Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/320/15 Головуючий у 1-й інстанції: Карпенко О.М.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 24.07.2008 року вона, після отримання грошей від продажу належної їй квартири АДРЕСА_1, передала їх своєму сину (відповідачу ОСОБА_5) в сумі 35 000 доларів США, щоб він придбав та оформив на її ім'я жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3. Даний факт підтверджується розпискою.

ОСОБА_5 дійсно, 24.07.2008 року здійснив купівлю-продаж вказаного жилого будинку та передав кошти у розмірі 35 000 доларів США ОСОБА_6, про що є розписка, після чого був укладений договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_3. Даний договір був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що суперечить раніше укладеній угоді між позивачем та ОСОБА_5

На теперішній час даний об'єкт нерухомості належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2008р.

Проте, цей будинок позивач збиралася в подальшому переоформити на свого сина та доньку чи залишити його після смерті, як спадщину. Але їй дуже не сподобалась поведінка сина, їй не відомо з якої причини він так зробив.

У травні 2014 року ОСОБА_4 стало випадково відомо, що будинок АДРЕСА_3 їй не належить. На запитання до сина, чому так трапилось, він нічого не відповів, тільки сказав, що цей будинок йому б і достався. Відповідач ОСОБА_5 відмовляється оформити документи належним чином або повернути отримані кошти, що змушує позивача звернутися до суду з позовом.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач на підставі ст. 232 ЦК України просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24.07.2008 року жилого будинку АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, та визнати за нею право власності на вказаний жилий будинок.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24.07.2008 року жилого будинку АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі під № 1-7008.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положеннями п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак, зазначеним вимогам закону ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 24 липня 2008 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_5 купив жилий будинок за адресою: АДРЕСА_3. За умовами договору продаж жилого будинку за домовленістю сторін вчиняється за 93 776 грн., які покупець сплачує продавцю під час підписання цього договору. Договір посвідчений нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори 24.07.2008р., зареєстровано в реєстрі під № 1-7008. Договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 29.07.2008р. (а.с. 9, 10, 11).

Із копії заяви ОСОБА_3 до Першої Краматорської державної нотаріальної контори від 24.07.2008р. видно, що вона надає згоду на купівлю її чоловіком - ОСОБА_5, на його ім'я за ціну та на умовах за його розсудом та за спільні кошти подружжя жилого будинку, що розташований у АДРЕСА_3 (а.с. 88, 89).

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 одружились 09.02.1999р., прізвища після одруження: чоловіка - ОСОБА_5, дружини - ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 22).

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано на підставі рішення Краматорського міського суду Донецької області від 16.11.2012 року. Рішення набрало законної сили 27.11.2012р. (а.с. 26, 27, 54).

Як вбачається з копії розписки від 24.07.2008р., ОСОБА_5 взяв у ОСОБА_4 гроші в сумі 35 000 доларів США на придбання жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3, та оформлення вказаного будинку на ім'я ОСОБА_4 (а.с. 7).

Відповідно до копії розписки від 24.07.2008р., ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_5 гроші в сумі 35 000 доларів США за продаж будинку за адресою: АДРЕСА_3. Претензій до покупця не має (а.с. 8).

Як видно з копії договору купівлі-продажу квартири від 26.07.2008 року, ОСОБА_8 (який не перебуває в зареєстрованому шлюбі) та ОСОБА_4 (яка перебуває в зареєстрованому шлюбі) продали, а ОСОБА_9 (який не перебуває в зареєстрованому шлюбі) купив квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка належить продавцям на праві приватної власності. Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 51 611 грн., які отримані продавцями від покупця до підписання цього договору. Договір посвідчений нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори 26.07.2008р., зареєстровано в реєстрі № 1-7165. Договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 04.08.2008р. (а.с. 52, 56, 57).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що вбачається з копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 (а.с. 75).

Відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_2 ОСОБА_10 є донькою ОСОБА_6 (а.с. 77).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, належала позивачу, а тому і будинок за адресою: АДРЕСА_3, було придбано за гроші позивача. Тому суд вважав за необхідне визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаного будинку від 24.07.2008 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, як такий, що вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Так, відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Статтею 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

З тексту оспорюваного правочину вбачається, що при укладанні договору купівлі-продажу від 24 липня 2008 року ОСОБА_5 діяв від власного імені.

Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що вона уповноважила ОСОБА_5 на укладання від її імені договору купівлі-продажу жилого будинку. Так, копія розписки від 24.07.2008р., за якою ОСОБА_5 взяв у ОСОБА_4 гроші в сумі 35 000 доларів США на придбання будинку та оформлення його на ім'я ОСОБА_4, не є належним та допустимим доказом представництва при укладанні оспорюваного договору.

Колегія суддів, з врахуванням роз'яснень викладених в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", дійшла висновку, що позивачем всупереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження того, що оскаржуваний договір вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання договору недійсним ґрунтуються на припущеннях.

Крім того, як зазначалося вище, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину (п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Під час розгляду справи судом було встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Спірні правовідносини допускають правонаступництво. Проте, судом не з'ясовано коло спадкоємців ОСОБА_6, які прийняли спадщину, та не вирішено питання про залучення їх до участі у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим він має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Цивільний процесуальний Кодекс України виключає можливість апеляційного суду скасувати рішення, після чого, залучивши правонаступників померлого ОСОБА_6 до участі у справі, вирішити справу як суд першої інстанції.

Зважаючи на викладене, за наслідками апеляційного розгляду справи судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, яка підлягає задоволенню зі скасуванням рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 з одночасним ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позову необхідно відмовити.

Також, відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України, п.п. 2, 8 ч. 2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір" з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у суді апеляційної інстанцій у розмірі 121,80 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргуОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 жовтня 2014 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги, в сумі 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: