АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/1178/14-ц Номер провадження 22-ц/786/167/15Головуючий у 1-й інстанції Стрельченко Т. Г. Доповідач ап. інст. Акопян В. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Акопян В. І.

Суддів: Кузнецової О.Ю., Петренка В.М.,

при секретарі Фадєйкіній Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, - Акопян В.І.

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

На рішення суду апеляційну скаргу подав ОСОБА_2, прохає рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення його позовних вимог відносно відповідачки ОСОБА_3, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічного з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 належить на праві власності будинок АДРЕСА_1. Позивач зареєстрований в даному будинку, як власник будинку, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані, як члени сім'ї власника будинку.

Відповідачка ОСОБА_3 заперечуючи проти апеляційної скарги, пояснила, що вона має намір в майбутньому оспорювати право власності позивача на будинок, вважає що за час шлюбу вони добудовували будинок за спільні кошти, в даний час в провадженні суду такого позову не має. Колегія суддів виходить із того, що на час розгляду справи судом власником будинку є ОСОБА_2, позивач у справі.

Рішенням місцевого суду позивачу відмовлено в частині позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Сторони рішення суду в цій частині не оскаржували, тому колегія суддів не перевіряє законність рішення в цій частині.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим жилим приміщенням відповідно до закону.

Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Місцевим судом вірно встановлено, що ОСОБА_3 не проживає в будинку АДРЕСА_1 з травня 2013 року, тобто більше року (з травня 2013 року по 17 липня 2014 року, по день подачі позовної заяви) відсутня за місцем реєстрації. Це підтверджується рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2013 року та ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11 червня 2014 року, в яких зазначено, що сторони з весни 2013 року припинили шлюбні відносини і проживають окремо - ОСОБА_3 у своїх батьків по АДРЕСА_2. Сама відповідачка підтвердила в судовому засіданні апеляційної інстанції, що вона в травні 2013 року забрала свої речі і переїхала проживати до своїх батьків в будинок АДРЕСА_2.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи в задоволенні позову відносно ОСОБА_3, місцевий суд вказав, що ОСОБА_3 припинила проживати за місцем своєї реєстрації у зв'язку з створенням умов ОСОБА_2, які унеможливлювали спільне проживання.

Висновки суду не ґрунтуються на доказах, які знаходяться в матеріалах справи. Сам позивач заперечував проти пояснень відповідачки про створення ним перешкод в користуванні житлом, пояснив що в травні 2013 року відповідачка добровільно залишила місце проживання і вивезла свої речі, в будинок не намагалась повернутися для проживання. При розгляді справи в суді першої інстанції сторони клопотання про допит свідків не заявляли, свідки судом не допитувалися. В матеріалах справи маються дві відповіді начальника Новосанжарського РВУ МВС України в Полтавській області відповідачці (а.с.86-87), з яких вбачається, що по факту вчинення протиправної поведінки її чоловіком ОСОБА_2 проведено перевірку, ознаки кримінального правопорушення не виявлені (05.05.2014р.). В іншій відповіді від 27.11.2013 року зазначено про розгляд звернення ОСОБА_3, про що звернення, відносно кого та яких подій в відповіді не зазначено. Інших письмових доказів до суду не було надано, клопотань про витребування доказів, в зв'язку зі складнощами щодо їх отримання, сторони в суді першої та апеляційної інстанції не заявляли.

Колегія суддів вважає, що дані документи не є належними доказами, про створення позивачем перешкод в користуванні житлом, з їх змісту не вбачається, що заяви ОСОБА_3 стосувалися питання проживання її в будинку. Сама відповідачка в апеляційній інстанції пояснила, що з травня 2013 року вона не намагалася вселитися в будинок, ні в які компетентні органи з приводу вселення не зверталася, в будинок приходила лише кілька разів, щоб забрати речі свої та сина, а не вселятися.

Таким чином, висновок суду про створення позивачем перешкод відповідачці, які унеможливлюють її проживання в будинку, не підтверджується доказами, які маються в матеріалах справи. ОСОБА_3 не надала належних доказів того, що позивач чинив їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням і вона після того, як добровільно залишила будинок намагалася вселитися.

На підставі вищевикладеного, колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщення, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, відповідачці необхідно повернути половину сплачених витрат на правову допомогу, в сумі 568 грн.

Керуючись ст. ст. 303 , 307, п.3,4 ст.309,ст.315 ЦПК України колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2014 року в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити, визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за надання правової допомоги 568 грн.

В решті рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду вступає в законну силу з моменту його проголошення, на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий суддя: В.І. Акопян

/підписи/

Судді: О.Ю. Кузнецова

В.М. Петренко

копія

вірно: