АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3311/15 Головуючий 1 інст. - Пашнєв В.Г.
Категорія: договір дарування Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Крилової Т.Г., Шаповал Н.М.,

за участю секретаря Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи Другої Харківської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2, за участю третьої особи Другої Харківської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності.

На обґрунтування вказав, що перебуває з відповідачкою в юридичному шлюбі, зареєстрованому 01 березня 2000 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 57.

В квітні 2011 року у нього стався закритий перелом обох кісточок та заднього краю гомілкової кістки правої гомілки зі зміщенням, у звязку з чим він потребував стороннього догляду.

ОСОБА_2 запропонувала свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням його житла в належному стані в обмін на оформлення права власності на належну йому квартиру АДРЕСА_1, в якій він проживає.

23 червня 2011 року між ними укладено договір дарування, нотаріально посвідчений держаним нотаріусом Другої Харківської нотаріальної контори ОСОБА_3 за реєстровим № 404.

Останні десять місяців перед зверненням до суду відповідачка припинила виконувати обовязки щодо забезпечення його харчуванням, доглядом та фінансами.

Посилаючись на помилку щодо правових наслідків угоди, оскільки він мав на меті укладення договору довічного утримання, просив визнати договір дарування від 23 червня 2011 року, нотаріального посвідчений державним нотаріусом Другої Харківської нотаріальної контори ОСОБА_3 за реєстровим № 404, недійсним та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідачка позов не визнала, посилаючись на те, що вона як дружина постійно доглядає за чоловіком належним чином. Крім того, просила застосувати строк позовної давності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2015 року другий абзац резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції: «В задоволенні іншої частини позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовити».

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зокрема зазначає, що обставини укладення договору дарування належним чином не зясовані.

Позивачка рішення суду першої інстанції не оскаржила, в запереченнях на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів про укладення оспорюваного договору під впливом помилки. Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання; 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (попущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

За положеннями ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотне значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобовязана відшкодувати другій стороні завдані збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Під помилкою в даному випадку слід розуміти таке неправиль не сприйняття субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в юридичному шлюбі, зареєстрованому 01 березня 2000 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 57.

23 червня 2011 року укладеного договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав безоплатно, а ОСОБА_2 прийняла як дарунок у власність квартиру АДРЕСА_1. Договір нотаріально посвідчений 23 червня 2011 року державним нотаріусом Другої Харківської нотаріальної контори ОСОБА_3 за реєстровим № 404 (а. с. 31).

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що в квітні 2011 року потребував стороннього догляду у звязку з тим, що у нього стався закритий перелом обох кісточок та заднього краю гомілкової кістки правої гомілки зі зміщенням. Відповідачка запропонувала йому свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням його житла в належному стані в обмін на оформлення права власності на спірну квартиру. Однак в нотаріальній конторі відмовлено в посвідченні договору довічного утримання, оскільки вони перебувають у шлюбі. На даний час він проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 та несе витрати по утриманню цього майна. ОСОБА_2 проживає в своїй квартирі № 21 в цьому ж будинку, ніколи йому матеріально не допомагала, лише іноді купувала продукти харчування. А останні десять місяців перед зверненням до суду взагалі перестала виконувати обовязки щодо забезпечення його харчуванням, доглядом та фінансами.

Такі обставини свідчать про те, що на час укладання договору дарування між сторонами була досягнута домовленість щодо істотних умов іншого договору - довічного утримання.

За таких обставин, підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 у суду першої інстанції не було.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про визнання договору дарування, укладеного між сторонами, нотаріально посвідченого 23 червня 2011 року державним нотаріусом Другої Харківської нотаріальної контори ОСОБА_3 за реєстровим № 404, недійсним та визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Керуючись статтями 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. п. 1, 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, нотаріально посвідчений 23 червня 2011 року державним нотаріусом Другої Харківської нотаріальної контори ОСОБА_3 за реєстровим № 404, недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили негайно і може бути оскаржене в касаційному порядку двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді