АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07.11.2014 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа: ОСОБА_2, про захист честі, гідності та ділової репутації, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2014 задоволений частково позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа: ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Визнано недостовірною, такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1, інформацію, викладену в листі Генеральної прокуратури України від 08.07.2014 на ім'я Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки, а саме: «Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування стосовно ОСОБА_1».

З метою спростування недостовірної інформації, зобов'язано Генеральну прокуратуру України повідомити Європейську службу зовнішньої дії про ухвалене у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про захист честі, гідності та ділової репутації, рішення суду протягом місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 487 грн. 20 коп. судових витрат.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду у зв'язку із порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідач не погоджується із висновками суду, оскільки, на його думку, вони не відповідають обставинам справи, судом надано невірну оцінку доказам у справі, вважають, що рішення ухвалено не об'єктивно у зв'язку із неповним дослідженням обставин справи.

Зокрема, в апеляційній скарзі наголошується на тому, що відповідно до Регламенту Ради Європейського Союзу від 05.03.2014 № 208/2014 застосовано обмежувальні заходи проти певних осіб, організацій та органів влади з огляду на ситуацію в Україні, у тому числі щодо екс-заступника Глави Адміністрації Президента України ОСОБА_5Вказаний лист був направлений в рамках цих заходів на запит Відділу політики безпеки та санкцій Європейської служби зовнішньої дії Європейського Союзу. Інформація, наведена у листі, є конфіденційною, тобто інформацією з обмеженим доступом та не призначалася для публічного поширення, про що свідчить відмітка «Конфіденційно», що передбачено Угодою між Україною та Європейським Союзом про процедури безпеки, які стосуються обміну інформацією з обмеженим доступом, ратифікованої Законом України від 20.12.2006 № 499-V. Лист скеровано лише для реалізації завдань вказаного підрозділу цієї Європейської інституції.

Відображена у листі інформація про здійснення досудового розслідування стосовно ОСОБА_5 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, фабулі витягу з кримінального провадження, зареєстрованому в ЄРДР відповідно до відомостей заявниці ОСОБА_6

Наведені обставини, на думку відповідача, спростовують висновки суду про те, що інформація листа є недостовірною та нібито створює уявлення про причетність позивача до вчинення злочину, оскільки фактичні обставини, які б свідчили про причетність ОСОБА_5 до скоєння кримінального правопорушення, ще підлягають встановленню та дослідженню під час досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження. А питання щодо достовірності відомостей, які містяться у матеріалах кримінального провадження та в ЄРДР, не можуть розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Крім того, про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину у листі не йдеться, а тому висновки суду про порушення Генеральною прокуратурою України принципу презумпції невинуватості, закріпленого ст. 62 Конституції України, також вважають безпідставними.

На думку відповідача, в ході розгляду справи позивачем не доведено порушення його права на повагу до честі, так як доказів того, що Генеральна прокуратура України вплинула на його право таким чином, що у позивача занизилася власна самооцінка, суду не надано.

Щодо ділової репутації, яка характеризує, яким чином особа виконує покладені на неї професійні, службові обов'язки, то на час підписання листа Генеральною прокуратурою України ОСОБА_5 звільнено з посад радника Президента, Першого заступника ГлавиАдміністрації Президента. А тому вказане право не вважають порушеним.

Звертається увага і на неправильне застосування судом положень ч. 3 ст. 277 ЦК України, за якою негативна інформація про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності), оскільки вказану норму виключено Законом України від 27.03.2014 № 1170-VII.

Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні представники відповідача та третьої особи підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Представники позивача заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню враховуючи наступне.

У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17).

Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Таким чином, кожному громадянину гарантовано право за судовий захист особистих немайнових прав, які визнаються в державі найвищою соціальною цінністю та підлягають захисту у порядку, визначеному ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходи з того, що інформація поширена відповідачем, а саме про те, що проводиться досудове розслідування стосовно позивача без вручення йому повідомлення про підозру або звернення до суду з обвинувальним актом, чи з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, чи з клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, чи закриття кримінального провадження, коли помер підозрюваний, обвинувачений, чи закриття кримінального провадження щодо підозрюваного, якщо потерпілий або його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, і який за даними наданими суду не відноситься ні до сторін кримінального провадження, ні до учасників кримінального провадження № 0000209 від 06.03.2014, порушує принцип презумпції невинуватості закріплений ст. 62 Конституції України, ст. 2 Кримінального Кодексу України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, і фактично є твердженням про його причетність до вчинення злочину, цим створюється негативне уявлення про позивача, як особи причетної до вчинення кримінального правопорушення, та порушується принцип презумпції невинуватості, закріплений п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 08.07.2014 Генеральною прокуратурою України за підписом заступника Генерального прокурора України на ім'я Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ політики безпеки ОСОБА_9 був направлений лист, який містив наступні твердження:

«…Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування стосовно ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000209 від 06.03.2014 за ч. 2 ст. 191 (заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем), ч. 1 ст. 364 (зловживання посадою або службовим становищем) Кримінального кодексу України стосовно зловживання на посаді заступника Глави Адміністрації Президента України своїм службовим становищем при працевлаштуванні завідувачем кафедри конституційного права Київського національного університету імені ТарасаШевченка та заволодінні коштами у вигляді заробітної плати на суму 114091,69 грн. на цій посаді, не виконуючи фактично ніякої роботи, а також зайнятті по квоті з'їзду представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ посади члена Вищої ради юстиції України».

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що поширена у листі інформація є недостовірною, оскільки використана фраза «проведення досудового розслідування стосовно ОСОБА_1» створює враження причетності позивача до протиправної діяльності. Тобто предметом позову є твердження «проведення досудового розслідування стосовно ОСОБА_1».

Відповідач в доводах апеляційної скарги вказує на те, що відображена у листі інформація про здійснення досудового розслідування стосовно ОСОБА_5 відповідає фабулі витягу з кримінального провадження, зареєстрованому в ЄРДР відповідно до відомостей заявниці ОСОБА_8. Разом з тим, згідно з витягу з кримінального провадження №0000209 за заявою ОСОБА_8 фабула сформульована наступним чином:

«ОСОБА_1 у червні 2010 року, обіймаючи посаду заступника Глави Адміністрації Президента України, в особистих інтересах, всупереч інтересам служби з використанням службовою особою влади працевлаштувався завідувачем кафедри конституційного права Київського національного університету імені Тараса Шевченка та з метою незаконного впливу на судову систему України, з використанням свого службового становища, всупереч інтересам служби, став членом Вищої ради юстиції по квоті з'їзду представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ як представник вищого навчального закладу».

«ОСОБА_1 обіймаючи у 2010 році посади заступника Глави Адміністрації Президента України та завідувача кафедри конституційного права Київського національного університету імені Т.Шевченка з використанням свого службового становища заволодів коштами університету, що завдало матеріальної шкоди зазначеному закладу освіти» /т.1 а.с.151-152/.

При цьому особа, яку повідомлено про підозру у витягу не зазначена.

Таким чином, фабула з витягу з кримінального провадження №0000209, зміст якої також міститься у листі не є предметом спору, так як відсутні такі позовні вимоги. А отже безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що питання достовірності відомостей, які містяться у матеріалах кримінального провадження та в ЄРДР, не можуть розглядатися у порядку цивільного судочинства, оскільки такі питання не були предметом даного судового розгляду.

Як зазначено вище, предметом позову є твердження: «проведення досудового розслідування стосовно ОСОБА_1».

Ключовим у даній фразі є прийменник «стосовно», який є прийменником з родовим визначенням, тобто, із зазначенням об'єкта та є незмінною частиною мови, що виражає залежність іменника, прикметника, числівника, займенника від інших слів у словосполученні та реченні.

В порядку п. 5.3. Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, заносяться до Реєстру у випадках, коли стосовно неї приймається одне з рішень передбачених КПК України.

В листах-відповідях на адвокатський запит від 29.03.2014 та від 07.08.2014 Генеральною прокуратурою повідомляється про відсутність кримінальних проваджень у яких громадянину ОСОБА_1 повідомлено про підозру, оголошено в розшук, а також відмовлено його адвокату в ознайомлені з матеріалами кримінального провадження №0000209 з посиланням на те, що ОСОБА_1 не є стороною у цьому кримінальному провадженні /т.1 а.с.20-23/.

Наведені в реєстрі дані, відповідно до п. 2 Розділу І цього Положення, є коротким викладом обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела та попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, які ще потребують перевірки в порядку передбаченому КПК України.

Оскільки у листі було чітко зазначено про те, що «Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування стосовно ОСОБА_1 в кримінальному провадженні № 0000209 від 06.03.2014», то в листі було виражено залежність особи позивача від дії «досудове розслідування», що в свою чергу дає підстави стверджувати про наявність зв'язку особи позивача з досудовим розслідуванням, й наявність підозр, що позивач вчинив кримінальне правопорушення.

Слід погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що фактичні обставини, які б свідчили про причетність ОСОБА_5 до скоєння кримінального правопорушення, ще підлягають встановленню та дослідженню під час досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження. Проте, як вірно вказав суд першої інстанції, в силу міжнародних та конституційних принципів особа вважається невинуватою у вчиненні злочину доки її вину не буде доведено в законному порядку (п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 62 Конституції України).

Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу презумпції невинуватості свідчить про те, що п.2 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не може бути перешкодою для влади щодо інформування громадськості про розслідування, які ведуться, але вона зобов'язує, щоб влада робила це стримано та делікатно, як того вимагає принцип презумпції невинуватості. Принцип презумпції невинуватості вимагає від державних посадових осіб бути дуже обережними у висловлюваннях стосовно кримінального провадження, в якому вина обвинуваченого ще не була встановлена компетентним судом. Презумпція невинуватості охоплює заяви інших державних посадових осіб щодо кримінального розслідування, які заохочують громадськість вважати підозрюваного винним і передують оцінці фактів компетентним судовим органом (рішення Європейського суду з прав людини: у справі «Аллене Де Рібемон проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France) від 10.02.1995 (п.38); у справі «Дактарас проти Литви» (Dactaras v.Lithuania) від 24.11.2000 (п.п.41, 43)).

Отже, враховуючи практику Європейського суду з прав людини Генеральна прокуратура України, інформуючи Раду ЄС про досудові розслідування мала робити це стримано і делікатно, добираючи формулювання, які не порушують основні європейські та національні конституційні принципи.

Формулювання, використане Генеральною прокуратурою України у листі від 08.07.2014 про проведення досудового розслідування стосовно позивача є передчасними, оскільки на той час він не набув жодного процесуального статусу у цьому провадженні.

Отже доводи апеляційної скарги про безпідставність застосування принципу презумпції невинуватості не знайшли свого підтвердження, а висновок суду першої інстанції про те, що оспорювана інформація є твердженням про причетність позивача до вчинення злочину, що створює негативне уявлення про нього, як особи причетної до вчинення кримінального правопорушення, та порушується принцип презумпції невинуватості таки, що відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у Постанові від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

А отже інформація, що міститься в листі, що є предметом спору, є негативною і відповідно такою, що порушує права позивача на повагу його честі, гідності і ділової репутації. При цьому, посилання відповідача на не доведеність того, що поширена інформація вплинула на його право таким чином, що у позивача занизилася власна самооцінка не заслуговують на увагу, оскільки саме по собі поширення негативної інформації свідчить про порушення права на повагу честі, гідності, ділової репутації. До того ж, той факт, що на час направлення листа позивач не займав керівних посад не позбавляє його права на повагу його ділової репутації, яка за своєї суттю є суспільною оцінкою ділових і професійних якостей особи.

Генеральна прокуратура України, вказуючи на конфіденційність листа, про що свідчить позначка «конфіденційно», вважає, що не відбулось публічного розповсюдження цієї інформації та права позивача не порушені.

Як вбачається зі змісту дефініції, яка міститься в ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 21 вказаного Закону визначено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до - передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відповідальність за порушення законодавства про інформацію передбачена ст. 27 даного нормативного акта, яка визначає, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.

Законодавством України, зокрема ч. 2 ст. 200 ЦК України передбачено, що суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями.

Частиною 3 ст. 30 Закону України «Про інформацію» чітко визначено, що суб'єкти інформаційних відносин звільняються від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно необхідною.

Разом з тим, законодавець не звільняє від відповідальності за розголошення та поширення недостовірної інформації. Як вже встановлено вище, наведена у листі інформація про проведення досудового розслідування стосовно позивача є передчасною, а отже недостовірною на момент її поширення.

В той же час Конституцією України, яка містить норми прямої дії, зокрема в ст. 32 чітко визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Верховний Суд України у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» надав роз'яснення, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням іиших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Тобто розміщення інформації у листі направленому одній особі також слід розуміти як поширення такої інформації. В той же час, поширена інформація повинна бути достовірною. А відтак, особа (інформація щодо якої поширена) має право відновлення особистого немайнового права, передбаченого ст.ст. 297, 299 ЦК України, зокрема права на повагу до його гідності, честі та ділової репутації.

Виходячи з вищевикладеного, наявність на документі грифу про таємність може звільняти особу, яка поширила інформацію, лише від відповідальності за її поширення, однак законодавство не містить норм, які б звільнили таку особу від відповідальності за поширення недостовірної інформації та порушення честі, гідності і ділової репутації. Оскільки згідно ст. 68 Основного Закону України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про направлення листа на виконання Регламенту Ради Європейського Союзу від 05.03.2014 № 208/2014 колегія судів виходить з наступного.

Так, Регламентом застосовано обмежувальні заходи проти певних осіб, організацій та органів влади з огляду на ситуацію в Україні, у тому числі щодо екс-заступника Глави Адміністрації Президента України ОСОБА_5

Разом з тим, твердження відповідача про те, що лист був направлений у відповідь на запит не знайшли свого підтвердження. Так, лист ЄСЗД від 04.06.2014, на який посилається відповідач, не містить вимог, які стосувались би надання інформації щодо позивача. В ньому вказується, необхідність надання інформації щодо справ № 9,14,17,18, а справа стосовно позивача значиться у Додатку до Регламенту під № 7, а в іншому листі справа відносно позивача значиться під № 5 /т.1 а.с.229,230/. Крім того, у цьому листі мова йде про надання роз'яснень щодо процедури притягнення особи до кримінальної відповідальної відповідно до національного законодавства України /т.1 а.с.223-2228/. Також, з Відгуку Суду загальної юрисдикції Європейського Суду на позовну заяву ОСОБА_1 вбачається, що лист від 08.07.2014 був направлений як доповнення до першого листа (п.80) без вказівки на наявність запиту /т.1 а.с.200-206/.

Посилання відповідача на необґрунтовану відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про виклик ОСОБА_5 для надання суду особистих пояснень, також не можуть бути прийняті до уваги суду в якості підстав для скасування рішення, оскільки в силу ст. 27 ЦПК України участь особи в судовому засіданні є її правом, а не обов'язком, яке до того ж може реалізовуватися через представника.

За наведених обставин, слід погоди погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність порушеного права позивача, яке підлягає захисту у судовому порядку. А обраний судом спосіб поновлення порушеного права відповідає положенням ч. 7 ст. 277 ЦК України.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги що неправильного застосування судом першої інстанції положень ч. 3 ст. 277 ЦК України, за якою негативна інформація про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності), оскільки вказану норму виключено Законом України від 27.03.2014 № 1170-VII.

Згідно з п. 4 ч. 11 ст. 309 цього Кодексу порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Оскільки в даному випадку має місце застосування норми законодавства, яка була виключена на момент ухвалення рішення, поряд з іншими нормами, які застосовані вірно, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе змінити рішення, виключивши з його мотивувальної частини посилання на положення ч. 3 ст. 277 ЦК України.

В решті рішення суду відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства України, що вбачається з викладеного вище. Судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують їх, рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування рішення в іншій його частині відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07.11.2014 - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на положення ч. 3 ст. 277 ЦК України.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: