Справа № 308/3683/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 серпня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., КЕМІНЯ М.П.

при секретарі ЧЕЙПЕШ С.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційними скаргами ПАТ КБ «Надра», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ КБ «Надра» ОСОБА_2, та ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 лютого 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

20.03.2014 ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, у подальшому збільшило позовні вимоги, сформулювавши вимогу про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, і мотивувало змінений позов наступним.

За кредитним договором від 13.07.2005 № 297/07-2005, до якого додатковим договором від 29.07.2013 № 297/07-2005/1 вносилися зміни та доповнення, ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 38500,00 дол. США зі сплатою за нього спочатку 12,0% річних, а після зміни умов кредитування 11,0% річних і строком по 10.07.2025. Виконання зобовязань позичальника було забезпечено іпотекою належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1, про що 13.07.2005 був укладений договір іпотеки, до якого 31.07.2013 вносилися зміни.

Банк свої зобовязання виконав, тоді як позичальник свої порушив, не сплачував до 10-го числа відповідного місяця мінімально необхідного платежу в розмірі 497,30 дол. США і спричинив виникнення боргу, що станом на 04.03.2014 становив 110613,53 дол. США (у гривневому еквіваленті 1105294,68 грн), з яких борг: за кредитом 36749,68 дол. США (еквівалент 367217,50 грн), за відсотками 30191,15 дол. США (еквівалент 301682,09 грн), пеня 43672,70 дол. США (еквівалент 436395,09 грн). Посилаючись на ці обставини, на умови договорів та на положення цивільного законодавства щодо права дострокового стягнення усього боргу у випадку порушення зобовязань позичальником, в т.ч., за рахунок предмета іпотеки, позивач просив:

стягнути на користь ПАТ КБ «Надра» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 13.07.2005 № 297/07-2005 та додатковим договором від 29.07.2013 № 297/07-2005/1 у розмірі 1105294,68 грн, що є еквівалентом 110613,53 дол. США, з яких борг: за кредитом 36749,68 дол. США, за відсотками 30191,15 дол. США, пеня 436395,09 грн;

в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 1105294,68 грн звернути стягнення на належний ОСОБА_1 предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 65,8 кв. м шляхом продажу ПАТ КБ «Надра» предмета іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві на умовах та в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням банку всіх прав продавця і повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета іпотеки, встановивши початкову ціну продажу предмета іпотеки у 257500,00 грн згідно ціни, погодженої сторонам за умовами договору від 31.07.2013 про внесення змін № 1 до договору іпотеки від 13.07.2005;

виселити з квартири АДРЕСА_2 всіх її мешканців.

Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.02.2015 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 13.07.2005 № 297/07-2005 та додатковим договором від 29.07.2013 № 297/07-2005/1 у розмірі 110613,53 дол. США, що є еквівалентом 1105294,68 грн, з яких борг: за кредитом 36749,68 дол. США, за відсотками 30191,15 дол. США, пеня 436395,09 грн. У решті позову відмовлено, стягнуто з відповідача на користь позивача 3654,00 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

ПАТ КБ «Надра» оскаржило рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, просить у цій частині рішення скасувати, вимоги відповідно до прохальної частини позовної заяви задовольнити. Апелянт зазначає, що в оскарженій частині суд неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, оскільки застосував мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки за неповного зясування обставин, що мають значення в справі, та за недоведеності відповідачем підстав для цього.

ОСОБА_1 оскаржив рішення суду внаслідок неправильного, на його думку, застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. Вказує, що суд не повідомив відповідача про час і місце розгляду справи та ухвалив неправильне рішення в частині задоволення вимоги про стягнення пені, розмір якої перевищує як суму заборгованого кредиту, так і суму боргу за відсотками. Суд невірно застосував ставку пені, яка, як вважає відповідач, не повинна перевищувати подвійної облікової ставки НБУ за відповідний період нарахування пені, а беручи до уваги таку ставку в розмірі 14% річних пеня не мала перевищувати суми у 51410,45 грн виходячи з розрахунку відповідно до суми основного боргу. Просить змінити рішення та зменшити розмір пені до 51410,45 грн.

У інших частинах позивачем і відповідачем рішення суду не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_3, який апеляцію банку підтримав, скаргу відповідача не визнав, відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_4, які апеляцію відповідача підтримали, скаргу банку не визнали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд не робить висновків щодо судового рішення по суті в частині, яка не оскаржується, та бере до уваги відповідні повязані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду скарг.

Встановлено, що за кредитним договором від 13.07.2005 № 297/07-2005 Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 38500,00 дол. США зі сплатою 12,0% річних і строком по 10.07.2025 з метою оплати за рахунок зазначених коштів придбання квартири АДРЕСА_3 (у подальшому вул. Чорновола) в м. Ужгороді на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського МНО ОСОБА_5 13.07.2005 за реєстровим № 2656 (а.с. 14-19). Виконання зобовязань позичальника було забезпечено іпотекою вищезгаданої належної йому квартири загальною площею 65,8 кв. м, житловою площею 40,6 кв. м, про що банк 13.07.2005 уклав із ОСОБА_1 договір іпотеки, посвідчений цього дня приватним нотаріусом Ужгородського МНО ОСОБА_5 за реєстровим № 2661 (а.с. 38-40, 119-121).

29.07.2013 банк і позичальник уклали додатковий договір № 297/07-2005/1 про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 13.07.2005 № 297/07-2005 (а.с. 7-13), яким, зокрема, встановили порядок виконання позичальником зобовязань за кредитним договором шляхом сплати ануїтетних платежів за новим графіком платежів (п.п. 1.8., 2.2.2., 2.2.5.); встановили «стандартну процентну ставку» в розмірі 11% річних (п. 2.1.) і зазначили саме цей розмір ставки у додатку (графіку платежів) до додаткового договору, такий розмір «стандартної процентної ставки» визнано обома сторонами договору; встановили «стандартну процентну ставку 1» в розмірі «стандартної процентної ставки» + 4% річних, яка застосовується у разі порушення позичальником своїх зобовязань (п.п. 2.2., 2.2.1.).

31.07.2013 іпотекодержатель та іпотекодавець уклали договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки від 13.07.2005 (а.с. 40-44), яким виклали договір в новій редакції, та, зокрема, погодили заставну вартість предмета іпотеки в розмірі 257500,00 грн (п. 1.2.) і передбачили, що для задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель вправі, серед іншого, продати предмет іпотеки будь-якій особі (ст. 5).

Позичальник порушив свої зобовязання за кредитним договором і спричинив виникнення боргу, що його кредитор станом на 04.03.2014 визначив у розмірі 110613,53 дол. США, що за офіційним курсом 9,9924 грн/1 дол. США у гривневому еквіваленті становить 1105294,64 грн (за розрахунком банку 1105294,68 грн), з яких борг: за кредитом 36749,68 дол. США (еквівалент 367217,50 грн), за відсотками 30191,15 дол. США (еквівалент 301682,05 грн (у кредитора 301682,09 грн), пеня 43672,70 дол. США (еквівалент 436395,09 грн), тож різниця в загальній суми боргу у 0,04 грн та інші розбіжності як украй неістотні на визначення гривневого еквіваленту боргу по суті не впливають (а.с. 4-6). Суд першої інстанції погодився з доводами кредитора та з поданими ним доказами в частині визначення розміру заборгованості. Позичальник участі в розгляді справи судом першої інстанції не взяв, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 25, 26, 28, 30, 33, 49, 51, 53, 55), тож доводи скарги про порушення відповідних процесуальних прав відповідача необґрунтовані. Письмових заперечень на позов відповідач не подавав, отже, не заперечував доводів позову та розрахунку боргу кредитора, не спростовував їх. Не заперечуються та не спростовуються відповідачем ці доводи і факти, за винятком порядку нарахування та розміру пені, і в апеляційному суді, у відповідній частині рішення суду, яким факт порушення позичальником зобовязань за кредитним договором та відповідні йому обставини встановлені, позичальником не оскаржується.

Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.02.2015 № 26 у ПАТ КБ «Надра» у звязку з початком процедури виведення банку з ринку запроваджено тимчасову адміністрацію, уповноваженою особою на здійснення тимчасової адміністрації в банку призначено ОСОБА_2 (а.с. 82-84).

Вирішуючи справу за апеляціями, колегія суддів виходить з наступного.

Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України).

Питання відповідальності позичальника за порушення своїх зобовязань сторони кредитного договору врегулювали в такий спосіб: «у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3. цього договору, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплаті всіх нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.2.3. цього договору, позичальник сплачує банку в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення» (п. 5.2.). Додатковим договором від 29.07.2013 зміни до п. 5.2. кредитного договору не вносилися.

З розрахунку пені видно, що такий зроблено саме внаслідок заборгованості по сплаті щомісячного платежу, а не внаслідок прострочення виконання зобовязань позичальником щодо дострокового повернення кредиту (а.с. 6). Між тим, пункт 4.3.7. кредитного договору зобовязує позичальника «сплачувати мінімально необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у п.п. 3.3.2. та 3.3.3. цього договору», проте, пунктів 3.3.2. і 3.3.3., з визначеним у яких платежем повязується підстава для нарахування пені, у кредитному договорі немає. У договорі немає пункту, який би власне визначав розмір щомісячного мінімально необхідного платежу позичальника, позаяк пункт 3.3.1. вказує, що «позичальник повертає кредит та сплачує передбачені цим договором відсотки банку шляхом здійснення перерахування на рахунок … мінімально необхідного платежу у валюті кредиту», а пункт 3.7. передбачає, що «проценти по позиці нараховуються щомісяця на фактичні залишки заборгованості за кредитом за фактичний час користування кредитом… проценти нараховуються за період з 01 числа по 30/31 число поточного місяця… залишок процентів за неповний розрахунковий період сплачується одночасно з погашенням кредиту, терміном до 10 числа щомісяця, у сумі 497,30 дол. США з урахуванням щомісячної комісії 0,18% від суми кредиту». Тобто, п. 3.7. договору врегульовує порядок сплати процентів за кредитом, а не щомісячного мінімально необхідного платежу позичальника, сплата якого повинна бути врегульована пунктами 3.3.2. і 3.3.3. договору, пункт 3.7. не містить формулювання щодо такого щомісячного мінімального платежу. Графіка щомісячних платежів як складової частини кредитного договору, укладеного 13.07.2005, у справі немає, як немає вказівки на такий і в цій редакції кредитного договору.

Отже, коректного формулювання стосовно щомісячного мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту у кредитному договорі немає, а вказівка в позовній заяві на такий платіж у розмірі 497,30 дол. США не ґрунтується на умовах договору, тоді як цивільні права особа здійснює, а цивільні обовязки виконує у межах, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 13 ч. 1, ст. 14 ч. 1 ЦК України). Відтак, розрахунок пені, базою для якого є сума заборгованості по сплаті щомісячного платежу, який, до того ж, виконаний за періоди дії кредитного договору в різних редакціях і з різними умовами щодо платежів, не може бути визнано обґрунтованим, на що не впливає та обставина, що починаючи з 10.09.2013 базою для розрахунку вказано заборгованість за щомісячним ануїтетним платежем, розмір якого у 724,44 дол. США визначений графіком платежів до додаткового договору від 29.07.2013.

Поряд із цим, за приписами ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 572, 589, 590, 611, 614, 623-625, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV), цивільні права та обовязки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути кредитору заборговане, а той управі вимагати борг, за відповідних умов достроково, відшкодування збитків, сплати неустойки, в т.ч. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та продажу його від свого імені будь-якій особі на підставі відповідної умови договору іпотеки та/або за рішенням суду; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

Факт порушення зобовязання позичальником встановлений, доведений та визнаний сторонами, своєї вини в порушенні зобовязання позичальник не заперечує, як не заперечує необхідності відшкодування збитків і сплати кредитору неустойки як такої. Не оскаржуючи рішення суду в частині стягнення пені в розмірі 51410,45 грн, відповідач визнав за правильне і необхідне сплатити таку пеню кредитору, тобто, по суті визнав позов у цій частині. Таке ініціативне часткове визнання предявленої вимоги не суперечить закону, не порушує прав ані кредитора, ані позичальника, оскільки враховує факт порушення зобовязань останнім, що тягне настання цивільно-правової відповідальності.

Попри безпідставність з метою визначення розміру пені посилання позивача на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», який не регулює спірні правовідносини, та на норми ст. 551 ч. 3 ЦК України щодо зменшення розміру пені (з урахуванням незначного відсотка виконання зобовязань, часу припинення їх виконання боржником, суттєво меншого розміру нарахованої пені, а саме: 43672,70 дол. США проти 66940,83 дол. США від розміру заборгованості за кредитом та процентами разом, тобто, значно меншого розміру пені від суми невиконаних зобовязань (платежів), які кредитор не отримав своєчасно через прострочення боржника), апеляційний суд констатує, що з огляду на встановлене ці доводи апеляції не мають правового значення. До того ж, сторони повинні виконувати обовязковий для них договір у чинній редакції, вимога про застосування іншого методу розрахунку пені є фактично вимогою про односторонню зміну договору на умовах боржника, що є недопустимим.

