АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Івченко О.М.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми за договором позики та фінансових санкцій за невиконання умов договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягненнясуми боргу за договором позики з урахуванням фінансових санкцій за невиконання умов договору. В обґрунтування позову посилався на те, що 28 січня 2014 року між ним та ОСОБА_1 укладений договір позики грошей, відповідно до умов якого позивач передав відповідачукошти в сумі 124 400 грн. 00 коп., що еквівалентно 14 300 доларів 00 центів США, в якості безвідсоткової позики. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується умовами вказаного договору, в якому відповідач вказав про їх отримання та обов'язок повернення коштів в загальній сумі 124 400 грн. 00 коп. у строк до 28 лютого 2014 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов'язання не виконав.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики та фінансових санкцій за невиконання умов договору задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2) 124 400 грн. 00 коп. - суму боргу за договором позики; 1 216 грн. 73 коп. три відсотки річних від простроченої суми; 1 256 грн. 16 коп. - судового збору, а всього - 126 872 (сто двадцять шість тисяч вісімсот сімдесят дві) грн. 89 (вісімдесят дев'ять) коп.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми за договором позики та фінансових санкцій за невиконання умов договору - залишено без задоволення.

Унікальний номер справи: 753/12168/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5556/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Не погоджуючись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року скасувати, та ухвалити в справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що при ухваленні вказаного рішення судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що в судових засіданнях відповідач неодноразово заявляв, що укладення договору позики нерозривно пов'язано з передачею Відповідачем Позивачу автомобіля марки ТОYОТА САМRY, реєстраційний номер НОМЕР_3, оскільки саме в день написання розписки про отримання грошових коштів (28.01.2014р.) Відповідачем було нотаріально оформлено довіреність на Позивача на володіння, користування та розпорядження зазначеним автомобілем.

Зазначає, що під виглядом договору позики та фактичною передачею Відповідачем Позивачу автомобіля був прихований договір купівлі-продажу автомобіля між Позивачем та Відповідачем.

Апелянт посилається, що у зв'язку із хворобою він не зміг прийняти участь у судовому засіданні 17.12.2014 р., на якому й було ухвалено заочне рішення по справі, внаслідок чого не зміг в повному обсязі скористатися своїм правом на рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом та можливістю надання суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладений договір позики грошей, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_5 кошти в сумі 124 400 грн. 00 коп., що еквівалентно 14 300 доларів 00 центів США, в якості безвідсоткової позики (а.с.5)

Факт передачі та отримання цієї суми підтверджується умовами вказаного договору, в якому відповідач вказав про їх отримання та обов'язок повернення коштів в загальній сумі 124 400 грн. 00 коп. у строк до 28 лютого 2014 року (а.с.5).

Також встановлено судом першої інстанції, що відповідач в обумовлений строк позивачеві кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов'язання не виконав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, відповідно правової позиції Постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Колегія суддів вважає обґрунтованим такий висновок суду першої інстанції та зазначає наступне.

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України).

З огляду на вказане, суд першої інстанції вірно встановив, що між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін, за умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов'язався повернути отримані кошти готівкою у строк до 28 лютого 2014 року у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченими розпискою (а.с.5).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заяво хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

У відповідності до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач згідно даних зобов'язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов'язання не виконав, отримані у борг кошти у визначений термін не повернув.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних в простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання в позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором і встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національно банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Проценти, визначені статтею 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну повернення.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 124 400 грн. 00 коп. - суму боргу за договором позики та 1 216 грн. 73 коп. - три відсотки річних від простроченої суми є таким, що повністю відповідає нормам чинного законодавства.

Також вірним є, відповідно до ст.88 ЦПК України, стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 1 256,16 грн.

При цьому колегія суддів відносно доводів апеляційної скарги, що під виглядом договору позики та фактичною передачею Відповідачем Позивачу автомобіля був прихований договір купівлі-продажу автомобіля між Позивачем та Відповідачем, зазначає наступне.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Матеріалами справи не знаходить підтвердження укладення договору купівлі-продажу автомобіля між Позивачем та Відповідачем.

З огляду на вказане, сама по собі наявність нотаріально оформленої довіреності на Позивача на володіння, користування та розпорядження автомобілем марки ТОYОТА САМRY, реєстраційний номер НОМЕР_3, виданої в день написання розписки про отримання грошових коштів (28.01.2014р.) не може слугувати підставою для задоволення вимог апеляційної скарги.

Крім того, апелянт посилався на те, що у зв'язку із хворобою він не зміг прийняти участь у судовому засіданні 17.12.2014 р., на якому й було ухвалено заочне рішення по справі, внаслідок чого не зміг в повному обсязі скористатися своїм правом на рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом та можливістю надання суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Вказані доводи також є необґрунтованими та не доведені належними доказами, оскільки апелянтом не надано до суду першої інстанції ні доказів своєї хвороби у період ухвалення оскаржуваного заочного рішення, ні нових доказів, які б спростовували вимоги позивача, не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: