АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Глущенко Н.Г.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, -

В С Т А Н О В И Л А:

08 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, за яким просила суд визнати недійсним правочин, укладений між відповідачами щодо відчуження автомобіля марки Форд КУГА, реєстраційний номер НОМЕР_1; визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля марки Форд КУГА, реєстраційний номер НОМЕР_1; стягнути з відповідачів на її користь документально підтверджені судові витрати. В обґрунтування позову посилалася на те, що 22.11.1980 року між нею та ОСОБА_4 укладено шлюб, який наразі чоловік намагається розірвати в судовому порядку. За час шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль Форд Куга, д/н НОМЕР_1. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу нею було подано зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, та в межах судового слідства вона дізналась, що її чоловік - ОСОБА_4 в червні 2014 року переоформив на свого батька ОСОБА_2 спірний автомобіль. Відчуження автомобіля відбувалось без її згоди та відома, автомобіль є цінним майном, тому угода його відчуження виходить за межі дрібної побутової, тобто на відчуження автомобіля чоловік мав отримати її письмову згоду. За таких обставин, жодний нотаріус не посвідчив би договір відчуження автомобіля, проте, такий правочин не міг відбутись і на товарній біржі, оскільки в силу ст.15 Закону України "Про товарну біржу" не можуть бути предметом біржової торгівлі речі, визначені індивідуальними ознаками, якщо вони не продаються як партія, а також вживані товари, включаючи транспортні засоби та капітальні активи.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2015 року ухвалено: позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити; визнати недійсним правочин від 19.06.2014 року щодо відчуження ОСОБА_4 автомобіля Форд Куга, д/н НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля Форд Куга, д/н НОМЕР_1; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1616,80 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_3 в своїх запереченнях на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга є незаконною та необґрунтованою.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.11.1980 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, актовий запис № 913 Кіровського ЗАГС м. Дніпропетровська, свідоцтво серії НОМЕР_2. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, відповідач ОСОБА_2 з 19.06.2014 року є власником автомобіля Форд Куга, д/н НОМЕР_1, 2011 року випуску, який первісно був зареєстрований органами ДАІ 20.10.2011 року. Згідно довідки УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10.03.2015 року, спірний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 499759 від 19.06.2014 року, заяви від 19.06.2014 року та облікової картки від 19.06.2014 року, тобто фактично, за поясненнями сторін, наданими в судовому засіданні, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відбулась угода дарування майна, оскільки кошти не сплачувались. Згідно свідоцтва про народження, відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно наданих відповідачем ОСОБА_2 довідок пенсійного фонду, його дохід за 2010 рік склав 153 434,77 грн., за 2011 рік - 153 759,14 грн. В судовому засіданні встановлено, що спірний автомобіль не перебуває в користуванні ОСОБА_2, фактично знаходиться у володінні відповідача ОСОБА_4 та зберігається у гаражі, приналежному їх спільному сину.

Задовольняючи позов районний суд обґрунтовано виходив з того, що зібрані по справі докази та встановлені в судовому засіданні факти не спростовують тверджень позивача щодо належності спірного автомобіля до об'єкта спільної сумісної власності подружжя, доказів надання згоди позивача на продаж/відчуження цінного майна сторонами не представлено, у зв'язку з чим, позов слід визнати обґрунтованим та належно доведеним, таким, що підлягає до задоволення. Свідок з боку відповідача ОСОБА_6 в судовому засідання пояснив, що у 2011 році працював в автосалоні "Сетаб" та супроводжував продаж автомобіля Форд Куга відповідача ОСОБА_2, який особисто вибирав автомобіль, вносив кошти до каси та залишав свої контакти. Проте, дані свідчення ОСОБА_6 не доведені відповідачем ОСОБА_2 шляхом представлення розрахункових документів щодо придбання ним спірного автомобіля, тому не можуть бути прийняті до уваги судом як докази належності спірного майна на праві особистої приватної власності відповідача ОСОБА_4 в порядку дарування. Суд не має в своєму розпорядження доказів придбання спірного автомобіля та його оформлення на ім'я відповідача ОСОБА_4, проте, даний факт не заперечувався жодною із сторін в судовому засіданні, в поданих до суду документах, тому в силу ст.61 ЦПК України не підлягає окремому доведенню. Окрім цього, оскільки відповідачем ОСОБА_4 не висунуто заперечень щодо частки у праві спільної сумісної власності подружжя позивача, за ч.1 ст.70 СК України позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання права власності на 1/2 частину автомобіля підлягають до задоволення.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо визнання недійсним правочину відчуження автомобіля Форд Куга, д/н НОМЕР_1 та визнання права власності на 1/2 частину вказаного автомобіля в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано шлюб 22 листопада 1980 року (а.с.8). За час шлюбу, а саме: 20 жовтня 2011 року був придбаний спірний автомобіль Форд Куга, д/н НОМЕР_1, зареєстрований на ім'я відповідача ОСОБА_4 Вказана обставина визнана сторонами у справі та підтверджена відомостями ДАІ про дату первісної державної реєстрації спірного автомобіля. Судом першої інстанції встановлено, що автомобіль знаходився в користуванні подружжя та зберігався у гаражі, приналежному їх спільному сину. Вказана обставина не спростована відповідачами у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У відповідності до п.п.23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. При поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

З огляду на вказані вимоги закону судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначив статус спірного автомобіля, як об'єкт спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та частку на яку має право позивач у праві спільної сумісної власності.

З матеріалів справи вбачається і це не заперечується відповідачами, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, відповідач ОСОБА_2 з 19.06.2014 року є власником спірного автомобіля Форд Куга, д/н НОМЕР_1, 2011 року випуску, який первісно був зареєстрований органами ДАІ 20.10.2011 року (а.с.10). Згідно довідки УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10.03.2015 року, спірний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 499759 від 19.06.2014 року, заяви від 19.06.2014 року та облікової картки від 19.06.2014 року (а.с.50).

Судом першої інстанції встановлено, що фактично, за поясненнями сторін, наданими в судовому засіданні, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відбулась угода дарування майна, оскільки кошти не сплачувались.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що 19 червня 2014 року відбулося відчуження відповідачем ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_2 спірного автомобіля, який є спільним сумісним майном подружжя, без відома та згоди одного з подружжя, а саме позивача.

Відповідачі в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердили факт відсутності письмової нотаріально завіреної згоди позивача на відчуження спірного автомобіля.

Судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно вірно вважав, що автомобіль відповідачем ОСОБА_4 відчужено незаконно, оскільки він є спільною сумісною власністю подружжя, а згоди на вчинення спірного правочину позивач не надала.

У п. 30 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно з п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок, моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок), відповідно до якого документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є, зокрема, довідка-рахунок за формою, договори та угоди, укладені на товарних біржах, інші документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, рішення суду.

Згідно п. 16 Порядку на зареєстровані у підрозділі ДАІ транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію. Транспортні засоби підлягають реєстрації з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів (п. 3 Порядку).

Довідка-рахунок відповідно до Порядку є достатньою та самостійною підставою і документом для переоформлення автомобіля, що тягне за собою зміну власника.

Ураховуючи, що оскаржений позивачем правочин оформлений на підставі такої довідки-рахунку, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання цього правочину недійсним є правильним.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 п. 1 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Оскільки встановлено, що правочин спрямований на відчуження спірного автомобіля суперечить ч. 3 ст. 65 СК України, то є підстави для визнання такого правочину недійсним.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний правочин не потребує обов'язкового нотаріального посвідчення, - судова колегія вважає неспроможними, оскільки спірні правовідносини передбачають письмову згоду одного з подружжя, яка має бути нотаріальна посвідчена, на вчинення правочину щодо відчуження автомобіля, який є спільним сумісним майном подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль був придбаний в 2011 році за кошти відповідача ОСОБА_2 та оформлений на відповідача ОСОБА_4 в якості дарунка, - судова колегія вважає неспроможними, оскільки ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Викладені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та стосуються переоцінки доказів у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді Н.Г. Глущенко

З.М. Пономарь