АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18.11.2013 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А

У червні 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач не займається вихованням дитини, не спілкується з сином, не надає йому матеріальної допомоги, не проявляє до нього батьківської турботи, не опікується його фізичним та духовним розвитком.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.11.2013 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - задоволено.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис № 1997 від 09 липня 2008 року, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві

Справа № 755/14796/13-ц
№ апеляційного провадження 22-ц/796/38/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушеннями норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглянув справу однобічно, з порушенням основних засад змагальності і диспозитивності. Крім того, апелянт вказує на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, внаслідок чого не мав можливості надати пояснення по справі, докази, виклакати свідків та ін. Також апелянт не погоджується з висновком органу опіки та піклування та вважає його недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини, оскільки у вказаному висновку працівниками органу опіки та піклування не було досліджено дійсність ситуації, не було опитано відповідача, та не з'ясовано дійсного розрахунку його заборгованості по сплаті аліментів, тобто орган опіки та піклування дослідив позицію у вказаній ситуації тільки однієї сторони - позивача.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просила відмовити у задоволенні апеляційних вимог, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся за місцем реєстрації, що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України (а.с.15), іншої адреси відповідач не вказав, в апеляційній скарзі зазначається адреса його реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с. 108). Але направлена судом кореспонденція адресату не була вручена, оскільки конверт повернувся на адресу суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 110). У зв'язку з цим судову повістку-повідомлення про відкладення розгляду справи на 18.11.2014 направлено відповідачу, яка також повернулася до суду без вручення адресату з причин не проживання його за вказаною адресою (а.с. 114). Наступні судові повістки-повідомлення про відкладення розгляду справи на 19.12.2014 та на 20.01.205 також повернулися до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 120, 126).

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

А тому, в порядку ст. 303-1, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає, що його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не намагається забезпечити достатній життєвий рівень дитини та не турбується про його стан здоров'я, а тому суд дійшов висновку про позбавлення його батьківських прав.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 164 СК України виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є:

не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування;

ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини;

жорстоко поводяться з дитиною;

є хронічними алкоголіками або наркоманами;

вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав" від 30.03.2007 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав" від 30.03.2007., зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Також з матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися конфліктні стосунки. Зокрема, вбачається наявність спору між сторонами щодо користування житловим приміщенням, який вирішений в судовому порядку. Проте, виданий судом у 2012 році виконавчий лист не свідчать про те, що відповідачем здійснювалися перешкоди у користуванні приміщенням позивачем та дитиною, як на час звернення до суду, так і під час розгляду справи.

Наявність заборгованості по сплаті аліментів підтверджується матеріалами справи, проте сама по собі, виходячи з положень ст. 164 СК України, не може бути підставою для позбавлення особи батьківських прав.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

З висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 26.04.2013 вбачається, що він зроблений тільки на підставі даних наданих позивачем. Орган опіки та піклування посилається на наявність перешкод у користуванні житловим приміщенням, що є доводом позовної заяви і якому вже надана оцінка вище. Посилання Органу опіки та піклування на відсутність звернення відповідача з заявами щодо встановлення порядку спілкування з дитиною також не є достатньою підставою для позбавлення батьківських прав. У висновку відсутні встановлені Органом опіки та піклування обставини, які б свідчили про негативний вплив батька на виховання дитини її фізичний чи духовний розвиток, або свідоме ухилення батька від виконання своїх батьківських обов'язків. Отже, висновок Органу опіки та піклування не є обґрунтованим, а тому суперечить інтересам дитини, яка має право на піклування зі сторони обох батьків.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням визначити порядок побачення з сином ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_2 чинить йому в цьому перешкоди (а.с. 64), здійснив оплату заборгованості по аліментам ( а.с. 84, 85), і хоча вказані дії вчинені після ухвалення заочного рішення, проте вони приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, і останній не взяв вказані доводи до уваги при розгляді заяви про перегляд заочного рішення без зазначення підстав.

Таким чином, позивачем не було надано суду переконливих доказів того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, і що його дії шкодять інтересам дитини, а тому підстав для позбавлення батьківських прав не вбачається.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2014 - скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: