АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Семенюк Т.А., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Київської міської ради на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання права користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_4 у м. Києві.

В мотивування вимог посилався на те, що з дозволу його батька - наймача, він вселився до вказаної квартири на правах члена сім'ї, підтримував квартиру в належному стані, надавав грошові кошти для оплати житлово-комунальних послуг, вів із ОСОБА_3 спільне господарство, піклувався про стан його здоров'я, а тому його права підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання права користування жилим приміщенням.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_4 у м. Києві.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача Київської міської ради - РожкоЮ.П. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що заява позивача на ім'я начальника Козелецького ЦПР УДППЗ «Укрпошта» Андрушко Г.М. від 22.12.2012 року про надсилання всієї кореспонденції за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстрована належним чином. Позивачем не надано жодного доказу щодо отримання ним кореспонденції за вищезазначеною адресою.

Крім того, в анкеті учня ОСОБА_6 від 13.05.2014 року місцем проживання батька зазначено АДРЕСА_2. Проте, зазначена анкета не є належним доказом та ніяким чином не підтверджує факт проживання позивача в спірній квартирі з весни 2012 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 року - дня смерті ОСОБА_3

Зазначила, що ОСОБА_2, надано копію обкладинки медичної карти амбулаторного хворого Обласної поліклініки, де зазначено місцем проживання позивача квартиру № 144. Проте, з наданого доказу не зрозуміло яка саме це обласна поліклініка: Київська чи Чернігівська. Крім того, не підтверджується здійснення медичного обслуговування позивача за місцем проживання (виклик лікарів, видача лікарняних листів та ін..). Позивач стверджує, що проживав у зазначеній квартирі на правах члена наймача, ніс фактично обов'язки члена сім'ї наймача, зокрема, надавав наймачу грошові кошти для здійснення плати за комунальні послуги. Проте, відповідно до довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_2 (НОМЕР_1) за період з 01.01.2012 по 31.05.2014 (ОСОБА_3.), за адресою: АДРЕСА_2 нарахування послуг здійснювалось на 1 особу, а заборгованість на кінець травня 2014 року становила 4869,56 грн. Крім того, комунальні послуги сплачувалися лише у січні 2012 року, лютому 2013 року та березні і травні 2014 року.

Звертає увагу на те, що товарно-транспортну накладну про замовлення доставки холодильника «Дніпро» на квартиру, в якій проживав батько позивача, документи про здійснення поховання не можна вважати належним доказом вселення позивача зі згоди наймача та підтвердження постійного проживання позивача у спірній квартирі. Відповідно до акту від 03.06.2014 року, складеного старшим майстром КП «ЖЕО-111 Голосіївського району» Іващенко Н.Г., майстра Остапчук А.П., майстра Хоміч Л.В. 03.06.2014 року спірну квартиру в присутності дільничного інспектора Свйонтика С.Г. опечатано та додатково зачинено на навісний замок, що спростовує твердження позивача про постійне проживання в спірній квартирі з 2012 року по теперішній час.

В судовому засіданні представник відповідача Київської міської ради - Рожко Ю.П. свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_10 проти апеляційної скарги заперечували просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивач вселився в спірну квартиру з дотриманням встановленого порядку в якості члена сім'ї наймача, за згоди останнього, постійно проживав з ним, вели спільне господарство, забезпечував останньому догляд і надавав допомогу, підтримував матеріально.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що рішенням Подільської райради від 03.02.1976 року №50 ОСОБА_3 27.02.1976 року було видано ордер №32379 на право зайняття житлової площі готельного типу за адресою: АДРЕСА_3, розміром 18,04 кв.м., що складається з 1 кімнати на сім'ю з трьох осіб: ОСОБА_3, дружина ОСОБА_11, син ОСОБА_2 (а.с 6).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року (a.c. 11,12).

Згідно довідки №664, виданої 12.05.2014 року КП «ЖЕО-111 Голосіївського району», ОСОБА_3 дійсно мешкав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 25.03.1976 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року (a.c.8).

Відповідно до довідки №395, виданої 04.04.2014 року КП «ЖЕО-111 Голосіївського району», ОСОБА_2 дійсно був зареєстрований за адресою Київ, АДРЕСА_4 з 27.04.1990 року та знятий з реєстраційного обліку 17.12.1998 року за рішенням суду (а.с.9).

Вказаним рішенням Харківського районного суду м. Києва від 06.07.1998 року ОСОБА_2 був визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням АДРЕСА_5. Позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_12 такими, що втратили право користування житловим приміщенням заявив ОСОБА_3, який у судовому засіданні пояснював, що спірна квартира була отримана ним у 1976 році, однак .діти в ній нe проживають з моменту народження. Будь-яких відносин із дітьми він не підтримує, де вони знаходилися на вирішення справи і чим займалися не знав (a.c. 10).

У відповідності до ст.65 ЖК України особи, що вселились в жиле приміщення як члени наймача, набувають рівного права з іншими членами сім'ї права користування жилимприміщенням.

Згідно ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР.

Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім'ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними.

Умовами ст. 64 ЖК України визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР № 2 від 12.04.1985 року із змінами та доповненнями «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування ЖК України» визначено, що суди повинні кожний раз перевіряти чи дотриманий порядок вселення в квартиру, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це постійним місцем проживання, чи вів піднаймач з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи обумовлено угодою між цими особами певний порядок користування житловим приміщенням.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули право користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали свою згоду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визнаючи за ОСОБА_2 право користування квартирою, дійшов вірного висновку, що позивач вселився в спірну квартиру в якості члена сім'ї наймача, постійно там проживав, вели спільно з наймачем господарство, позивач забезпечував останньому догляд і надавав допомогу, яку той потребував, підтримував матеріально, а тому набув права користування жилим приміщенням.

Письмовими доказами та показами свідків встановлено, що позивач проживав з покійним батьком як член його сім'ї, а відсутність письмової згоди з боку ОСОБА_3 на вселення свого сина не є підставою для скасування рішення суду, оскільки тимчасове не проживання позивача у квартирі було зумовлене об'єктивними причинами: смерть матері, проживання з іншими родичами, суперечки з співмешканкою його батька.

Крім того, апеляційна інстанція враховує також і ту обставину, що позивач доводиться наймачу квартири рідним батьком, а не сторонньою особою.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника Київської міської ради - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді