У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,
суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М., Нагорняка В.А.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Уманська міська рада, державний нотаріус Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Тетяна Ігорівна, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, переведення прав та обов'язків покупця, скасування реєстрації права власності на квартиру та визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 04 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що з 13 травня 1973 року він та ОСОБА_7 перебували у шлюбі. Рішенням виконкому Уманської міської ради народних депутатів від 11 листопада 1988 року № 350 ОСОБА_7, як члену житлового кооперативу, видано ордер на заселення її сім'ї у складі чотирьох осіб до квартири АДРЕСА_1.

На протязі всього спільного подружнього життя ОСОБА_6 постійно доводилося виїжджати за кордон на заробітки. 20 листопада

1996 року ОСОБА_7 без повідомлення ОСОБА_6 розірвала шлюб з ним. Згодом, ОСОБА_7 також виїхала за кордон на заробітки та повідомила позивачу, що вона здала квартиру в оренду квартирантам, а отримані кошти зобов'язується віддавати дітям, на що ОСОБА_6 не заперечував. Однак, пізніше він дізнався, що ОСОБА_7 продала спірну квартиру.

Просив встановити факт, що з 10 січня 1992 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належить по Ѕ частини у праві спільної власності на квартиру

АДРЕСА_1 у м. Умані Черкаської області, визнати договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним, перевести права та обов'язки покупця, скасувати реєстрації права власності на квартиру та визнати право власності.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області

від 21 серпня 2014 року позов задоволено частково. Встановлено факт, що з 15 січня 1992 року ОСОБА_6 належить Ѕ частини у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2

у м. Умані Черкаської області, укладений 26 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Т.І. у частині продажу продавцем ОСОБА_7 покупцю ОСОБА_8, належної ОСОБА_6 Ѕ частини у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 недійсним.

Переведено на ОСОБА_6 права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеним 26 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Т.І. стосовно належної ОСОБА_6 Ѕ частини у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Виплачено ОСОБА_8 Ѕ частини вартості квартири АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідченим державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Т.І., у розмірі 29 084 грн, внесені ОСОБА_6 на депозитний рахунок Уманського міськрайонного суду Черкаської області згідно з квитанцією від 12 листопада 2013 року № 2869.403.2. Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 04 грудня

2014 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області

від 21 серпня 2014 року скасовано, у позові відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_10, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та вивчивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що з 13 травня 1973 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі.

11 листопада 1988 року ОСОБА_7 вступила до Уманського житлово-будівельного кооперативу № 22 Черкаської області (далі - ЖБК № 22).

Рішенням Виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів від 11 листопада 1988 року № 350 на ім'я ОСОБА_7 видано ордер на заселення сім'ї у складі чотирьох осіб: ОСОБА_7, чоловіка ОСОБА_6, дочки ОСОБА_11, дочки ОСОБА_11, до трикімнатної квартири АДРЕСА_1

Згідно з довідкою ЖБК № 22 від 10 червня 2013 року № 40 ОСОБА_6 членом ЖБК № 22 не був, належав до складу сім'ї члена ЖБК № 22 - ОСОБА_7, був постійно приписаний і проживав з ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 196, т. 1).

Відповідно до довідки ЖБК № 22 від 10 січня 1992 року членом кооперативу повністю виплачено вартість квартири АДРЕСА_1. Власником квартири є ОСОБА_7 (а. с. 12, т. 1).

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 жовтня 1996 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано (а. с. 248, т. 1).

Свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 видано ОСОБА_7 20 листопада 1996 року (а. с. 195, т. 1).

На підставі рішення Виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області від 13 листопада 2003 року № 578 відділом житлового господарства Виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області ОСОБА_7 видано свідоцтво серії НОМЕР_1 від 23 лютого 2004 року про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 49−50, т. 1).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» після повного внесення паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження − квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ст. 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його подружжям допускається у разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване житлове приміщення у займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а у разі відсутності згоди − за рішенням суду.

Відповідно до ст. 22 КпШтС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відмовляючи у позові, апеляційний суд керувався тим, що ОСОБА_7 є єдиним власником спірної квартири, оскільки вона як член житлово-будівельного кооперативу повністю сплатила пайовий внесок за квартиру 10 січня 1992 року і питання про виділ належної позивачу частки у паєнагромадженні не вирішувалося.

Разом з тим суд не врахував, що сторони, перебуваючи у шлюбі, повністю сплатили пай, відтак і набули право власності на квартиру відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», що був чинним на час виникнення вказаних правовідносин, не встановив момент, коли позивач дізнався про порушення права власності, оскільки із матеріалів справи вбачається, що відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_6 з 1991 по 1999 рік працював за межами України (а. с. 210−211, т. 1) і належних доказів, що ОСОБА_6 отримував рішення суду від 24 жовтня 1996 року про розлучення або свідоцтво про розірвання шлюбу, не надано. У матеріалах справи є тільки фотокопія свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 20 листопада 1996 року ОСОБА_7, а запис (штамп) про розірвання шлюбу у паспорті ОСОБА_6 відсутній. При цьому відсутність запису про укладення шлюбу у 1973 році у виданому у вересні 1999 року ОСОБА_6 паспортному документі нового зразка не є належним доказом обізнаності позивача про розірвання шлюбу.

На вказані обставини апеляційний суд уваги не звернув, відповідної оцінки не надав.

26 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 від імені якої діяла ОСОБА_12 на підставі довіреності від 14 лютого 2007 року, та ОСОБА_8 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Договір посвідчений державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Черкаської області Кравчук Т.І. 26 жовтня 2007 року за реєстровим № 2-4481 (а. с. 15, т. 1).

Відповідно до довідки ЖБК № 22 від 22 жовтня 2007 року № 88 ОСОБА_6 зареєстрованим у АДРЕСА_1 не значиться (а. с. 56, т. 1).

Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудкомплект-К» (далі - ТОВ «Автобудкомплект-К») від 01 серпня 2013 року № 91 ОСОБА_6 з 16 квітня 2007 року працює водієм автотранспортних засобів І класу і 17 квітня 2007 року поселений у гуртожиток по АДРЕСА_3 у м. Києві, займає одне ліжко-місце (а. с. 205, т. 1).

З метою підтвердження доводів про те, що зняття позивача з реєстрації у спірній квартирі відбулося за його відсутності, 06 лютого 2013 року ОСОБА_6 звертався до суду першої інстанції з клопотанням про витребування з Уманського районного відділу Державної міграційної служби України оригіналу заяви про зняття його у жовтні 2000 року з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1, виписних талонів та інших документів, що були необхідні для зняття з реєстрації, та посвідчений текст Тимчасової інструкції про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03 лютого 1992 року № 66-дск у редакції, що діяла у жовтні 2000 року.

Вказане клопотання задоволено ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 лютого 2013 року, проте згідно з довідкою Уманського МС УМВС України у Черкаській області від 26 лютого 2014 року № 223 заява та талони на зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_6 в Уманському РВ УДМС України в Черкаській області відсутні у зв'язку зі спливом строку зберігання (а. с. 244, т. 1).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

ЦК України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, отже, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12.

Апеляційний суд не врахував, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_6 посилався на вимоги ст. 388 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції не дотримано вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановлено фактичні обставини, не досліджено докази, надані сторонами та не надано цим доказам відповідної правової оцінки, тому рішення апеляційного суду належить скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 04 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: Є.П. Євграфова
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
В.А. Нагорняк