБА_3 - ОСОБА_5 у якості завдатку на придбання будинку, а також відмови у стягненні інфляційних втрат та відшкодуванні моральної шкоди.

Висновок судів у цій частині повністю відповідає встановленим у справі обставинам та ґрунтується на доказах, яким суди у відповідності до ст. ст. 60, 212, 303, 315 ЦПК України надали правильну оцінку, тому судові рішення у цій частині слід залишити без змін.

Разом із цим не можна погодитися із висновком судів в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення 3% річних від простроченої суми, з наступних підстав.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 2 липня 2014 року, у справі № 6-79цс14, згідно положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України, суди не звернули увагу на вищезазначені положення закону та залишили поза увагою правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 2 липня 2014 року, у справі № 6-79цс14. При цьому пославшись як на підставу відмови в позові у цій частині на відсутність розрахунку, суди не звернули увагу та належним чином не перевірили у порушення ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України наявний розрахунок, наведений позивачем у позовній заяві (а. с. 1, 2).

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних від простроченої суми, із передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зі змісту касаційної скарги ОСОБА_3 вбачається, що останній не оскаржує судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, тому судові рішення у цій частині не є предметом перегляду, відповідно до ст. 335 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 336, 337, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 31 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 28 квітня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних від простроченої суми скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 31 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 28 квітня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат, відшкодування моральної шкоди та стягнення суми завдатку залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає. М.Є. Червинська А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана Головуючий Судді: