У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування нерухомого майна та визнання права власності на майно за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 3 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина. Він як спадкоємець має право на 4/9 частки житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, однак у видачі йому свідоцтва на право власності в порядку спадкування відмовлено у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцю.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на 4/9 частки житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування та витребувати її з володіння ОСОБА_5

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 3 січня 2015 року, залишеним без змін апеляційного суду Закарпатської області від 23 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Витребувано від ОСОБА_5 4/15 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 та визнано право власності на них за ОСОБА_3 У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення змінити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 постійно проживали разом зі спадкодавцем, ОСОБА_6, на час відкриття спадщини, тому прийняли спадщину в рівних частках по 3/15 від 1/5 частки, належної спадкодавцю. Шляхом додавання 1/5 частки, яка належить позивачу як члену колгоспного двору та 3/15 часток, успадкованих після смерті матері, частка, належна ОСОБА_3 становить 4/15 часток житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду, зазначивши також, що 7 жовтня 2011 року ОСОБА_4 подарував спірний житловий будинок сину - ОСОБА_7, а 19 жовтня 2011 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за останнім. Отже, якщо майно було набуте безоплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч. 3 ст. 388 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ст. 392 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843443/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що спірне господарство до 7 вересня 1976 року було колгоспним двором і ньому проживали лише члени колгоспного двору, якими у 1974-1976 роках були: ОСОБА_4, його батько, ОСОБА_8, мати, ОСОБА_9, син, ОСОБА_10, дружина, ОСОБА_6, син, ОСОБА_3, та яким майно колгоспного двору по АДРЕСА_1 на той час належало на праві сумісної власності.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, після смерті якого спадкоємство в майні колгоспного двору не відкрилось (ст. 563 ЦК УРСР).

З 7 вересня 1976 року господарство з колгоспного двору стало робітничим двором, оскільки колгосп «Комунар» реорганізувався у радгосп «Комунар».

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Судом установлено, що згідно з довідкою виконавчого комітету Великокопанської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 26 лютого 2013 року суспільна група господарства відповідно до погосподарської книги за 1977 - 1979 роки № 4 є робітничою і в господарстві ОСОБА_4 проживали: дружина ОСОБА_6 та сини: ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_3

Разом з тим суспільна група двору визначається не з дати реорганізації колгоспу, 7 вересня 1976 року, а з часу внесення запису про зміну категорії двору в погосподарську книгу про введення обліку в селі, який проводиться на початок року в січні місяці.

Таким чином, з 1 січня 1977 року змінилась суспільна група господарства з колгоспної на робітничу, у зв'язку з чим член двору, ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, не мала частку в колгоспному дворі, ОСОБА_5 не набув право на частку в колгоспному дворі, оскільки народився вже в робітничому дворі, а ОСОБА_10 станом на 1 січня 1977 року проживав в інтернаті, після повернення з якого у спірному будинку ніколи не проживав, у 1992 році виїхав на проживання до Ростова і не заявляв вимоги про визнання за ним права на частку в спірному майні.

Проте апеляційний суд передчасно встановив час припинення колгоспного двору та не врахував, що позивач, його вітчим - ОСОБА_4, та мати - ОСОБА_6, мали право власності на 1/3 частку майна колгоспного двору.

Також судом установлено, що на момент смерті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у будинку АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані (прописані) ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які є спадкоємцями першої черги.

Отже, апеляційний суд не дав оцінки тому, чи позивач прийняв спадщину після смерті матері відповідно до вимог ч. 2 ст. 1258 ЦК України та чи не успадкував він 1/9 частку спірного житлового будинку, у зв'язку з чим, за доводами позивача, йому належить 4/9 частки.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідив і не оцінив доводи позивача та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Також апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередні судові рішення, суд касаційної інстанції в ухвалі від 16 липня 2015 року зазначив про необхідність з'ясування, зокрема, хто з осіб, які проживали у спірному житловому будинку, був членом колгоспного двору на момент його переходу в робітничий двір та мав частку в колгоспному дворі.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик