АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7524/15 Справа № 202/4596/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоровя України» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоровя України» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з неодноразово уточненим позовом до державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоровя України» (далі ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, мотивуючи тим, що 18 серпня 2014 року відповідачем був виданий наказ про її звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового договору з 31 серпня 2014 року, остаточний розрахунок з нею не проведений.

Вказувала на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року було визнано незаконною фактичну недоплату ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» їй заробітної плати за червень та липень 2013 року та стягнуто з відповідача на її користь ненараховану заробітну плату за червень 2013 року в розмірі 511 грн.05 коп., ненараховану суму матеріальної допомоги на оздоровлення за липень 2013 року в розмірі 492 грн., а всього 1.003 грн.05 коп.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року стягнуто з ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» на її користь компенсацію за час вимушеного прогулу, за невикористану відпустку, допомогу на оздоровлення та недоплачені платежі заробітної плати за 2013-2014 роки.

Посилаючись на те, що відповідач до цього часу не провів з нею повний розрахунок, тому просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку за період з 30 квітня 2015 року по 30 червня 2015 року у розмірі 11.922 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Стягнуто з ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11.623 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2015 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.97 КЗпП та ст.15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_3 перебувала в трудових відносинах з ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України». Наказом №576-о від 18 серпня 2014 року її було звільнено з 31 серпня 2014 року за п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку трудового договору (а.с.24).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» про визнання незаконними недоплати заробітної плати та стягнення недоплаченої суми за трудовим договором скасовано та визнано незаконною фактичну недоплату ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» заробітної плати ОСОБА_3 за червень 2013 року та липень 2013 року. Стягнуто з ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» на користь ОСОБА_3 ненараховану заробітну плату за червень 2013 року в розмірі 511 грн.05 коп., ненараховану суму матеріальної допомоги на оздоровлення за липень 2013 року в розмірі 492 грн., а всього 1.003 грн.05 коп. Цим же рішенням суду встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_3 складає 298 грн.05 коп.( а.с.30-37).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» про стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, допомоги на оздоровлення і компенсації за невикористану відпустку, суми недоплачених платежів із заробітної плати стягнуто з ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 вересні 2013 року по 14 серпня 2014 року в розмірі 71.532 грн.; невиплачену допомогу на оздоровлення за 2014 рік в розмірі 2.914 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10.315 грн.07 коп.; недоплачену заробітну плату за період з червня по серпень 2013 року в розмірі 839 грн. 85 коп. та за період з 15 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року в розмірі 502 грн. (а.с.42-45).

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Частково задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зобовязання відповідача сплатити позивачeві середній заробіток за весь час затримки розрахунку проте прийшов помилкового висновку про стягнення середнього заробітку саме за період з 30 квітня 2015 року по 30 червня 2015 року.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

За правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування ;в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві чи незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України №6-60цс11 від 21 листопада 2011 року, №6-64цс13 від 03 липня 2013 року, №6-144цс13 від 29 січня 2014 року та №6-159цс13 від 22 січня 2014 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що 22 січня 2015 року на картковий рахунок ОСОБА_3 було перераховано на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року грошові кошти в розмірі 1.003 грн.05 коп. Тобто на час звернення до суду з даним позовом, 22 травня 2015 року, рішення суду було виконано.

На виконання рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року, яке набрало чинності 10 березня 2015 року (а.с.42-45), на картковий рахунок ОСОБА_3 12 червня 2015 року було перераховано грошові кошти в розмірі 86.103 грн.01 коп.,

На підставі викладеного та з урахуванням позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 30 квітня 2015 року по 12 червня 2015 року в розмірі 8.643 грн.45 коп. (298 грн.05 коп. х 29 днів).

Посилання апелянта щодо проведення повного розрахунку 10 червня 2015 року колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справ.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2015 року, виклавши другий абзац його резолютивної частини в іншій редакції.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоровя України» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2015 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоровя України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30 квітня 2015 року по 12 червня 2015 року в розмірі 8.643 грн.45 коп.»

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_5