Справа № 206/7142/14-ц
Провадження № 2/206/64/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя: Маштак К.С.

при секретарі: Колісник В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Дніпропетровська міська рада, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Біржа «Катеринославська нерухомість» про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

05 листопада 2014 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 18 листопада 1998 року між його братом, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними побудовами, розташованими на земельній ділянці, загальною площею 816 кв.м. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на усе належне йому майно. У встановлений законом строк позивач, як єдиний спадкоємець другої черги звернувся до Восьмої ДДНК з відповідною заявою про прийняття спадщини. Їхні батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 померли до відкриття спадщини. Інших осіб які б виявили бажання прийняти спадщину немає. Заповіт ні на чиє ім'я не складався. 02 жовтня 2014 року позивач вдруге звернувся до Восьмої ДДНК для отримання свідоцтва про право на спадщину. Оглянувши пред'явлені документи, нотаріус видала йому постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, вказавши, що договір купівлі - продажу на буд. АДРЕСА_2 не є дійсним, так як не відповідає вимогам закону - відсутнє нотаріальне посвідчення договору. Додатково його увагу було звернуто на те, що згідно з актовим записом про смерть, помер ОСОБА_7, в той час як він, за паспортом - ОСОБА_1. При зверненні до колишнього власника спірного домоволодіння, він з'ясував, що ОСОБА_4 помер, а його спадкоємцем є його дружина - ОСОБА_2. Позивач просив визнати дійсним договір купівлі - продажу на буд. АДРЕСА_1, що був укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_3, встановити факт родинних відносин між позивачем та його рідним братом, ОСОБА_3. Визнати за позивачем право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Дніпропетровську.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення, однак зазначив, що відповідач ніяким чином права позивача не порушувала.

Представник Дніпропетровської міської ради проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову.

Державним нотаріусом Восьмої ДДНК надано до суду письмові пояснення згідно яких, спадкоємець надав правовстановлюючий документ на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, а саме: договір купівлі - продажу нерухомого майна, зареєстрований біржею «Катеринославська нерухомість» 18 листопада 1998 року за № 1022-Н. Згідно ст. 227 ЦК України 1963 року договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Тому нотаріальна контора не може видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 52).

Вислухавши доводи та пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2014 року державним нотаріусом Восьмої ДДНК винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії на заяву ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_1 надав правовстановлюючий документ на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, а саме договір купівлі - продажу нерухомого майна, зареєстрований біржею «Катеринославська нерухомість» 18 листопада 1998 року за №1022-Н. Однак, згідно ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Тому у зв'язку з вищевикладеним нотаріальна контора не може видати свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Договір було зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 7, 60, 88).

Суд звертає увагу, що вищезазначена постанова нотаріуса, позивачем не оскаржувалась, та на час розгляду даної справи є чинною. Отже, позивач погодився з мотивами відмови нотаріуса у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого брата.

18 листопада 1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі - продажу нерухомого майна за № 1022-Н, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив домоволодіння АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 816 кв.м. На даній земельній ділянці розташовані: А-1 жилий будинок цегляний, жилою площею 12,1 кв.м., Б - вбиральня дощата, № 1-2 - огородження, № 3,4 - споруди (а.с. 8, 62).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи: КП «ДМБТІ», Біржа «Катеринославська нерухомість», про встановлення сторони покупця в договорі, визнання дійсним договору купівлі-продажу домоволодіння в частині покупця, скасування державної реєстрації договору купівлі - продажу домоволодіння, визнання права власності, відмовлено. Рішення набрало законної сили 26.10.2010 року (а.с. 9-14).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 01 липня 2014 року, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 про що зроблено відповідний актовий запис № 987 (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 16).

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 одружились 02 грудня 1950 року, про що зроблено відповідний запис за № 19 (а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_1, батьками дитини зазначено ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_3, батьками дитини зазначено ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (а.с. 18).

Згідно копії паспорту серії НОМЕР_5 виданого Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 27 липня 1997 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19-20).

Відповідно до копії паспорту серії НОМЕР_6 виданого Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 05 вересня 2008 року, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21).

28 лютого 1997 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 одружились, про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська зроблено запис №58 та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_7, що також підтверджується копією паспорта ОСОБА_2, серії НОМЕР_8 (а.с. 25, 26).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_7, про що в книзі реєстрації смерті зроблено відповідний актовий запис № 1631 (а.с. 42).

З відповіді на запит суду інформаційної довідки вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с. 55, 56).

21 серпня 2014 року на адресу Восьмої ДДНК від ОСОБА_1 надійшла заява про прийняття спадщини, де останній зазначив, що він спадщину після смерті брата ОСОБА_10 приймає за всіх підстав (а.с. 57).

Відповідно до відповіді та копії актового запису про смерть № 286 від 26 березня 2014 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 57 років. Місцем проживання померлої особи зазначено: АДРЕСА_1 (а.с. 58-59).

02 жовтня 2014 року на адресу Восьмої ДДНК від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій останній просив видати на його ім'я свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 61).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про товарну біржу», Цивільним кодексом УРСР, Законом України «Про власність», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Вчинення нотаріусом нотаріальних дій регламентуються законом України «Про нотаріат» від та інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Згідно ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України слід застосовувати норми законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час укладення Договору купівлі-продажу нерухомого майна, який було укладено 18 листопада 1998 року.

Згідно зі ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися.

У відповідності до ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Статтею 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно з ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

У відповідності до ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до ст. 151 ЦК УРСР зобов'язання виникають з договорів або інших підстав, зазначених у ст. 4 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно роз'яснень Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено, що, беручи до уваги вимоги ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно з ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) тягне недійсність договору, таким чином, зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як роз'яснено в п. 13 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на ст. 220 ЦК України є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах законодавства ще з огляду на ту обставину, що ні позивач, ні відповідач по даній цивільній справі не були сторонами даного правочину, який було укладено до введення в дію даної норми матеріального права.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однак, позивачем також не надано суду жодного доказу на підтвердження факту ухилення однієї із сторін правочину від нотаріального посвідчення даного договору, у зв'язку з чим суд ще раз приходить до висновку про безпідставність посилань представника позивача на вищезазначену норму закону.

Так само, посилання представника позивача на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2010 року (а.с. 9-14), як на підставу набуття права власності на нерухоме майно є хибним, оскільки це - є лише вільним трактуванням рішення суду на свою користь. Між тим, зазначеним рішенням лише встановлено наявність такого договору купівлі-продажу та його умов. Право власності на нерухоме майно може виникнути у особи на підставі рішення суду про визнання права власності. Однак позивачами зазначеного рішення суду надано не було, що свідчить про відсутність такого права за рішенням суду.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, не підлягає задоволенню вимога щодо встановлення факту родинних відносин між позивачем та ОСОБА_3, оскільки, як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач жодним чином не підтвердив, що це питання не можливо вирішити іншим шляхом, наприклад встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Позивач навіть не намагався вирішити дане питання іншим шляхом, та не надав суду на підтвердження цьому жодного належного та допустимого доказу.

Крім того, встановлення даного факту не тягне за собою юридичних наслідків, оскільки саме ця обставина, про встановлення якої просить позивач, не була підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва).

Суд звертає увагу, що на справи щодо встановлення факту, що має юридичне значення розповсюджуються вимоги Глави 5 ЦПК України у т.ч. про належність, допустимість доказів, обов'язку доказування, що покладається на заявника.

У відповідності до ст. 258 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт. Проте, позивачем та його представником не зазначено доказів щодо неможливості встановлення даного факту та отримання відповідного документу іншим шляхом.

Крім вищевикладеного, з матеріалів справи, а саме з договору купівлі - продажу нерухомого майна, зареєстрованого біржею «Катеринославська нерухомість» 18 листопада 1998 року за № 1022-Н вбачається, що продано домоволодіння АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 816 кв.м., однак, в судовому засіданні позивачем було зазначено, що до будинку після укладення вищезазначеного договору було добудовано туалет та гараж, однак, жодного доказу на підтвердження узаконення даного переобладнання і збільшення площі позивачем не надано, отже склад та обсяг майна зазначеного в договорі-купівлі продажу не відповідає фактичному кількісному складу майна на час розгляду даної цивільної справи. Так само, доказів здійснення будівництва саме спадкодавцем, або позивачем суду надано не було.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд має пересвідчитись у правомірності набуття права власності на майно. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо законом передбачено прийняття майна до експлуатації, то право власності виникає з моменту прийняття до експлуатації. Якщо право власності підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України встановлює, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна не набуває на нього права власності.

Згідно ст. 12 ч. 2 Закону України «Про власність» громадянин набуває право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

В позовній заяві та заявлених позовних вимогах не зазначено, щодо якого саме майна за адресою АДРЕСА_1 позивач вимагає визнати право власності, не назначено опис нерухомого майна, перелік літер та площ будівель, при цьому позивач сам в судовому засіданні підтвердив наявність добудов за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Отже, вимога позивача щодо визнання за ним права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 не ґрунтується на вимогах закону, оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Так як, спадкодавець права власності на нерухоме майно за час життя не набув, у зв'язку з чим вимога позивача щодо визнання права власності за ним на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задоволенню не підлягає.

Що стосується добудованих будівель, прибудов та переобладнань, то доказів, які б свідчили про реєстрацію права власності на дане нерухоме майно по АДРЕСА_1 суду не надано.

Відповідно до ст. 31 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-111 «Про планування і забудову територій», ст. 18 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-ХІІ «Про основи містобудування» будівництво об'єктів незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам. Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так само, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є його дружина (відповідач) ОСОБА_2, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження даної обставини, а саме що ОСОБА_2 приймала спадщину після смерті ОСОБА_11 за законом чи за заповітом, тобто відсутні докази, що відповідач є правонаступником даних спірних правовідносин.

З роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК України). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом роз'яснювались учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

В судовому засіданні порушення прав позивача ОСОБА_1 відповідачем не доведена, та не встановлено внаслідок яких дій відповідача було порушено права позивача. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог. А визнання в судовому засіданні представником відповідача позовних вимог позивача, без належного обґрунтування причин такого визнання, є лише підтвердження штучного створення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем.

Суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані, свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли, доводи спростовуються письмовими матеріалами справи та встановленими судом обставинами в їх сукупності.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Дніпропетровська міська рада, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Біржа «Катеринославська нерухомість» про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачами не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 45, 47, 48, 59, 227 ЦК УРСР, ст.ст. 4, 11, 202, 203, 204, 215, 220, 328, 331, 376, 1216, 1217 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про власність», ст.ст. 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 3, 4-8, 10, 11, 18, 57-60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя: К.С. Маштак