У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Долинському районі Івано-Франківської області про відшкодування втраченого заробітку за касаційною скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Долинському районі Івано-Франківської області на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 23 вересня 1998 року під час роботи в колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Петровського в с. Рубань Немирівського району Вінницької області з нею стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок чого вона стала інвалідом 2 групи з втратою професійної працездатності, що призвело до часткової втрати заробітку. Після прийняття Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання», починаючи з 1 квітня 2001 року, всі страхові виплати у зв'язку каліцтвом на виробництві проводить Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2011 року, яка набрала законної сили 28 травня 2013 року, визнано неправомірною відмову виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Долинському районі Івано-Франківської області (далі - Відділення) відносно невиплати їй щомісячної грошової суми в зв'язку з частковою втратою працездатності та здійснення соціальних послуг. Зобов'язано Відділення призначити їй страхову виплату втраченого заробітку та виплачувати відповідні грошові суми щомісяця, починаючи з 1 квітня 2001 року постійно, на час встановлення втрати працездатності медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК), з урахуванням гірських та індексу інфляцій. Відповідачем під час виконання постанови нараховано та виплачено за період 2001 - 2013 роки втрачений заробіток у розмірі 39 620 грн 06 коп. Проте з даною сумою вона не погоджується, оскільки Відділенням невірно взято за основу розрахунку мінімальну заробітну плату, а також не враховані гірські надбавки у розмірі 20% та індекс інфляції.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідача на її користь 54 152 грн втраченого заробітку в зв'язку з каліцтвом на виробництві.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з Відділення на користь позивача 54 152 грн втраченого заробітку у зв'язку з каліцтвом на виробництві.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову змінено, зменшено розмір стягнутої з відповідача грошової суми до 25 584 грн 40 коп.

У касаційній скарзі Відділення просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що є всі законні підстави для стягнення з Відділення на користь позивача 54 152 грн недоплаченого втраченого заробітку у зв'язку з каліцтвом на виробництві у період з квітня 2001 року до серпня 2013 року.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, однак, урахувавши рекомендації Верховного Суду України від 3 квітня 1997 року відносно застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, визначив втрачений ОСОБА_3 заробіток у зв'язку з каліцтвом на виробництві в розмірі 65 204 грн 42 коп., стягнувши з відповідача на її користь різницю між розрахованою та сплаченою сумою в розмірі 25 584 грн 40 коп. та, зазначивши, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що під час виконання трудових обов'язків на колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Петровського в с. Рубань Немирівського району Вінницької області (правонаступником якого стало сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю ім. Петровського) з ОСОБА_3 стався нещасний випадок, про що складено акт від 21 жовтня 1998 року за формою Н1. У результаті отриманої травми позивач є інвалідом 2 групи і ступінь втрати нею професійної працездатності становить 70 % на строк до 1 лютого 2001 року.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2001 року з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім. Петровського на користь ОСОБА_3 стягнуто втрачений заробіток у розмірі 123 грн 40 коп. щомісячно, починаючи з 29 вересня 1998 року до 1 лютого 2001 року в розмірі 3 455 грн 70 коп., одноразову допомогу в розмірі 12 339 грн 60 коп., 2 550 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати. При визначенні розміру відшкодування шкоди суд виходив із середнього заробітку ОСОБА_3 на підставі довідки підприємства від 12 травня 2000 року, яка становила 176 грн 28 коп.

Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду від 12 березня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_3 Визнано неправомірною відмову Відділення щодо призначення їй виплати щомісячної грошової суми у зв'язку з частковою втратою працездатності та здійснення соціальних послуг. Зобов'язано Відділення призначити ОСОБА_3 страхову виплату втраченого заробітку та виплачувати відповідні грошові суми щомісяця, починаючи з 1 квітня 2001 року постійно, на час встановлення втрати професійної працездатності МСЕК, з урахуванням гірських та індексу інфляції.

Згідно зі ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі коли потерпілому одночасно із щомісячною страховою виплатою призначено пенсію по інвалідності у зв'язку з одним і тим самим нещасним випадком, їх сума не повинна перевищувати середньомісячний заробіток, який потерпілий мав до ушкодження

здоров'я. Визначені раніше сума щомісячної страхової виплати та пенсія по інвалідності зменшенню не підлягають.

Таким чином, щомісячна страхова виплата обов'язково сумується з пенсією по інвалідності, що призначена у зв'язку з одним і тим самим нещасним випадком.

Відповідно до ч. 3 ст. 1195 ЦК України шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 21, 28, 37 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», встановлення Відділенням розміру щомісячної страхової виплати без урахування пенсії по інвалідності не передбачено.

Крім того, як визначено в ст. 71 ЦК УРСР (з урахуванням п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року) та як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 1, 1-1, 1-2, 22 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права (позовна давність), встановлюється тривалістю у три роки. У тому випадку, коли вимоги потерпілого стосуються перерахунку сум щомісячних платежів (у тому числі і в разі неправильного обчислення розміру щомісячних платежів) раніше визначених судом або роботодавцем, при задоволенні позову кошти стягуються за час, що не перевищує трьох останніх років, які передували моменту звернення особи до суду.

Отже, вимоги потерпілого про перерахунок та стягнення сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, у зв'язку з неправильним застосуванням коефіцієнтів підвищення тарифних ставок чи у зв'язку зі зміною середнього заробітку позивача підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, не надав належної оцінки фактичним обставинам справи, правам та обов'язкам сторін, з урахуванням правовідносин, що між ними виникли, не врахував положень вищевказаних норм та погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 втраченого заробітку в зв'язку з каліцтвом на виробництві з квітня 2001 року, не звернувши увагу на те, що позов з відповідними вимогами був поданий 5 лютого 2014 року.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Долинському районі Івано-Франківської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська