Справа №2-4438/11
Пр. №2п/333/83/13
РІШЕННЯ

Іменем України

12 січня 2015 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Піх Ю.Р.

при секретарі Сургай Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_3., ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаними вимогами, мотивуючи свій позов тим, що Відповідач в грудні 2006 року приїхав до ОСОБА_5 та запропонував їй оформити договір довічного утримання. Вона погодилась так як ОСОБА_2 пообіцяв забезпечувати її утриманням та доглядом довічно, зокрема допомагати матеріально в придбанні продуктів харчування, одягу та інших предметів першої необхідності, та здійснювати нагляд за станом її здоров'я, умовами побуту, в замін чого після її смерті належна їй частина будинку перейде у власність Відповідача.

До грудня 2010 року ОСОБА_2 належним чином виконував обіцяне, по декілька разів на тиждень приїжджав до неї, цікавився її здоров'ям, приносив продукти харчування, частково надавав кошти на сплату комунальних послуг.

Але на початку грудня 2010 р. відношення Відповідача до ОСОБА_5 різко змінилося. Він став вимагати від неї, щоб вона звільнила будинок в якому вона проживає. При цьому зазначав, що вона в цьому будинку ніхто, що він належить йому. На зауваження позивачки, він стверджує, що вона сама за власною згодою подарувала йому частину будинку, і що у нього не має жодного зобов'язання перед нею.

В січні 2011 р. Відповідач на підтвердження своїх слів, надав Позивачці копію договору який вона в 2006 р. підписала у нотаріуса.

Зважаючи на свій похилий вік (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.), Позивачка звернулась за допомогою до свого онука ОСОБА_7, який їй пояснив, що насправді нею з Відповідачем був підписаний не договір довічного утримання, а договір дарування, за яким 957/1600 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вона подарувала Відповідачу.

Враховуючи викладені обставини ОСОБА_5 при даруванні частини будинку мала на меті вчинення договору довічного утримання, при цьому вона неправильно сприймала істотні умови укладеного договору, що вплинуло на її волевиявлення. Якщо б не попередня домовленість з Відповідачем про те, що вказаний будинок перейде у його власність тільки після її смерті, а до того моменту він буде доглядати за нею, допомагати матеріально, вона ні в якому випадку не укладала би оспорюваний договір дарування. За таких підстав ОСОБА_1 визнати договір дарування недійсним.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову та зазначили, що ОСОБА_5 знала та освідомлювала що підписує договір дарування, оскільки будучи на пенсії вона приймала дома своїх пацієнтів, давала медичні консультації.

Третя особа - державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_3. надала до суду письмові пояснення, в яких просила справу розглядати без її присутності.

Вислухавши представника позивача, всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні їм правовідносини.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Шостою Запорізькою нотаріальною конторою 04.06.2000 року за №1-729 та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою Запорізькою нотаріальною конторою 04.06.2000 року за №1-731 Позивачці належали 957/1600 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

26.12.2006 р. вона ОСОБА_5 на підставі договору дарування подарувала належні їй 957/1600 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 Вказаний договір був посвідчений ОСОБА_3., державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори (№ 4-1974).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5, до своєї смерті мешкала у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, позивачка, як на підставу для задоволення позовних вимог посилається на ст. 229 ЦК України. В обґрунтування позову посилається на ті обставини, що ОСОБА_5 внаслідок свого похилого віку, стану здоров'я, юридичної необізнаності при укладенні спірного договору помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, вважала, що правочин для сторін буде мати наслідки договору довічного утримання.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 уклала договір дарування внаслідок помилки, щодо обставин, які мають істотне значення, а саме внаслідок неправильного сприйняття істотних умов договору, що вплинуло на її волевиявлення.

При цьому суд виходить з того, що ОСОБА_5 при даруванні частини будинку мала на меті вчинення договору довічного утримання, при цьому ОСОБА_5 неправильно сприймала істотні умови укладеного договору, що вплинуло на її волевиявлення. Якщо б не попередня домовленість з Відповідачем про те, що вказаний будинок перейде у його власність тільки після її смерті, а до того моменту він буде доглядати за нею, допомагати матеріально, вона ні в якому випадку не укладала би оспорюваний договір дарування.

Суд також бере до уваги похилий вік позивачки (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.)

Зазначені факти підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які повідомили суду, що були присутні в грудні 2006 р. при бесіді Відповідача з Позивачкою, в процесі якої Відповідач обіцяв Позивачці забезпечувати її утриманням та доглядом довічно, за умови укладання договору довічного утримання, за яким, після її смерті належна їй частина будинку перейде у власність Відповідача.

Свідок ОСОБА_4 підтвердив виникнення у грудні 2010 р. неприязних стосунків між ОСОБА_5 і Відповідачем, пов'язаних з тим, що останній вимагає у Позивачки звільнити будинок, оскільки він їй вже не належить і тільки він є його власником.

Крім цього свідки ОСОБА_10 суду пояснила, що являється сусідкою через паркан. ОСОБА_5 скаржилася їй що ОСОБА_2 її син ставиться до неї погано і говорила що не треба було підписувати документи. За нею доглядала її донька ОСОБА_1

Зазначений факт також підтвердили свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12 ОСОБА_13

Свідки також підтвердили той факт, що позивачка постійно мешкала до смерті за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач є сином Позивачки, за зазначеною адресою не проживає, лише іноді з'являється. Кожен його візит супроводжується сваркою з Позивачкою, завжди з однієї причини, вимогою звільнити належний йому будинок.

Свідок ОСОБА_3. в судовому засіданні пояснила, що вона засвідчила договір дарування ОСОБА_5 Перед тим, як підписувати договір вона завжди роз'яснює сторонам наслідки його підписання і запитує чи вони правильно розуміються умови договору.

Суд критично ставиться до показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 оскільки вони не змогли суду яка саме була розмова між ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Як передбачено ст. 229 ч. 1 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зібрані у справі докази підтверджують доводи ОСОБА_5, щодо допущеної нею помилки при укладені оскаржуваного правочину. Допущена помилка стосується обставин договору і має істотне значення для його сторін, а тому, на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України, такий правочин повинен бути визнаний недійсним.

ОСОБА_5 помилялася щодо обставин, які мають істотне значення та вважала, що укладено договір довічного утримання про укладення якого була домовленість з відповідачем, не мала наміру укладати договір дарування житлового будинку, не розуміла істотні умови договору та те, що спірний будинок, після підписання договору буде власністю відповідача.

Отже, суд виходить із того, що ОСОБА_5 не вірно сприймала істотні умови договору, що вплинуло на її волевиявлення, тобто уклала договір дарування внаслідок помилки, оскільки мала на меті укладення договору довічного утримання й домовлялася з відповідачем про передачу йому у власність належної їй частини будинку за умови, що буде мешкати в ній і що відповідач надаватиме їй допомогу та здійснюватиме за нею догляд.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись України, ст. ст. 4, 15, 60, 88, 213, 215, 224-226 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування посвідчений 26.12.2006 р., державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_3, №4-1974, укладений 26.12.2006 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Піх Ю.Р.