Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 січня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитини та на виїзд дитини за кордон без згоди батька, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хустського районного суду від 5 листопада 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

23.09.2014 ОСОБА_1 в інтересах доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи наступним. У шлюбі ОСОБА_1 із ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 донька ОСОБА_2, рішенням Хустського районного суду від 12.09.2013 шлюб розірвано, після розірвання шлюбу донька проживає з матір'ю. Стосунки колишнього подружжя напружені, зв'язку вони не підтримують. Донька має вроджену аномалію розвитку правої нижньої кінцівки (дисплазію кульшового суглобу), внаслідок чого потребує тривалого ортопедичного лікування і надання кваліфікованої медичної допомоги. Мати має можливість повезти дитину для консультації та лікування за кордон. У першій половині 2014 року позивач звертався до відповідача по дозвіл на поїздку дитини за кордон, але дозволу не отримав, через що дитина не може виїхати за кордон.

Посилаючись на відсутність установлених законом обмежень для виїзду дитини за кордон, на право дитини в супроводі матері виїжджати за кордон, на необхідність захисту конституційних прав дитини, її законних інтересів, вказуючи на порядок вирішення відповідного спору судом та виходячи з положень ЦК України щодо особистих немайнових прав фізичної особи, інших положень законодавства, що регулює питання виїзду дитини за кордон та виготовлення проїзних документів, позивач просив: надати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на тимчасові поїздки за кордон до Угорської, Чеської, Словацької, Польської Республік, Румунії, Болгарії, Чорногорії, Хорватії, Туреччини, Єгипту, Білорусії, Російської Федерації з метою лікування, відпочинку й оздоровлення та на виготовлення проїзного документа дитини без згоди батька ОСОБА_3.

Рішенням Хустського районного суду від 05.11.2014 позов задоволено: надано малолітній дитині ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на тимчасові поїздки за кордон з метою лікування, відпочинку та оздоровлення в супроводі її матері ОСОБА_1 та на виготовлення проїзного документа дитини без згоди батька дитини ОСОБА_3.

Відповідач порушує в апеляції питання про скасування рішення суду та відмову в позові. Стверджує, що мати дитини не намагалася зв'язатися з ним для отримання проханих дозволів, не довела позов, оскільки не надала доказів, що сама має право на перетин кордону у зазначені нею країни, не довела наміру виїзду саме з метою лікування дитини та не надала доказів матеріальної спроможності здійснити поїздку. Крім того, позивач не зазначив чітко, до якої саме країни має намір виїжджати з дитиною, не вказав відповідну країну чи країни і суд, що порушує права позивача на побачення з дитиною. Відмова відповідача добровільно надати згоду на виготовлення дитині проїзного документа та на її виїзд за кордон спростовується наявними у справі дозволами відповідача на вчинення відповідних дій.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який апеляцію підтримав, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5, які апеляцію не визнали, розглянувши справу на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність відповідача, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, доведеності та необхідності забезпечення можливості реалізації дитиною її особистих немайнових прав. Суд правильно застосував у спірних правовідносинах норми матеріального права, якими вони регулюються, рішення суду по суті спору вірне, відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дано правильну оцінку. Водночас суд припустився певних порушень норм процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_1 і ОСОБА_3, шлюб між якими, що був укладений 19.12.2009, розірвано чинним рішенням Хустського районного суду від 12.09.2013, доньку колишнього подружжя залишено на утриманні та вихованні матері (а.с. 6-8). Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 6919/693, оформленою Мукачівською обласною дитячою лікарнею 15.08.2013 (а.с. 9), іншими матеріалами справи підтверджується, що дитина має вроджену аномалію розвитку правої нижньої кінцівки (дисплазію кульшового суглобу). Дитина потребує тривалого ортопедичного лікування і надання кваліфікованої медичної допомоги. Ці обставини ніким не заперечуються.

Як випливає з матеріалів справи, з правової позиції відповідача, його реальних дій та було підтверджено учасниками процесу в апеляційному суді, батько фактично створює перешкоди для виготовлення для дитини проїзного документа та для її виїзду за кордон з метою лікування, реабілітації та відпочинку. Доказів досягнення між батьками згоди зі спірного питання немає, наявні у справі нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_3 від 31.10.2014 про дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі матері та про дозвіл на виготовлення дитині проїзного документа (а.с. 24, 25) у дійсності не свідчать про усунення підстав для спору та про його вирішення: у заяві про дозвіл на виїзд дитини за кордон йдеться про поїздки до Угорщини та до інших країн Шенгенської зони, що триватимуть з 05.11.2014 по 05.02.2015, тобто, лише протягом трьох місяців, що вимагає після закінчення цього строку від матері знову звертатися до батька дитини по дозвіл; заява про дозвіл на виготовлення проїзного документа була після вирішення справи судом забрана від представника позивача з посиланням на факт ухвалення судового рішення, тому мати не має в своєму розпорядженні цієї заяви і не може на її підставі виготовити документи; ці факти сторони визнали в апеляційному суді.

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну, а також право на охорону здоров'я гарантуються Конституцією України (ст.ст. 33, 49). Згідно зі ст. 3 п. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991, ст. 7 ч. 8 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Конвенція передбачає, що Держави-учасниці: поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2); визнають право дитини на користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоров'я та засобами лікування хвороб і відновлення здоров'я; намагаються забезпечити, щоб жодна дитина не була позбавлена свого права на доступ до подібних послуг системи охорони здоров'я (ст. 24 п. 1).

Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, право на охорону здоров'я та на медичну допомогу належать до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269, 270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст. 269 ч. 3 ЦК України). Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя; фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 271, ст. 272 ч. 1 ЦК України).

Із указаними нормами кореспондуються положення:

ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4); аналогічні положення ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII);

ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст. 242 ч. 1, ст. 272 ч. 1, ст. 283 ч. 1, ст. 284 ч.ч. 1, 2 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на охорону її здоров'я та на надання їй медичної допомоги, дитина, в інтересах якої діє законний представник, має право на вибір лікаря та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій; аналогічні положення Преамбули та ст.ст. 6, 38 Основ законодавства України про охорону здоров'я, які передбачають також вільний вибір закладу охорони здоров'я.

Законом № 3857-XII установлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон; за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду (ст. 4 ч. 2); Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3). Згідно із Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою КМ України від 31.03.1995 р. № 231, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально; за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду (п. 18). За Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп. 2 абз. 9).

Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею; обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених ЦК України та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними (ст. 274 ЦК України). Закони України не містять заборон чи обмежень прав фізичної особи на охорону здоров'я, на медичну допомогу, що включають в себе і право на вибір лікувального закладу, не пов'язують здійснення таких прав виключно із територією України та не містять заборони для фізичної особи одержати медичну допомогу, лікування за межами України, не обмежують можливість реалізації таких прав певним переліком іноземних держав. Вищезгадані Правила оформлення документів та Правила перетинання державного кордону не пов'язують оформлення проїзних документів та перетинання дитиною державного кордону із наявністю у відповідному рішенні суду вказівки на конкретну іноземну державу, для виїзду в яку належить оформити документи чи в яку саме належить здійснити виїзд. Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб (ст. 275 ч. 1 ЦК України).

Зміст вищенаведених норм у сукупності вказує на те, що дитина не може бути необґрунтовано обмежена у здійсненні особистих немайнових прав, у т.ч., у праві виїзду за кордон для одержання медичної допомоги, консультацій лікарів, лікування, реабілітації тощо, законодавчих підстав для обмеження права дитини, матері, яка діє в інтересах дитини, на вибір лікаря, лікувального закладу за кордоном немає. Позивач пов'язував відповідні вимоги саме з необхідністю забезпечення лікування дитини, водночас, на власний розсуд здійснюючи право на захист і розпоряджаючись цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), позивач поставив вимогу про визначення конкретних країн для тимчасового виїзду дитини, чим визначив відповідні межі позову.

Заперечення батька щодо виготовлення дитині проїзного документа та її тимчасового виїзду за кордон, доводи апеляції не відповідають положенням законодавства, обґрунтовуються посиланнями на обставини, що не мають правового значення у контексті захисту особистих немайнових прав дитини. Такі заперечення відповідача не ґрунтуються на конкретних нормах закону, на фактах, пов'язаних саме з дитиною, які б слугували підставами для застосування відповідних обмежень, загалом заперечення проти позову та доводи апеляції ґрунтуються на припущеннях. Тож необґрунтована відсутність згоди батька на виготовлення дитині документів та на її виїзд за кордон із обумовленою метою, фактичне обмеження права дитини на лікування нічим не обґрунтованим розсудом батька порушує права дитини.

Рішення суду першої інстанції вірне як таке щодо необхідності надання дозволу без згоди батька на виготовлення та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за межі України дитини та на тимчасовий її виїзд за межі України. Поряд із цим, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України), тож суди першої та апеляційної інстанцій не вправі виходити за межі вимог, пред'явлених позивачем. Між тим, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1, яка просила дозволити тимчасові виїзди доньці за кордон України у конкретно визначені країни. У цьому сенсі доводи апеляції ОСОБА_3 про вихід суду за межі позовних вимог слід взяти до уваги та на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію задовольнити частково, змінити рішення суду із приведенням його у відповідність до вимог позову.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Хустського районного суду від 5 листопада 2014 р. змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини в такій редакції: «надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проїзних документів для доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, і на тимчасові виїзди доньки ОСОБА_2 у супроводі матері з України за кордон до Угорщини, Словацької Республіки, Чеської Республіки, Республіки Польщі, Румунії, Республіки Болгарії, Чорногорії, Республіки Хорватії, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Республіки Білорусь і Російської Федерації з метою лікування, відпочинку та оздоровлення без згоди батька - ОСОБА_3».

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді