АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6252/15 Справа № 199/4993/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участю секретаря - Левцунова І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_4, Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», Депо №1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» про стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», Депо №1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» про стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи та відшкодування моральної шкоди задоволені частково.

Стягнуто з МКП «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_4 13 832,69 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.05.2010 року по 16.03.2011 року, зобов'язавши відповідача здійснити на вказану суму нарахування та виплату компенсації та індексації.

Стягнуто з МКП «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_4 1000,00 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з МКП «Дніпропетровський електротранспорт» 487,20 грн. судового збору на користь держави.

З вказаним рішенням суду не погодились як позивач, так і відповідач, посилаються на порушення норм матеріального права, просять рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги і відмовити у їх задоволенні відповідно.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з 08.09.2006 року ОСОБА_4 працював у Депо №1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на посаді водія пасажирського тролейбуса 3-го класу. Наказом № 222 від 12.06.2007 року був звільнений з підприємства з підстав, визначених п.7 ст.40 КЗпП України - за появу на роботі в нетверезому стані (т.1, а.с.8), про що вчинено запис №5 у трудовій книжці позивача.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2009 року ОСОБА_4 було поновлено на роботі та стягнуто на його користь втрачений заробіток і моральну шкоду, в частині поновлення на роботі рішення було допущено до негайного виконання.

На підставі наказу № 426 від 14.12.2009 року адміністрацією Депо №1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» до трудової книжки внесено запис № 6, яким визнано недійсним запис № 5 та одночасно зроблено запис про поновлення ОСОБА_4 на попередній роботі.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.03.2010 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2009 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд.

Наказом № 197 від 06.05.2010 року позивача було відсторонено від роботи з 07.05.2010 року, до закінчення розгляду цивільної справи ОСОБА_4 про поновлення на роботі, про що до трудової книжки позивача внесено запис №7 (т.1, а.с. 8, 62, 63).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2010 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 в частині поновлення на роботі. Вказане рішення набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.10.2010 року. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 лютого 2011 року касаційна скарга ОСОБА_4 була відхилена, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2010 року залишено без змін.

Після відсторонення від роботи з 07.05.2010 року позивач ніде не працював, не отримував заробітну плату.

Згідно наказу № 110 від 16 березня 2011 року, наказ № 426-к від 14 грудня 2009 року про поновлені ОСОБА_4 на роботі водієм пасажирського тролейбуса 3 класу - скасовано; наказ № 197 від 06 травня 2010 року про усунення від роботи водієм пасажирського тролейбусу 3 класу ОСОБА_4 до закінчення розгляду цивільної справи за його позовом про поновлення на роботі водієм пасажирського тролейбусу 3 класу - скасовано; наказ № 222 від 12 червня 2007 року про звільнення з роботи ОСОБА_4 на підставі п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботів в нетверезому стані залишено в силі (т.1, а.с.66).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2012 року в позові ОСОБА_4 про скасування наказу № 197 від 06 травня 2010 року відмовлено з тих підстав, що вказаний наказ було скасовано начальником Депо № 1 наказом № 110 від 16 березня 2011 року. Даним рішенням встановлено та відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню, що наказ №197 від 06 травня 2010 року є таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства, оскільки законом не передбачена така підстава відсторонення від роботи - до розгляду справи судом.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП України).

Отже, зважаючи на те, що наказ № 197 від 06 травня 2010 року є таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства позивач мав працювати в період з 07.05.2010 року по 16.03.2011 року, у зв'язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи підлягають задоволенню. Тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_4 13 832 грн.69 коп., навівши при цьому розрахунок та зобов'язавши відповідача здійснити на вказану суму нарахування та виплату компенсації та індексації.

Окрім цього, судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача моральна шкода в розмірі 1 000,00 грн., що є справедливим та співмірним, оскільки незаконним відстороненням від роботи до розгляду справи у суді, що не передбачено трудовим законодавством, позивачу була завдана така шкода та її відшкодування передбачено ст. 237-1 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог частині стягнення середньої заробітної плати по день постановлення рішення, суд першої інстанції послався на те, що позивач є звільненим з 16.03.2011 року, а позов до суду поданий 25.04.2013 року, у зв'язку з чим дані позовні вимоги заявлені поза строками, передбаченими ч.1 ст.233 КЗпП України. Проте, такий висновок є помилковим та підлягає виключенню з мотивувальної частини.

Відносно вказаного слід зазначити, що самим позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи на підставі ст.46, 233, 235 КЗпП. Ці вимоги не змінювалися та не доповнювалися. Питання про оспорювання дати звільнення, несвоєчасний розрахунок при звільненні позивачем не ставилися. Його посилання на те, що час незаконного відсторонення від роботи повинен обраховуватися до моменту ухвалення судом рішення не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому не підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 висловлює свою незгоду з висновком суду про його звільнення з 16 березня 2011 р., проте, такий висновок ґрунтується на наказі № 110, який є чинним.

Стосовно доводів ОСОБА_4 про невнесення записів до трудової книжки, то з цього приводу жодних позовних вимог не заявлялось, предметом розгляду є лише стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від праці, тому обставини внесення чи невнесення відповідних записів до трудової книжки та їх правильність не є предметом розгляду та не можуть вплинути на правильність рішення щодо стягнення певної суми.

Незгода позивача із розрахунком стягнутої суми мотивована лише його розрахунком та намаганням збільшити стягнуту суму. Розрахунок наданий відповідачем, відповідно режимного графіку маршруту тролейбуса № 20 не спростований та не взятий до уваги самим позивачем, що є підставою у розбіжності у сумі нарахованої собі самім ОСОБА_4 та відповідачем.

Відносно незгоди ОСОБА_4 із розміром стягнутою моральної шкоди в сумі 1000 грн., то вона відповідає принципу співмірності та справедливості та визначена як з урахуванням неправомірних дій відповідача щодо незаконного відсторонення позивача від праці, так і причин утворення цієї ситуації, а саме поведінки ОСОБА_4, яка призвела, як до його звільнення, так і до подальшого поглиблення конфлікту.

Доводи апеляційної скарги відповідача полягають у незгоді та небажанні виплачувати ОСОБА_4 заробітну плату та моральну шкоду, зводяться до критиканства рішення, тлумачення чинного законодавства на власний розсуд та не спростовують правильність рішення в частині стягнення середнього заробітку. Стосовно розміру моральної шкоди та заперечення взагалі її наявності, то відповідно до ст..237-1 КЗпП підставою для її стягнення є порушення трудових прав, які призвели до моральних страждань. Незаконне відсторонення позивача від праці та невиплата заробітної плати не може не спричиняти моральних страждань, порушення образу життя, оскільки людина, яка не має джерела існування не може відчувати себе зручно та комфортно та забезпечувати свою життєздатність.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з виключенням із мотивувальної частини посилань на несвоєчасність звернення до суду, відповідно до цього рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», Депо №1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» про стягнення заробітної плати за час незаконного відстрочення від роботи та відшкодування моральної шкоди змінити відповідно до цього рішення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді