АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6764/15 Справа № 205/9900/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Залімська Н. В. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на житловий будинок, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на житловий будинок, мотивуючи тим, що починаючи з 1970 року він є власником домоволодіння АДРЕСА_1.

Зазначав, що набуття права власності підтверджується рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Дніпропетровська від 25 лютого 1970 року №8996 про узаконення житлового дому в спірному домоволодінні та рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 1970 року, яким за ним визнано право власності на спірне домоволодіння.

Вказував, що у подальшому ним було здійснено добудови до даного домоволодіння та рішенням Ленінської районної ради народних депутатів від 14 грудня 1990 року за №651/78 було затверджено акт приймання в експлуатацію житлового будинку А-1 з 4-х кімнат, житловою площею 42.4 кв.м, корисною площею 57.6 кв.м, літньої кухні Б, сараїв В.Г., вбиральні Д.

Посилаючись на те, що під час звернення до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу щодо посвідчення правочину відносно спірного домоволодіння, йому стало відомо, що в інвентаризаційній справі КП «Дніпропетровське БТІ» відсутні відомості щодо реєстрації права власності на дане домоволодіння, а тому просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, який складається із житлового будинку А-1, загальною площею 68.0 кв.м, житловою площею 42.4 кв.м, Б - літня кухня, В,Ж,З,И,К,Л - сараї, М - навіс, №1-14, 1 - споруди.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Частиною 2 ст.331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав - ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Положення ч.2 ст.331 ЦК України слід розуміти у системному зв'язку із положенням ст.182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об'єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Вказані норми встановлюють особливий порядок виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, яким передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації та державній реєстрації. При цьому, за змістом даних норм, державна реєстрація права власності та державна реєстрація майна (прав власності на майно), яка здійснюється на підставі Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", не є тотожними поняттями. Реєстрація речових прав, на відміну від державної реєстрації прав власності, не має правовстановлюючого значення.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Дніпропетровська від 25 лютого 1970 року №8996 узаконено житловий будинок в домоволодінні АДРЕСА_1 з земельною ділянкою, площею 52.7 кв.м (а.с.12).

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 1970 року, яке чинне на даний час, визнано за позивачем ОСОБА_2 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.22).

Домоволодіння складається з житлового будинку А-1, загальною площею 68.0 кв.м, житловою площею 42.4 кв.м, Б - літня кухня, В,Ж,З,И,К,Л - сараї, М - навіс, №1-14,1 споруди.

Зазначений житловий будинок та господарські будівлі, згідно акту державної технічної комісії по прийняттю в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд, були прийняті в експлуатацію, що затверджено рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м.Дніпропетровська №651/78 від 14 грудня 1990 року (а.с.13-19).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є такими, що заявлені передчасно, оскільки відсутні будь-які документи, що підтверджують наявність спору між сторонами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1,2,3 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Як роз'яснено у п.п.3,4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" від 30 березня 2012 року №6 право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (ст.ст.35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1,7 та 8 Закону України "Про архітектурну діяльність", отриманої відповідно до статей 29,31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27,30 зазначеного Закону.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК, частини першої статті 182 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абзац 1 частини 3 статті 331 ЦК України).

За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст.376 ЦК України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-130-цс від 04 грудня 2013 року, у розумінні частини 1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови, уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно - будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником отримано право власності. Об'єкти нерухомого майна до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності.

Апелянтом не враховано, що для переобладнання, перепланування, перебудови чи добудови належного на праві власності нерухомого майна, крім переобладнань, які не вважаються самочинним будівництвом, його власнику достатньо попередньо звернутися до органу місцевого самоврядування за одержанням дозволу на проведення конкретних робіт і в разі отримання відмови оскаржити її до суду.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво, в даному випадку, може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Таким чином позивачем не було надано до суду доказів в порядку ст.ст.57-59 ЦПК України на предмет доведення факту розгляду компетентним державним органом питання оформлення права власності, як й не надано доказів порушення, невизнання чи заперечення прав позивача відповідачем чи іншими особами або створення неможливості реалізації позивачем свого права власності у передбаченому чинним законодавством порядку.

Крім того, з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт», позивач не позбавлений права в установленому порядку звернутися до органу державного архітектурно-будівельного контролю із заявою про введення в експлуатацію спірного нерухомого майна.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на постійні зміни законодавства, які призвели до обмеження позивача у здійснені його права, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не відповідають дійсності.

Доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції не з'ясував у повному обсязі обставини справи, не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта є також хибними, а тому колегією суддів не приймаються до уваги, так як зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.