Справа № 265/495/14-ц
Провадження № 2/265/1193/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

при секретарі - Тушкановій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

31.01.2015 року позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначив, що 24.09.2006 року ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідач ОСОБА_1 уклали кредитний договір №DNH4ТР73201033 (надалі - Договір). Відповідно до укладеного Договору, ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 2023,00 гривень на строк 12 місяців по 24.09.2007 року, а відповідач ОСОБА_1 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених Договором. Проте, відповідач ОСОБА_1 не надав своєчасно ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, чим порушив його умови. Вказав, що внаслідок порушень умов Договору, у відповідача ОСОБА_1 станом на 23.01.2014 р. перед ПАТ КБ «Приватбанк» виникла заборгованість у розмірі 33172,34 гривні, яка складається з: заборгованість за кредитом 1861,06 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 9927,58 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 19327,87 грн., а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1555,83 грн. - штраф (процентна складова). Посилаючись, зокрема на ст.ст.526, 530, 1050, 1054 ЦК України, ПАТ КБ «Приватбанк» просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 33172,34 гривень за кредитним договором № DNH4ТР73201033 від 24.09.2006 року.

Представник позивача Пархоменко М.О., що діє на підставі довіреності, підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того, вказувала, що відповідач дійсно з моменту отримання кредиту не здійснював ні яких оплат, але 03.02.2011 року від відповідача надійшло сума у розмірі 158,54 гривень в рахунок погашення заборгованості за кредитом. Вважає, що із боку позивача строки позовної давності не порушені.

Відповідач ОСОБА_1 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити, так як сплив строк позовної давності. Пояснював, що не отримував ніяких кредитів в банку в 2006 році, про свідчить той факт, що він ні сплатив ні одного платежу, тоді, як по іншому кредиту він постійно робив сплати. Пояснював, що платіж 03.02.2011 року він також не робив, хто це зробив йому не відомо.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для сторонами.

Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§1.Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Судом встановлено, що 24.09.2006 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою, у якій просив надати йому строковий кредит у сумі 2023,00 гривень строком на 12 місяців по 24.09.2007 року включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам (далі - Умови) строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Кредит надавався на купівлю мобільного телефону та сплата комісії Банку та Компанії. Як зазначено у вказаній заяві, відповідач ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що він ознайомився та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Забезпеченням виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов'язань за Кредитним договором виступав товар, що зафіксовано у п.2.3, 2.4, 2.5 Умов (а.с.8-15).

Із вказаної заяви також вбачається, що 24.09.2006 року відповідач ОСОБА_1, доручив ЗАТ КБ «Приватбанк», без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти в день надання в сумі 1445,00 гривень на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі ПП ОСОБА_4, а також комісію компанії, зазначену в п.2.2 Умов на відповідний рахунок в ПриватБанку, за придбаний ним мобільний телефон.

Відповідно до наданою представником позивача кредитної справи, банк перевіряв фінансовий стан позичальника - ОСОБА_1, про що склав його оцінку 24.09.2006 року та зазначив у протоколі перевірки інформації про позичальника. В матеріалах кредитної справи є заява ОСОБА_1 якою він звертався до керівника кредитного відділу банку 24.09.2006 року, де вказував, що має не декларований дохід, визначав дохід членів своєї сім'ї, а також зазначив, що має можливість платить щомісячно в строк погашення кредиту 192,70 грн. в указаний банком строк (а.с.136-137).

Згідно рахунку фактури № 463 ПП ОСОБА_4 за мобільний телефон «Нокиа 6233» з боку ОСОБА_1 було перераховано 1645 гривень (а.с.138). Після чого був складений акт прийому-передачі товару № DNH4ТР73201033 від 24.09.2006 року, продавець ПП «ОСОБА_4 передав, а покупець ОСОБА_1 прийняв товар, а саме мобільний телефон «Нокиа 6233», який по своєї якості і комплектності відповідає технічним умовам заводу-виготовлювача, про що свідчать підписи продавця та покупця (а.с.141).

Таким чином, враховуючи надані банком документи кредитної справи та письмову заяву відповідача ОСОБА_1, підписану у тому числі й працівником ЗАТ КБ «Приватбанк» (провідний менеджер), викладені в цій заяві умови надання та повернення грошових коштів у розмірі 2023,00 гривень та фактична сплата даних грошових коштів за придбаний відповідачем товар та сплати комісії Банку та ТОВ «ПриватКредит» за консультативні послуги, суд приходить до висновку, що між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 24.09.2006 року було укладено кредитний договір на умовах викладених у вищевказаній заяві. За вищевказаних обставин, суд не приймає твердження позивача ОСОБА_1 що він не укладав кредитний договір № DNH4ТР73201033 від 24.09.2006 року з банком на придбання мобільного телефону.

При цьому суд вважає, що зазначена в заяві сума, яка повинна бути перерахована за товар банком у розмірі 1445 грн. визначена помилково, так як досліджені інші документи, а саме рахунок фактура, відомості про товар викладені у заяві, акт прийому-передачі товару, свідчать про вартість товару - мобільного телефону 1645 грн. і саме ця сума була перерахована банком ПП ОСОБА_4 за мобільний телефон «Нокіа 6233».

Закрите акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк», на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року було перейменовано в Публічне акціонерне товариство комерційний банк « ПриватБанк», яке є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.1 Статуту ПАТ КБ «Приватанк». 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін (а.с.19-24).

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 2 ст.60 ЦПК України передбачає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до підписаної відповідачем ОСОБА_1 заяви, строк дії наданого строкового кредиту становить 12 місяців, тобто по 24.09.2007 року включно (а.с.7,135). Цей висновок узгоджується з поняттям «споживчий строковий кредит» та п.2.1. розділу ІІ, пп.3.2.2,3.2.9 розділу III Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які були додані ПАТ КБ Приватбанк» до позовної заяви (а.с.8-15).

Відповідно до підписаної відповідачем ОСОБА_1 заяви, порядок погашення заборгованості повинен був здійснюватися у наступному порядку: щомісячними платежами з 21 по 28 число кожного місяця у сумі 192,70 грн., яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов на спеціально відкритий у банку рахунок.

Таким чином, суд приходить до висновку, що останнім днем погашення кредиту в повному об'ємі за даним Договором № DNH4ТР73201033 від 24.09 .2006 року було 28 вересня 2007 року.

Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Окрім цього частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З наданих ПАТ КБ «Приватбанк» документів, а саме: розрахунку заборгованості за договором № DNH4ТР73201033 від 24.09.2006 року (а.с.5-6) та виписки по вищевказаному Договору за період з 24.09.2006 по 13.05.2014 року (а.с.108-109) вбачається, що 28.09.2010 року з боку банку без повідомлення відповідача було проведено списання з його кредитної картки № НОМЕР_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNH4ТР73201033 від 24.09.2006 року сума в розмірі 3,40 гривень, 03.02.2011 року в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором від відповідача ОСОБА_1 була зарахована сума 158,54 гривень.

Відповідно даної виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» та меморіального ордеру від 28.09.2010 року № НS028B0Q2J зазначено, що грошові кошти в сумі 3,40 гривень були списані в рахунок погашення заборгованості 28.09.2010 року з карти № НОМЕР_1 клієнта ОСОБА_1 Як зазначив у судовому засіданні представник позивача банком відбулося договірне списання на підставі пункту 3.2.5 «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)» (а.с.90).

Відповідач ОСОБА_1 не визначаючи сам факт отримання даного кредиту у банку, заперечує і факт сплатити будь-яких грошей за даним кредитним договором.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивача ПАТ КБ «Приватбанк» на п.3.3.5 та п.3.2.5 розділу III Умов про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) про можливість списування коштів з поточних рахунків позичальника, при настанні строків платежів, передбачених цими Умовами та Заявою, у межах належних до сплати Банку сум, так як списана банком з карти відповідача сума 3,40 гривень в рахунок заборгованості за кредитом, була проведена банківською установою самостійно для переривання перебігу позовної давності, оскільки в сенсі ст..264 ЦК України переривання перебігу позовної давності характеризуються вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, а в даному випадку не здобуто відомостей про обізнаність боржника та вчинення ним свідомою дії про перерахування цих коштів.

Таким чином судом встановлено, що з боку позивача не надано суду належних та допустимим доказів, які б свідчили про переривання позовної давності, оскільки дії з визнання боргу мають здійснюватися особисто боржником та в межах строку позовної давності. А перерахування банком самостійно грошових коштів з картки боржника не є тими підставами, з якими закон пов'язує переривання позовної давності.

Дані висновки суду узгоджуються із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2015 року.

Що стосується сплати відповідачем 03.02.2011 року в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором 158,54 гривень, то суд вважає, що незважаючи на твердження позивача, грошові кошти були проведені після спливу строку позовної давності.

Згідно з пунктом 5.5 Умов, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років, про що, як наполягає позивач, був повідомлений відповідач ОСОБА_1 та про що свідчить його підпис у заяві від 24.09.2006 року (а.с.6-7).

Відповідно до ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитору забороняється вимагати повернення споживчого кредиту строк давності якого минув.

З боку позивача не було надано суду належним та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписані сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі статті 259 ЦК України, а долучені до позовної заяві Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка" (Стандарт), не містять положень про збільшення строку позовної давності до п'яти років. Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка" (Стандарт) не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувались.

Отже, оскільки Умови надання споживчого кредиту відповідачем не підписані, а позивач не довів укладання між сторонами договору, який передбачав би збільшення строку позовної давності, застосуванню підлягає загальний трирічний строк позовної давності, передбачений законом.

Кінцевий строк погашення кредиту сплив 28 вересня 2007 року, платіж в сумі 158,54 гривень, як зазначає позивач відповідачем був зроблений 03.02.2011 року, а до суду із позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся лише 31 січня 2014 року (а.с.2), тобто із пропуском трирічного строку позовної давності.

Крім того, вказаний висновок суду узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, висловлені ним у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 лютого 2015р. у справі № 6-240цс14, від 10 червня 2015 року у справі 6-698цс15.

Відповідно до ст.267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заявив про застосування строків позовної давності для захисту свого цивільного права.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Доказів про поважність причин пропущення позовної давності суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 57, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимогах Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNH4ТР73201033 від 24.09.2006 року - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі в 10-дений строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мельник І.Г.