За наведених вище обставин, апеляційний суд не має підстав для відмови позивачу в стягнені з відповідача пені у визнаній і не оскарженій тим сумі, при цьому, суд не має підстав для стягнення пені понад визнану суму через відсутність належної правової підстави як обовязкової умови для її нарахування. Тому з урахуванням положень ст. 303 ч. 2 ЦПК України та на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 цього Кодексу апеляцію відповідача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині стягнення 384984,64 грн пені (436395,09 грн 51410,45 грн) скасувати, вимогу банку до позичальника про стягнення пені задовольнити частково, стягнути на користь позивача з відповідача 51410,45 грн пені, у решті цієї вимоги відмовити, загальну суму стягнутої з боржника на користь кредитора заборгованості визначити в розмірі 72085,79 дол. США, що за обраним позивачем валютним курсом є еквівалентом 720310,05 грн.

Відмовляючи в задоволенні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюються правила, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Закон № 1304-VII). Суд, враховуючи, що про ОСОБА_1 немає даних у Єдиному державному реєстрі осіб, які вчинили корупційні правопорушення, дійшов висновку, що відповідач не є субєктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (Закон № 3206-VI). Крім того, немає даних про наявність у відповідача іншої, окрім заставленої, житлової нерухомості.

Втім, з наданих апеляційному суду документів (анкета-заява позичальника, довідка про доходи та ін.), з довідки ГУ ПФУ в Закарпатській області від 13.07.2015 № 1298/03.02, копії пенсійного посвідчення ОСОБА_1 серії ААІ № 264881, виданого 14.07.2015 (а.с. 104-112, 123, 124), випливає та визнано сторонами, що на час видачі кредиту та на час вирішення спору судом першої інстанції ОСОБА_1 був співробітником СБУ, військовослужбовцем і проходив службу в Управлінні СБУ по Закарпатській області. На пенсію відповідач вийшов за вислугою років після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 4 ч. 1 п. «е» Закону № 3206-VI, посадові та службові особи органів Служби безпеки України є субєктами відповідальності за корупційні правопорушення, тому на відповідний час ОСОБА_1 був таким субєктом в силу свого службового становища та роду занять. У контексті спору наявність чи відсутність інформації про відповідача в Єдиному державному реєстрі осіб, які вчинили корупційні правопорушення, не має значення, оскільки правила, встановлені Законом № 1304-VII, з такою обставиною не повязуються. Окрім цього, дані про ОСОБА_1 як про особу, яка належала до особового складу органів, що провадять оперативно-розшукову або розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність, апріорі не могли бути внесені до зазначеного реєстру (ст. 21 ч. 2 Закону № 3206-VI).

Дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на осіб, які є субєктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (ст. 6 Закону № 1304-VII). Попри це, суд не взяв до уваги, що і у випадку можливості застосування правил про названий мораторій слід враховувати, що Закон № 1304-VII не припиняє зобовязальних правовідносин, не припиняє дію договору іпотеки та сам по собі не є перешкодою для задоволення відповідного позову кредитора, проте, у період дії цього Закону не застосовується примусове стягнення (відчуження без згоди власника) предмета іпотеки, якщо мають місце умови, що визначені Законом. Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України, прийнятих за результатами розгляду справ, зокрема, № 6-44цс15 (постанова від 25.03.2015), № 6-46цс15 (постанова від 15.04.2015), № 6-57цс15 (постанова від 27.05.2015), № 6-58цс15 (постанова від 27.05.2015), і підлягають врахуванню за правилами ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції з урахуванням обставин, що існували на момент його ухвалення, колегія суддів констатує, що суд неправильно застосував вищезазначені норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а застосувавши за власною ініціативою правила про мораторій на стягнення майна, суд не зясував та не перевірив обставини, що мають значення для вирішення такого питання.

Банк предявив серед інших і вимогу про виселення з квартири АДРЕСА_2 всіх її мешканців. Відповідно до положень ст. 39 ч. 2, ст. 40 ч. 1 Закону № 898-IV, одночасно з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки може бути предявлена вимога про виселення всіх мешканців з предмета іпотеки житлового приміщення, звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей; виселення проводиться у порядку, встановленому законом. З цими нормами закону узгоджуються положення ст. 109 ч.ч. 1, 3 ЖК України, а частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Формулюючи позовну вимогу як виселення всіх мешканців квартири у звязку зі зверненням на неї стягнення, позивач не врахував, що таке формулювання хоч і відповідає текстуально змісту положень вищенаведених законодавчих актів, проте не звільняє позивача від обовязку предявлення позову із дотриманням положень ЦПК України. Так, відповідачами за позовом про виселення мешканців із житлового приміщення є фізичні особи, яких виселяють, прав та інтересів яких безпосередньо стосується спір (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 15, 24, 25, 30 ЦК України, ст.ст. 28-30 ЦПК України). Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких боржник (конкретна особа, рішення про виселення якої слід виконати), є учасником виконавчого провадження, а примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі (ст.ст. 7, 8, 12, ст. 78 ч.ч. 1-4). Інші, окрім ОСОБА_1, мешканці квартири, виселення яких фактично вимагав позивач, не були зазначені відповідачами, не брали участі в справі, питання про наявність таких мешканців, про склад сімї у контексті дотримання вимог ст. 29 ч. 4, ст. 291 ЦК України, ст. 4 ч.ч. 3, 4 СК України не зясовувалося, ця всупереч закону неконкретна вимога була предявлена до невизначеного кола осіб, а заява позивача не містить жодного фактичного та правового її обґрунтування.

Така вимога не підлягала задоволенню, тому відмова суду першої інстанції в цьому є правильною по суті. Апеляція позивача не містить жодних доводів по суті щодо цієї вимоги та рішення суду щодо відмови в її задоволенні, тому не спростовує законності відповідного рішення суду.

При апеляційному розгляді справи було встановлено, що банк, предявляючи позов, невірно зазначив ідентифікаційний номер відповідача як НОМЕР_1, який фактично присвоєно громадянину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, тоді як відповідачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцю ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт громадянина України серії ВО № 263416, виданий 16.09.1997 Рахівським РВ УМВС України в Закарпатській області, присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_2, оригінал відповідної довідки оглянуто апеляційним судом. Вищевказані правочини вчинялися із посиланням на ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

Беручи до уваги, що рішення суду про задоволення вимоги банку про стягнення з позичальника заборгованості (за винятком часткового оскарження щодо стягнення пені), не оскаржувалося та процесуальних підстав для перегляду рішення суду в цій частині в цілому немає, апеляційний суд вважає за необхідне констатувати таке. У контексті справи звернення стягнення на предмет іпотеки фактично є способом стягнення конкретно визначеного боргу, стягненню підлягає дійсний і підтверджений борг, рішення суду підлягає виконанню в межах реально наявного боргу, подвійне стягнення боргу не допускається, а у випадку наявності рішення (рішень) про стягнення боргу, що допускають одночасне виконання стосовно одного й того ж боргу, відповідні питання вирішуються на стадії виконання рішень за правилами зведеного виконавчого провадження, встановлення, зміни порядку і способу виконання рішення (рішень) тощо.

Виходячи з викладеного та з урахуванням зменшення розміру стягуваної суми, апеляцію позивача на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України належить задовольнити частково, рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу скасувати, цю вимогу задовольнити частково, в рахунок погашення заборгованості позичальника перед банком за кредитним договором у розмірі 72085,79 дол. США, що є еквівалентом 720310,05 грн, звернути стягнення на належний ОСОБА_1 предмет іпотеки шляхом його продажу банком. У решті рішення суду про відмову в позові слід на підставі ст. 308 ЦПК України залишити без змін. Боржник не позбавлений права, за наявності для того підстав, вирішувати питання, що випливають із Закону № 1304-VII, на стадії виконання рішення суду.

Керуючись 303 ч.ч. 1, 3, ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ КБ «Надра» ОСОБА_2, та ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 лютого 2015 р. у частині відмови в задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «Надра» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу та в частині стягнення 384984,64 грн пені скасувати:

вимогу позову ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення пені задовольнити частково, стягнути на користь позивача з відповідача 51410,45 грн (пятдесят одну тисячу чотириста десять гривень 45 коп.) пені, у решті вимоги про стягнення пені відмовити, загальну суму стягнутої з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості визначити в розмірі 72085,79 дол. США (сімдесят дві тисячі вісімдесят пять доларів США 79 центів), що є еквівалентом 720310,05 грн (семисот двадцяти тисяч трьохсот десяти гривень 05 коп.);

вимогу позову про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Надра» за кредитним договором від 13.07.2005 № 297/07-2005 зі змінами і доповненнями, внесеними додатковим договором від 31.07.2013 № 297/07-2005/1, яка станом на 04.03.2014 складає 72085,79 дол. США, що є еквівалентом 720310,05 грн, звернути стягнення на належний ОСОБА_1 предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 65,8 кв. м шляхом продажу ПАТ КБ «Надра» предмета іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві на умовах та в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням банку всіх прав продавця і повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета іпотеки, встановивши початкову ціну продажу предмета іпотеки у 257500,00 грн згідно ціни, погодженої сторонам за умовами договору від 31.07.2013 про внесення змін № 1 до договору іпотеки від 13.07.2005.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскар¬жене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді