У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа: ОСОБА_8 про розподіл підвального приміщення та земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та просила визнати недійсними рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 25 серпня 2010 року №481 про прийняття в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_7 у м. Івано-Франківськ з реконструйованою квартирою №1, влаштованими в просторі горища житловими і допоміжними приміщеннями та влаштованими в підвалі допоміжними приміщеннями по АДРЕСА_3 в частині включення в реконструкцію підвальних приміщень під квартирою №2 та горища над квартирою №2 цього ж будинку; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 3 квітня 2012 року НОМЕР_1 в частині оформлення на відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 права власності на підвальні приміщення під квартирою №2 та горища над квартирою АДРЕСА_4 у м. Івано-Франківськ; визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 7 травня 2012 року, видане ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі рішення міського виконавчого комітету від 3 квітня 2012 року НОМЕР_1 недійсним в частині збільшення загальної та житлової площі квартири №1 за рахунок переобладнаних ними підвальних приміщень квартири №2 та горища над квартирою №2; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - восьмикімнатну квартиру АДРЕСА_1, як незаконну; поділити підвальні приміщення, що знаходяться під квартирою №2 та горища над квартирою АДРЕСА_4 у м. Івано-Франківськ між співвласниками даної квартири - позивачем та відповідачем ОСОБА_6 відповідно до висновку експертного дослідження №9/04-2012 від 3 квітня 2012 року, виділивши ОСОБА_5 підвальні приміщення площею 25,8 кв.м та горища над квартирою площею 29,0 кв.м; провести розподіл земельної ділянки що належить до квартири АДРЕСА_2 між співвласниками квартири позивачем та відповідачем відповідно до висновку експертного дослідження №17/12-2012 р. від 20 грудня 2011 року, виділивши позивачу земельну ділянку згідно першого варіанту розподілу площею 0,0176 га (додаток 5 до висновку експерта).

Позов мотивовано тим, що внаслідок незаконних рішень та дій відповідачів, які виявились у прийнятті рішень виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради у наданні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дозволів на прийняття в експлуатацію, оформлення на них права власності, видачі правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на нерухоме майно її, як власника було позбавлено права на отримання в користування частини допоміжних приміщень.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 2 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Визнано недійсними рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 25 серпня 2010 року №481 про прийняття в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_4 у м. Івано-Франківську з реконструйованою квартирою №1, влаштованими в просторі горища житловими і допоміжними приміщеннями та влаштованими в підвалі допоміжними приміщеннями по АДРЕСА_3 в частині включення в реконструкцію підвальних приміщень під квартирою №2 та горища над квартирою №2 цього ж будинку. Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 3 квітня 2012 року НОМЕР_1 в частині оформлення на ОСОБА_7 та ОСОБА_8. права власності на підвальні приміщення під квартирою №2 та горища над квартирою №2 в будинку АДРЕСА_4 у м. Івано-Франківську. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 7 травня 2012 року, видане ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 3 квітня 2012 року НОМЕР_1 в частині збільшення загальної та житлової площі квартири №1 за рахунок переобладнаних підвальних приміщень під квартирою №2 та горища над квартирою №2. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на нерухоме майно - восьмикімнатну квартиру АДРЕСА_3. Поділено між співвласниками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підвальні приміщення, що знаходяться під квартирою №2, житлового, будинку АДРЕСА_4 у м. Івано-Франківську, виділивши ОСОБА_5 підвальні приміщення №VI, площею 9,1 кв.м, №VII, площею 1,2 кв.м, №VIII, площею 15,5 кв.м, а всього площею: 25,8 кв.м. Зобов'язано ОСОБА_5 виконати роботи, що зазначені у висновку експертного будівельно-технічного дослідження №9/04-2012 від 3 квітня 2012 року, зокрема: замурувати дверний проріз між приміщеннями №V і №VI. Виділено ОСОБА_6 підвальне приміщення №V, площею 20,5 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію у розмірі 8121 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2014 року апеляційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задоволено. Рішення місцевого суду в частині визнання недійсними рішень Івано-Франківського міськвиконкому, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, розподілу підвального приміщення, виділення у власність 44/100 частки підвального приміщення у будинку АДРЕСА_4 у м. Івано-Франківську, стягнення грошової компенсації та розподілу судових витрат скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що позивач, як співвласник квартири АДРЕСА_4, була позбавлена можливості реалізувати своє право власності на частку в допоміжних приміщеннях внаслідок проведеної реконструкції ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за згодою із ОСОБА_6 та з дозволу виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, але без її згоди, що призвело до того, що позивач була позбавлена свого права на володіння підвальним приміщенням будинку. Оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не отримали згоди усіх співвласників допоміжного приміщення (горища та підвалу) при отриманні дозволу органу виконавчого комітету місцевої ради на проведення відповідних робіт, то відповідачі порушили права тих співвласників, які такої згоди не надавали, зокрема позивача. В даному випадку горище та підвал до проведеної реконструкції були допоміжними приміщенням, які розташовані у двоквартирному житловому будинку та належали сторонам по справі на праві спільної сумісної власності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_5 суд апеляційної інстанції виходив з того, що як ОСОБА_5, так і ОСОБА_6, після купівлі квартири, могли набути право власності на спірні підвали не в порядку приватизації, а з інших передбачених законом підстав, що вони не зробили. Позивач не подала до суду належних і допустимих доказів того, що спірні приміщення на момент приватизації використовувались попередніми власниками як допоміжні та що без доступу до цих приміщень балансоутримувач не має технічної можливості експлуатувати та обслуговувати будинок в цілому. Матеріалами справи підтверджено, що у підвальних приміщеннях відсутні будь які комунікації, необхідні для забезпечення експлуатації будинку і обслуговування мешканців, а саме: тепло-, водопостачання, каналізація та інше, а тому оспорювані рішення Івано-Франківського міськвиконкому, яким зазначені підвальні приміщення передавалися ОСОБА_7 порушували б право позивача, як власника кімнати у квартирі №2 та прав ОСОБА_6 Підвали не належали ні позивачу, ні ОСОБА_6, а перебували у власності територіальної громади.

Згідно висновків апеляційного суду ОСОБА_5 зареєструвала право власності на кімнату у квартирі №2 лише 11 квітня 2012 року, а оскаржувані рішення прийняті раніше, тому виконавчий комітет не повинен був одержувати згоду від позивача на передачу підвальних приміщень, оскільки власником квартири №2 рахувався ОСОБА_6 Із свідоцтва про право власності, виданого сім'ї ОСОБА_9, у яких квартиру купив ОСОБА_6, а також з технічної характеристики квартири, яка є складовою частиною свідоцтва про право власності підвали не зазначено. При цьому, до квартири №1, яку приватизував ОСОБА_10 належала комора площею 14,0 кв.м, яка знаходиться у спірному підвалі. Тобто лише квартира №1 мала допоміжне приміщення площею 0,14 кв.м, яке знаходиться під квартирою №1, а квартира №2 таких приміщень не мала. Одержуючи технічну документацію на свою частку та реєструючи її позивач усвідомлювала, що в її частку підвали не входять. За таких обставин виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради мав право розпорядитися спірними підвалами на власний розсуд.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені судом без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, оцінки наданих ними доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_4 у м. Івано-Франківську складається з квартири №1, співвласниками якої є ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та квартири №2, співвласниками якої є ОСОБА_5 і ОСОБА_6 За даним будинковолодінням рахується земельна ділянка площею 0,0712 га, в тому числі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було приватизовано в рівних долях по 50% земельної ділянки площею 0,344 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а інша частина земельної ділянки у розмірі 0,368 кв.м належить до квартири №2 і є не розподіленою між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

ОСОБА_6 і ОСОБА_7 набули право власності на свої квартири на підставі договорів купівлі-продажу. Попередні власники набули право власності на ці квартири в порядку приватизації державного житлового фонду.

За договором купівлі-продажу, укладеним 15 травня 1998 року між ОСОБА_9, ОСОБА_11, яка діяла в інтересах неповнолітнього ОСОБА_12, ОСОБА_13 з одного боку та ОСОБА_6 останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_5 житловою площею 48,16 кв.м, загальною площею 64,15 кв.м без будь-яких допоміжних приміщень, що підтверджується технічним паспортом на квартиру №2 у цьому будинку.

26 листопада 2009 року ОСОБА_6 подав до Управління архітектури і містобудування нотаріально посвідчену заяву про надання своєї згоди на переобладнання горищного приміщення під житлові кімнати та двох підвалів під майстерню, які розташовані в будинку АДРЕСА_4 у м. Івано-Франківську.

Інший співвласник - позивач своєї згоди на таке переобладнання горищного приміщення під житлові кімнати та двох підвалів під майстерню не надавала.

Відповідно до висновків експерта під приміщеннями квартири АДРЕСА_4 у м. Івано-Франківськ знаходяться підвальні приміщення загальною площею 46,3 кв.м, точної інформації щодо площі допоміжного приміщення, розташованого над квартирою АДРЕСА_4 в м. Івано-Франківськ матеріали справи не містять.

Разом з тим, провівши співставлення правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності на нерухоме майно, що належить ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд першої інстанції з'ясував, що у відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 вересня 2006 року, яке було видано на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської ради від 17 серпня 2006 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 належить об'єкт нерухомості (шестикімнатна квартира АДРЕСА_4 м. Івано-Франківськ) загальною площею 244,2 кв.м, житловою площею 108,8 кв.м, а у відповідності до свідоцтва на нерухоме майно від 7 травня 2012 року, яке було видане на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської ради від 3 квітня 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 належить об'єкт нерухомості (восьмикімнатна квартира АДРЕСА_4 м. Івано-Франківськ) загальною площею 335,3 кв.м, житловою площею 153,6 кв.м. Тобто, житлова площа належної відповідачу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 квартири збільшилась на 44,8 кв.м.

Згідно п.1.1 договору №28 від 13 лютого 2012 року, укладеного між виконавчим комітетом Івано-Франківської ради та ОСОБА_7, замовник, яким є ОСОБА_7, здійснює реконструкцію горища в межах конструкції даху під житлові приміщення та підвальних приміщень під творчу майстерню на власній земельній ділянці на АДРЕСА_6.

Згідно ч.2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 цього Кодексу співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

У Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 2 березня 2004 року (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п. 1.1).

Згідно ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

При цьому неподільним майном є неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку.

Апеляційний суд в порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив статусу спірних приміщень горища та підвалу, а також самого будинку, не встановив балансоутримувача будинку та його власника, не перевірив чи є спірні приміщення допоміжними, чи розташовані у них технічне обладнання будинку, ким вони раніше використовувалось, чи обслуговувала побутові потреби мешканців будинку, якими доказами це підтверджується.

Суд апеляційної інстанції не врахував того, що, оскільки допоміжні та нежилі приміщення являють собою різні частини багатоквартирного будинку, які відрізняються між собою своїм призначенням, то необхідно встановити, чи є це приміщення допоміжним, в якому чи в частині якого може знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно чи якась з його частин для обслуговування будинку. Крім того, згідно посилань сторін горище було нежитловим приміщенням, а підвал - допоміжним. Разом з тим, статус як горища, так і підвалу судом не з'ясовані.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
судді В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська