АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Семенюк Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» про визнання додаткової угоди недійсною,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у червні 2014 року.

Зазначав, що 26.02.2007 року між сторонами укладено кредитний договір №014/2548/74/52764, відповідно до умов якого банк надав йому кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 300 000,00 доларів США, з відсотковою ставкою 13,25% річних. У 2012 році позивачу стало відомо про існування Додаткової угоди №1 від 25.09.2009 року до кредитного договору №014/2548/74/52764, за умовами якої збільшилась фактична сума заборгованості по кредиту на суму заборгованості за процентами, яка складає 13 954,75 доларів США. Оскільки вказаний документ позивач не підписував та укладення його не відповідало його внутрішній волі, просив суд визнати Додаткову угоду №1 від 25.09.2009 року до кредитного договору №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року недійсною.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 26.02.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №014/2548/74/52764, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 300 000,00 доларів США, зі сплатою процентів в розмірі 13,25% та з остаточним поверненням 26.02.2027 року.

25.06.2009 року між відповідачем та особою, з наслідуванням підпису позивача, укладена Додаткова угода №1 до Кредитного договору №014/2548/74/52764 на підставі якої сторони дійшли згоди врегулювати заборгованість за кредитним договором строк сплати якої настав у порядку, зокрема збільшення суми фактичної заборгованості на суму заборгованості за процентами, у зв'язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику.

Згідно п. 2 Додаткової угоди тимчасово на період з 25.06.2009 року по 25.06.2010 року зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру, зазначеного в графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, що є додатком до цієї додаткової угоди.

Пунктом 3.1.1 Додаткової угоди №1 протягом кредитних канікул позичальник зобов'язується сплатити 64% сукупної заборгованості за процентами шляхом здійснення щомісячних платежів 15 числа кожного місяця в розмірі 2 000,00 доларів США.

14.09.2010 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем була укладена Додаткова угода №2 до Кредитного договору №014/2548/74/52764, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди про зміну умов погашення кредиту.

Звертаючись до суду позивач зазначав, що не підписував Додаткову угоду №1 від 25.06.2009 року до Кредитного договору №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року, а тому просив визнати її недійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08.09.2014 року за клопотанням ОСОБА_3 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №13125/13126/14-32 від 27.02.2015 року, складеного експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_3 в графі " Позичальник" напроти рядка «підпис» у додатковій угоді № 1 від 25.06.2009 року до кредитного договору №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що наявність висновку експерта ще не є достатніми для встановлення відсутності у позивача вільного волевиявлення на укладення додаткової угоди.

Враховуючи встановлені обставини справи, а також наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонами визначати умови такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Умовами кредитного договору № №014/2548/74/52764 від 26.02.2007 року, а саме п. 1.3 сторони погодили, що погашення кредиту, в залежності від обраної програми кредитування, може здійснюватись згідно графіку погашення кредиту (додаток до Договору) в розмірі 1/240 від суми ліміту отриманого кредиту згідно п. 1.1 цього Договору (погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно) або згідно графіку погашення кредиту ануїтетними платежами.

Як вбачається з платіжного календаря до кредитного договору, ОСОБА_3 на виконання кредитних зобов'язань кожного місяця повинен був сплачувати платіж на погашення основного боргу та відсотків, зокрема, 15.06.2009 року в розмірі 4167,74 доларів США, з яких 1 250,00 - основний борг, 2 907,74 - відсотки, 15.07.2009 року в розмірі 4 240,77 доларів США, з яких 1 250,00 - основний борг, 2 990,77 - відсотки та 15.08.2009 року в розмірі 4 240,77 доларів США, з яких 1 250,00 - основний борг, 2 880,52 - відсотки.

На підставі п. 3.1, 3.1.1 Додаткової угоди №1 від 25.06.2009 року протягом кредитних канікул позичальник зобов'язується сплатити 64% сукупної заборгованості за процентами шляхом здійснення щомісячних платежів 15 числа кожного місяця в розмірі 2 000,00 доларів США.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, наявного в матеріалах справи, в червні 2009 року позичальником на погашення кредиту було сплачено 1 250,00 доларів США - на погашення основного боргу, 2 750 доларів США - погашення відсотків, починаючи з липня 2009 року по липень 2010 року позивач здійснював погашення відсотків в розмірі 2 000,00 доларів США, як було передбачено умовами Додаткової угоди №1 від 25.06.2009 року.

Установивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, суд має виходити з того, що такий договір є вчиненим. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначені обставини є підставою для визнання договору недійсним за ст. ст. 203, 215 ЦК України, як підписання договору особою, яка не має на це повноважень та волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Враховуючи фактичне виконання позивачем умов Додаткової угоди №1 від 25.06.2009 року, а саме сплати визначеного договором платежу у встановлені строки, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відсутності обставин, які б підтверджували відсутність у позивача вільного волевиявлення, яке б відповідало його волі, на укладення додаткової угоди.

Крім того, 14.09.2010 між сторонами була укладена Додаткова угода №2 до Кредитного договору №014/2548/74/52764, яка змінювала встановлені умови погашення кредиту.

Укладення вищезазначеної угоди позивачем не заперечується.

Звертаючись до суду за апеляційною скаргою апелянт, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається лише на висновок почеркознавчої експертизи №13125/13126/14-32 від 27.02.2015 року.

Однак колегія суддів враховує той факт, що такий висновок є одним із доказів і не має пріоритету перед іншими видами доказів та має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановивши дійсні обставини справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність правових підставі для задоволення позову.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: