Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Бурлай О.Б.,

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника третьої особи - Грищенко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ», про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту, -

у с т а н о в и в :

18.04.2014 року позивачка звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить визнати за нею право власності на весь автомобіль марки «Toyota», модель «Camry», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1, а також зняти з вказаного автомобіля арешт, який бав накладений винесеною держаним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.07.2014 року. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 з 1995 року. У 2012 році позивачка мала намір придбати автомобіль, для особистих цілей, а саме для особистого використання та керування. У зв'язку з відсутністю коштів, для придбання транспортного засобу, вона звернулася з проханням до громадянина ОСОБА_5 позичити їй в борг кошти в сумі 200000,00 грн. На прохання позивачки позичити їй гроші, громадянин ОСОБА_5 надав кошти в сумі 200000,00 грн., про що ОСОБА_4 особисто написала йому розписку, в якій зазначила, що ОСОБА_4 бере в позику грошові кошти в сумі 200000,00 грн. для придбання автомобіля і зобов'язується повернути зазначену суму до 31.12.2014 року, а у разі неповернення коштів в повному обсязі, вона зобов`язувалась передати громадянину ОСОБА_5 придбаний автомобіль з поверненням різниці боргу. Як зазначає позивачка, громадянин ОСОБА_5 20.06.2012 року передав їй грошові кошти в сумі 200000,00 грн. Вказані кошти позивачка передала своєму чоловіку ОСОБА_1 для того, щоб він придбав їй автомобіль Toyota модель Camry. На запитання відповідача ОСОБА_1 звідки у неї зазначена сума коштів, позивачка відповіла, що це її особисті кошти, та про те де вона їх взяла не розповіла. ОСОБА_1 10.07.2012 року придбав за особисті кошти позивачки, для її особистого використання автомобіль Toyota модель Camry (2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_2). Позивачка вказує на те, що особисто хотіла зареєструвати вказаний автомобіль на себе, однак, її чоловік, помилково зареєстрував його на своє ім'я. В подальшому Головним державним виконавцем органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції м. Києва Коровайко О.С. 30 серпня 2012 року було відкрито виконавче провадження №34021431 щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКБ «Київ» боргу в сумі 1164013,09 грн. 10 вересня 2012 року тим же державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. За твердженням позивачки, вказану постанову відділ ДВС Дніпровського РУЮ м. Києва не надіслав ОСОБА_1, а про існування зазначеної постанови про арешт майна та заборону відчуження відповідач ОСОБА_1 дізнався з сайту httрs:lltrаdе.іпfоrmjust.uа скориставшись ідентифікатором для доступу вказаним в постанові про відкриття виконавчого провадження. Після роздруківки постанови ОСОБА_1 передав її позивачці. Через деякий час позивачці стало відомо, що державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва Шеремет Ю .М. була також винесена постанова про розшук майна боржника від 27.03.2013 року, а саме оголошено в розшук транспортний засіб Toyota модель Camry (2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_2). Оскільки державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва було винесено постанову про арешт майна боржника, то на зареєстрований на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_4 автомобіль було накладено арешт та оголошено його у розшук. Позивачка зазначає, що вона не є боржником у виконавчому провадженні №34021431, а виносячи постанову про арешт майна боржника та оголошення його у розшук і заборони відчуження, ВДВС Дніпровського району м. Києва цього до уваги не прийняв, а відтак на належний їй автомобіль накладено арешт, що позбавляє її законного права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном, що є прямим порушенням норм Конституції України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка також зазначає, що у квітні місяці 2013 року, вона звернулася до Олександрійського міськрайонного суду з позовом про визнання за нею права власності на автомобіль Тоуота модель Camry (2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_2) та зняття арешту з належного їй автомобіля і скасування постанови про розшук майна боржника від 27.02.2013 року. Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 06.03.2014 року по справі №2398/6825/13-ц її позовні вимоги задоволено частково, визнано за нею право власності на ? частину автомобіля марки Тоуота модель Camry, скасовано постанову державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ м.Києва від 27.02.2013 року про розшук майна боржника, а саме транспортного засобу Тоуота модель Camry і знято арешт з ? частини автомобіля Тоуота модель Camry. Однак, як зазначає позивачка, зняття арешту з ? частини належного їй на праві приватної власності майна, а саме автомобіля Toyota модель Camry, фактично не знімає арешту з усього майна та в свою чергу позбавляє (обмежує) її можливості здійснення свого права власності на автомобіль Toyota модель Camry. В ході судового розгляду справи позивачка 02.09.2014 року звернулась з заявою до суду про зміну предмета позову, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в позовній заяві вказано, що арешт на зазначений вище автомобіль був накладений у виконавчому провадженні № 34021431 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.09.2012 року. Однак, як стало відомо позивачці вже в процесі слухання справи в Дніпровському районному суді міста Києва, що постанова про накладення арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.09.2012 року скасована на підставі Рішення Олександрійського суду Кіровоградської області від 06.03.2014 року по справі № 398/6825/13-ц. Натомість, старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.07.2014 року, якою накладений арешт на автомобіль Тоуота модель Camry, що належить позивачу, оскільки придбаний за кошти, що належать йому особисто і є його особистою власністю. Тому, позивачка враховуючи заяву про зміну предмету позову просить суд визнати за нею право власності на весь автомобіль Toyota модель Camry та зняти з нього арешт накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.07.2014 року, яка винесена державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва Шеремет Ю.М.

В судовому засіданні, яке відбулось 03.12.2014 року, позивачка пояснила, що спірний автомобіль дійсно придбаний за її власні кошти, оскільки сама вона працює та має дохід, а зареєструвати автомобіль попросила свого чоловіка у зв'язку із тим, що він має статус учасника бойових дій і в нього є відповідні пільги при купівлі транспортного засобу. В подальшому позивачка звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити.

Представник відповідача ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що з 1995 року позивачка та відповідач перебувають у шлюбі, позивачка взяла грошові кошти для власних потреб, що підтверджується відповідною розпискою, а отже, це є її власні кошти та особисте майно і за наведених обставин представник відповідача позов визнав в повному обсязі. Крім того, представник зазначив, що борг відповідача перед третьою особою становить близько одного мільйона гривень, а в забезпечення виконання зобов'язань боржника по договору кредиту в іпотеці банку перебуває квартира, яка коштує близько двох мільйонів гривень. В подальшому представник відповідача змінив свою правову позицію щодо вирішення справи і в судових дебатах зазначив, що позов визнає частково, у розмірі ? частини від спірного автомобіля, оскільки він придбаний у шлюбі і є спільною сумісною власністю, тож його половина має належати позивачці.

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 взяв у банку кредит, який добровільно не повернув, тому банк був змушений звернутися до суду про стягнення заборгованості. В процесі здійснення виконавчих дій по виконанню рішення суду щодо стягнення заборгованості, було накладено арешт на спірний автомобіль з забороною його відчуження. Представник вказала, що обраний в даний спосіб засіб захисту своїх прав позивачкою, є намаганням уникнути відповідальності по сплаті заборгованості за кредитом. Також представник зазначив, що Рішення Олександрійського міськрайонного суду від 06.03.2014 року по справі №2398/6825/13-ц було скасовано Рішенням Апеляційним судом в Кіровоградській області та постановлене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Представник зазначає, що оскільки ОСОБА_1 є власником даного автомобіля, то арешт накладений правомірно, а посилання представника відповідача ОСОБА_1 про часткове визнання позовних вимог є, на думку представника, безпідставними, оскільки позивачем подано позов про визнання автомобіля особистою власністю, а не поділ спільного сумісного майна.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за змістом свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 10.07.2012 року, автомобіль марки «Toyota», модель «Camry», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2, належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1, при цьому, позивачка ОСОБА_4 має право керування вказаним транспортним засобом (а.с. 8).

Відповідно до наявних даних, що містяться у копії паспорту позивачки, 22.02.1995 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1, 1964 року народження (а.с. 163-164).

Згідно висновку «Агентство експертної оцінки» про вартість ДТЗ, вартість автомобіля марки «Toyota», модель «Camry», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 станом на 25.11.2014 року складає 200306,00 грн. (а.с. 162).

За змістом наявної в матеріалах справи розписки датованої 20.06.2012 року, позивачка отримала від ОСОБА_5 у борг грошові кошти в сумі 200000,00 грн. для купівлі автомобіля з терміном повернення боргу до 31.12.2014 року (а.с. 7).

Постановою ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 10.09.2012 року накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження в процесі виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь третьої особи у справі боргу в сумі 1164013,09 грн. (а.с. 9).

27.02.2013 року постановою ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві оголошено розшук майна боржника, а саме: автомобіля марки «Toyota», модель «Camry», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 (а.с. 24).

Постановою ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 16.07.2014 року повторно накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження в процесі виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь третьої особи у справі боргу в сумі 1164013,09 грн. (а.с. 60).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.03.2014 року за позивачкою було визнано право власності на ? частину спірного автомобіля, знято арешт з вказаної частини та скасовано постанову державного виконавця про розшук майна боржника, а саме: автомобіля марки «Toyota», модель «Camry», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 (а.с. 105-106).

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 25.06.2014 року, вказане рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.03.2014 року скасоване та у задоволенні позову відмовлено (а.с. 108-109).

08.09.2014 року постановою ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві повторно оголошено розшук майна боржника, а саме: автомобіля марки «Toyota», модель «Camry», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 (а.с. 159-160).

22.10.2014 року державним виконавцем складено акт опису й арешту автомобіля марки «Toyota», модель «Camry», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 (а.с. 122-125).

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За змістом положень ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спірний автомобіль позивачка стверджує, що вказане майно було придбане нею за особисті кошти, а отже є її особистою приватною власністю.

Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

З огляду на викладені положення Сімейного кодексу України, наявна в матеріалах справи копія розписки про отримання позивачкою у борг 200000,00 грн. жодним чином не вказує на те, що ці кошти є її особистою власністю, адже при укладенні договору позики призюмується, що один з подружжя діє за згодою іншого. Крім того, кошти були отримані позивачкою під час шлюбу, а не до його реєстрації, що також не підтверджує посилання позивача на те, що ці гроші є її особистими коштами.

Придбаний автомобіль, як вбачається з матеріалів справи, використовувався позивачкою, її чоловіком, а також використовувався для перевезення дітей позивача та відповідача, тож кошти були отримані позивачкою в інтересах сім'ї для придбання автомобіля, який також використовувався в інтересах сім'ї всіма її членами.

За наведених обставин суд констатує, що позивачем не доведено придбання спірного автомобіля за особисті кошти, що в свою чергу не дає підстав для визнання за позивачкою права власності на автомобіль, як на майно, що придбане під час шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя.

В даному питанні суд також зазначає, що за змістом розписки та за твердженням позивачки вона отримала в борг 200000,00 грн. Автомобіль був зареєстрований за відповідачем 10.07.2012 року. При цьому, згідно висновку «Агентство експертної оцінки» про вартість ДТЗ, вартість автомобіля станом на 25.11.2014 року складає 200306,00 грн. За яку саме ціну був придбаний автомобіль позивачка не вказує, однак враховуючи, що після експлуатації автомобіля протягом більш ніж два роки він коштує більше ніж було позичено позивачкою, його вартість на час фактичної купівлі у 2012 році була значно більшої ніж розмір позичених грошових коштів. Джерела отримання позивачкою різниці вартості не встановлені та виходячи з загальних засад майнових прав подружжя, мають бути сумісною власністю чоловіка та дружини, що також вказує на безпідставність тверджень позивача про купівлю автомобіля за власні кошти.

Суд критично ставиться до посилань позивачки на те, що її чоловік помилково зареєстрував автомобіль на своє ім'я, оскільки в судовому засіданні позивачка зазначила, що попросила свого чоловіка придбати автомобіль у зв'язку із тим, що він має статус учасника бойових дій і в нього є відповідні пільги при купівлі транспортного засобу.

За змістом ст.ст. 368, 372 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Враховуючи, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і позивачка не ставила питання про поділ спільного сумісного майна подружжя, а просить визнати за нею право власності на весь спірний автомобіль з підстав придбання його за власні кошти, судом не може бути вирішене питання про визнання за позивачкою права власності на частину автомобіля в порядку поділу майна, оскільки обставини щодо визначення розміру такої частки судом не досліджувались. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 25.06.2014 року було скасоване рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області про визнання за позивачкою права власності на ? частину спірного автомобіля в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, а в задоволенні позову відмовлено.

Оскільки вимоги позивачки про визнання за нею права особистої приватної власності на спірний автомобіль не підлягають до задоволення, відповідно не підлягає до задоволення і вимога про зняття арешту з майна, як така, що є похідною від результату вирішення питання про право власності.

Згідно положень ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 379 ЦПК України, у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 58, 59, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 65, 69, 70 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Київ», про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту - відмовити.

Вжиті ухвалою суду від 13.11.2014 року заходи забезпечення позову щодо зупинення продажу арештованого в ході здійснення виконавчих дій по виконавчому провадженню №34021431 автомобіля марки «Toyota», модель «Camry», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) - скасувати.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -