Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3311/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Осоцького І.І.

суддів Панкеєва О.В., Гончар М.С.

при секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Бердянська міська рада Запорізької області про визначення порядку користування земельною ділянкою, виділення в окреме користування земельної ділянки

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому неодноразово уточнював та я в якому остаточно, з урахуванням висновків судової експертизи № 180 від 23.01.2015 року просив (т.с. 2 а.с. 75-77):

- визначити порядок користування земельною ділянкою подвір'я спільного користування площею 0,0439 га між власником житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та власниками житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, що розташовані по АДРЕСА_1, по 0,02195 га за кожним домоволодінням за наслідками судової експертизи №180 від 23 січня 2015 року;

- виділити ОСОБА_2 в окреме особисте користування земельну ділянку з земель подвір'я спільного користування будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 орієнтовною площею 0,02195 га для розміщення і обслуговування житлового будинку, будівель і споруд по АДРЕСА_1 за наслідками судової експертизи, яка має лінійні проміри між поворотними точками по периметру за годинниковою стрілкою від АДРЕСА_1: 10,47м, 16,26м, 0,45м., 12,65м, 4,38м, 3,90м, 9,90м, 3,12м, 6,65м, 0,75м, 5,50м, 5,20м, забарвлену зеленим кольором для розміщення та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1;

- припинити право спільного користування земельною ділянкою подвір'я спільного користування площею 0,0439 га між власником житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та власниками житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, залишивши співвласникам житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у користування земельну ділянку загальною площею 219,5 кв.м, що має лінійні проміри між поворотними точками по периметру за годинниковою стрілкою по вул.. Орджонікідзе: 5,50м, 0,75м, 6,65м, 3,12м, 9,90м, 3,90м, 4,38м, 3,0м, 27,02м, 11,13м, забарвлену синім кольором для розміщення та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.08.2011 року. Згідно із даними технічного паспорту, житловий будинок АДРЕСА_1 фактично розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0371 га, з них 0,0423 га було надано рішенням виконкому Бердянської міської ради від 19.03.1975 р.№ 98, в т.ч. 204,5 - в особисте користування, 219,5 кв. м - двір загального користування з сусідами - власниками житлового будинку АДРЕСА_2. Загальна площа подвір'я загального користування 0,0439 га згідно рішення виконкому № 340 від 06.08.1957 року. Право користування спірною земельною ділянкою не посвідчене правовстановлюючими документами, тобто розпорядником землі є Бердянська міська рада. Він та відповідачі є співкористувачами земельної ділянки їхнього подвір'я загального користування площею 0,0439 га, з них визначений розмір його частки - площею 0,02195 га на підставі рішення виконкому Бердянської міської ради від 19.03.1975 року № 98. На сьогодення склалося так, що сусіди використовують спільну ділянку за своїм розсудом, не погоджуючи свої дії з ним, діючи всупереч правилам добросусідства та порушуючи його права шляхом самовільної забудови подвір'я та перешкоджаючи йому в користуванні територією спільного подвір'я. Він має намір оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку під своїм житловим будинком, для чого йому необхідно виділити із спільної земельної ділянки її окрему частку та визначити розмір відповідних земельних ділянок. Самостійно домовитися із сусідами не є можливим, тому що площа самовільної забудови спільного подвір'я більше ніж 1/2 частка. Фактичне розміщення його житлового будинку, будівель і споруд та територія земельної ділянки, якою він користується, має окремий вихід на АДРЕСА_1, так само як і співкористувачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У березні 2013 року позивач подавав до суду уточнення до позовної заяви, в якій залучав ще одним відповідачем ОСОБА_8, співвласника домоволодіння АДРЕСА_2 та заявив ще одну позовну вимогу, а саме: просив визначити порядок користування земельною ділянкою подвір'я спільного користування площею 0,0439 га між співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 та власниками житлового будинкуАДРЕСА_2 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, що розташовані по АДРЕСА_1, по 0,02195 га за кожним домоволодінням за наслідками судової експертизи, залишивши сам текст позовної заяви без жодних змін.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 вересня 2014 року (т.с. 2 а.с. 3) до участі у справі правонаступником померлого відповідача ОСОБА_8 (т.с. 1 а.с.190) була залучена ОСОБА_6 (т.с. 1 а.с.210-245).

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 листопада 2014 року (т.с. 2 а.с.33) провадження у справі в частині позовних вимог щодо проведення поділу земельної ділянки подвір'я спільного користування площею 0,0439 га між власником житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та власниками житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, що розташовані по АДРЕСА_1 по 0,02195 га за кожним домоволодінням за наслідками судової землевпорядної експертизи було закрито у зв'язку з поданням представником позивача заяви про зменшення позовних вимог, в якій вона відмовилася від позовних вимог в частині проведення поділу земельної ділянки подвір'я спільного користування площею 0,0439 га між власником житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та власниками житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, що розташовані по АДРЕСА_1 по 0,02195 га за кожним домоволодінням за наслідками судової експертизи. Інші позовні вимоги залишила без змін.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Бердянська міська рада Запорізької області про визначення порядку користування земельною ділянкою, виділення в окреме користування земельної ділянки відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника за довіреністю (т.с. 1 а.с.32) ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с.175-178) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

10.06.2015 року відповідач ОСОБА_5 через свого представника - адвоката (т.с. 1 а.с. 61-62) Трет'як В.К. подала апеляційному суду через канцелярію письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (т.с. 2 а.с.202- 206).

У судове засідання 23.06.2015 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 193-199) представник позивача ОСОБА_3, відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та представник третьої особи - Бердянська міська рада Запорізької області не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Представник позивача ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили.

Відповідач ОСОБА_5 через свого представника Трет'як В.К. подала у судовому засіданні заяву (т.с. 2 а.с.213), в якій просила розглядати дану справу за її відсутністю, апеляційну скаргу позивача відхилити, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_6 подала апеляційному суду поштою заяву (т.с. 2 а.с. 208-211), в якій просила розглядати дану справу без її участі у зв'язку із проблемами виїзду із Донецької області, щодо задоволення позовних вимог позивача не заперечує.

Третя особа - Бердянська міська рада Запорізької області подала апеляційному суду клопотання (т.с. 2 а.с.205) про розгляд апеляційним судом цієї справи за відсутністю її представника, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін, апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки у дане судове засідання представника позивача ОСОБА_3 і відповідача ОСОБА_4 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у цій справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта - позивача ОСОБА_2 і представника останнього за довіреністю (т.с. 2 а.с.212) ОСОБА_10 та представника відповідача ОСОБА_5 - Трет'як В.К., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 12, 38, 40, 158 ЗК України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 3, 10-11, 57-60, 62, 64, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності останнього.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.08.2011 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці розміром 204,5 кв.м (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02.08.2011 року, реєстровий № 1505 та витяг про державну реєстрацію прав, копії т.с. 1 а.с.6-7).

На час ухвалення рішення по справі співвласниками сусіднього домоволодіння АДРЕСА_2 є: ОСОБА_4, розмір частки якої складає 1/4;. ОСОБА_5, якій належить на праві спільної часткової власності 1/5 частка згідноз договором дарування від 02.06.1992 року та 33/80 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.02.2015 року, реєстровий №2-75, та ОСОБА_6, якій належить 11/80 частки домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.02.2015р., реєстровий №2-110, що підтверджується зазначеними правовстановлюючими документами та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (копії т.с. 1 а.с. 48-50).

Як вбачається із копії технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_2, виготовленого станом на 20.05.1992 року, в розділі особливі відмітки, вказано, що земельна ділянка площею 557,7 кв.м відведена згідно рішення виконкому від 11.01.1954 року №2 (т.с. 1 а.с.47).

Предметом спору у даній справі є визначення порядку користування спірною земельною ділянкою, зазначеною як двір спільного користування двох домоволодінь № АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 площею 439 кв. м, припинення права спільного користування нею та виділення позивачу в окреме особисте користування земельної ділянки з земель подвір'я спільного користування площею 0,02195 га.

Як вбачається із наданих представником Бердянської міської ради Запорізької області письмових доказів, на підставі рішення виконкому Осипенківської (тепер Бердянська) міської ради депутатів трудящих № 497 від 12.12.1956 року було надано дозвіл на оформлення управлінням головного архітектора та міськомунгоспу в установленому порядку документів на збудований гр. ОСОБА_11 будинок по АДРЕСА_2 з правом спільного користування подвір'ям.

На підставі рішення № 340 виконавчого комітету Осипенківської міської ради депутатів трудящих від 06.08.1957 року відведено ОСОБА_11 до збудованого будинку по АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 300 кв.м за рахунок зменшення садиби АДРЕСА_2, належній ОСОБА_12, у відповідності з виявленою нею згодою, з правом спільного користування двором площею 439 кв.м.

На підставі цього рішення була проведена відбивка меж і передано земельну ділянку в натурі до збудованого будинку по АДРЕСА_1 площею 300 кв.м ОСОБА_11 з правом спільного користування двором з співкористувачем ОСОБА_12 площею 439 кв.м, що підтверджується актом № 475 від 02.09.1957 року (копія т.с. 1 а.с.14).

Крім цього, судом першої інстанції правильно з'ясовано, що згідно із рішенням виконкому Бердянської міської ради депутатів трудящих № 98 від 19.03.1975 року у зв'язку з будівництвом 9-типоверхового будинку по вул. Мелітопольське Шосе, було вилучено земельну ділянку із користування ОСОБА_11 площею 96 кв.м, що підтверджується вказаним рішенням виконкому (т.с. 1 а.с.10).

Як вбачається із висновків судових експертиз, проведених у цій справі, №050/12-13 від 27.12.2013 року (т.с. 1 а.с. 143-156) та повторної №180 від 23.01.2015 року (т.с. 2 а.с. 58-65), на земельній ділянці подвір'я спільного користування розташовані як житловий будинок АДРЕСА_1, позначений літ. «А,а», так і житловий будинок АДРЕСА_2, позначений літ. «А, А1, а1,а2», а крім цього альтанка «Г», що включена до складу домоволодіння АДРЕСА_1, як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.08.2011 року, та літня кухня «В», як складова домоволодіння АДРЕСА_2 згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом, виданих відповідно ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Із змісту позовної заяви ОСОБА_2 слідує, що в обґрунтування своїх вимог він посилався на ст.ст. 89, 103 ЗК України та ст.ст. 358, 367 ЦК України.

Втім, ст. 89 ЗК України регулює питання поділу земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності, між співвласниками житлового будинку, подружжям чи членами фермерського господарства.

Ст. 103 ЗК України врегульовано питання дотримання правил добросусідства власників чи землекористувачів земельних ділянок.

Щодо норм ЦК України, на які посилається позивач, то вони регулюють питання здійснення права спільної часткової власності (ст.358) чи поділу майна, що є у спільній частковій власності (ст.367).

Проте, спірна земельна ділянка подвір'я спільного користування не перебуває у спільній частковій чи сумісній власності сторін у цій справі, тому норми законодавства, що регулюють питання володіння і користування майном, що перебуває у спільній частковій власності та його поділ, на які посилається позивач, не підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м. Бердянська, розпорядження якою відноситься до компетенції Бердянської міської ради, згідно ст.ст. 12, 38, 40 ЗК України.

Згідно із ч. ч. 3, 5 ст.158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користування громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач порушив процедуру вирішення цього спору, попередньо не звернувшись до органу місцевого самоврядування щодо вирішення спору про дотримання правил добросусідства з приводу користування подвір'ям спільного користування.

Однак, як роз'яснено в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із подальшими змінами) спори щодо додержання правил добросусідства розглядаються судами і в тому разі, коли вони попередньо не розглядалися відповідним органом місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилаєтьсяяк на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, а суд першої інстанції, згідно ч.1 ст.11 цього Кодексу, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 2 ст.11 ЦПК України закріплено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У своєму позові ОСОБА_2 просив суд першої інстанції визначити порядок користування земельною ділянкою подвір'я спільного користування між власниками сусідніх домоволодінь з виділенням йому в окреме користування половини цієї земельної ділянки, що суперечить положенням ЗК України, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки питання регулювання земельних відносин, розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вирішення інших питань у сфері землеустрою відповідно до закону відноситься до виключної компетенції відповідної міської ради, а не суду.

Отже, суд першої інстанції правильно зазначав в оскаржуємому рішенні у цій справі, що він не вправі наразі визначати порядок користування земельною ділянкою подвір'я спільного користування площею 0,0439 га між позивачем, як власником допомоволодіння АДРЕСА_1, та власниками сусіднього домоволодіння АДРЕСА_2, відповідачами по справі, з виділенням ОСОБА_2 в окреме користування земельної ділянки площею 0,02195 га та припиненням права спільного користування на спільну земельну ділянку, оскільки в такому випадку суд фактично здійснить наділення сторін додатковими земельними ділянками для обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, що є неприпустимим, так як зазначені питання не можуть вирішуватися судом, бо віднесенні до компетенції органів місцевого самоврядування.

Бердянська міська рада Запорізької області, як третя особа у цій справі, проти задоволення позову позивача у цій справі заперечувала (т.с. 2 а.с.34-36).

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що зазначаючи в позовній заяві на порушення сусідами його прав щодо використання в рівній мірі з ними земельної ділянки подвір'я спільного користування, позивач між тим не звертався до суду з позовними вимогами до відповідачів щодо усунення порушення його прав на спірну земельну ділянку як то шляхом зобов'язання відповідачів утриматися від певних дій чи в будь-який інший спосіб обмежити здійснення ними цивільних прав, якщо вони вчиняються на шкоду позивачу.

Посилання же представників позивача на те, що судовий експерт надав один варіант визначення порядку користування земельною ділянкою подвір'я спільного користування (т.с. 2 а.с.58-60), і саме його суд першої інстанції повинний був покласти в основу свого рішення, бо експерт володіє спеціальними знаннями і для цього призначалася експертиза, є неприйнятними для суду, оскільки судове рішення, відповідно до ст.213 ЦПК України, повинно бути законним і обґрунтованим: законним є рішення, яким суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судовий експерт проводить дослідження об'єктів, явищ і процесів на основі спеціальних знань, а не з точки зору норм права, їх дотримання і застосування, а висновок експерта, відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України не є обов'язковим для суду і оцінюється за правилами, встановленими ст.212 цього Кодексу.

Однак в даному випадку висновок експерта, навіть, не потребує оцінки, як письмового доказу із зазначенням мотивів його прийняття чи відмови у прийнятті у взаємозв'язку з іншими доказами, враховуючи, що позивач неправильно обрав для себе спосіб захисту порушеного, на його думку, права.

Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що задоволенню не підлягають, відповідно, не підлягають відшкодуванню і понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору та витрат, пов'язаних з проведенням експертиз.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові та його представниками у судовому засіданні у цій справі та яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 3 ч. 1 ЦПК України ОСОБА_2 мав право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів, якщо вважав, останні порушені, не визнані або оспорюють ся відповідачами у цій справі.

Проте, відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Виключно позивачеві ОСОБА_2 у цій справі належить право обирати спосіб захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Однак, обраний ОСОБА_2 у цій справі спосіб захисту його прав суперечить способам захисту прав осіб, визначеним законами України.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, які відповідним чином оцінив.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представники останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі та у спростування фактичних обставин цієї справи, встановлених судом першої інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту - позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів у цій справі судових витрат у вигляді судового збору 121,80 грн. (т.с. 2 а.с.185), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Осоцький І.І. Панкеєв О.В.Гончар М.С.