Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Ковалевича С.П., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Ковальчук Л.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Малосадівської сільської ради Дубенського району Рівненської області та ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 листопада 2014 року позов ОСОБА_2 до Малосадівської сільської ради Дубенського району Рівненської області та ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Встановлено, що державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-РВ № 001369, виданий Малосадівською сільською радою 28 вересня 2007 року на земельну ділянку площею 2,19 га, що розташована на території Малосадівської сільської ради Дубенського району на ім'я ОСОБА_4 і зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 213, належить ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_2 право на спадщину по смерті батька ОСОБА_4 та право власності на земельну ділянку площею 2,19 га, що розташована на _____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/24/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Юзьвяк Б.Г.

Доповідач : Демянчук С.В.

території Малосадівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-РВ № 001369, виданого Малосадівською сільською радою 28 вересня 2007 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 213.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено за необгрунтованістю позову.

Судовий збір в сумі 754 грн. 95 коп., сплачений ОСОБА_1 відповідно до квитанції № 275 від 19 вересня 2014 року у Дубенському територіальному відділенні Ощадного банку України - повернуто ОСОБА_1.

В поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права на спадщину та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання додаткового строку для прийняття спадщини є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом неповно та невірно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження доказів та їх оцінки, ухвалене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що матеріали справи не містять письмових підтверджень від приватного нотаріуса про те, що ОСОБА_2 прийняв спадщину. Залишається незрозумілим на основі чого судом першої інстанції було зроблено висновок про неприйняття спадщини ОСОБА_1 як спадкоємцем за заповітом і про прийняття спадщини позивачем за первісним позовом.

Крім того вказує, що вона не змогла вчасно звернутися до нотаріуса з метою оформлення спадщини, так як не могла знайти заповіт спадкодавця і не знала куди потрібно звертатися за видачею дубліката заповіту. До того ж, протягом строку для прийняття спадщини вона сильно хворіла, маючи артеріальну гіпертензію та остеохондроз хребта.

Просила скасувати рішення суду першої інстанції від 10 листопада 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права на спадщину та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання додаткового строку для прийняття спадщини та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову про визнання права на спадщину, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити: визначити для неї додатковий строк тривалістю два місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_4.; судові витрати покласти на позивача за первісним позовом.

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях ОСОБА_2 вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги та на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яке просить залишити без змін.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1, підтримавши апеляційну скаргу повністю, надав пояснення в межах її доводів.

ОСОБА_2, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, покликалися на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Представник Малосадівської сільської ради Дубенського району Рівненської області в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки. Подали заяву про розгляд справи без участі їх представника.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Межами апеляційного оскарження є рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права на спадщину та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте, при постановленні оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог про визнанння за ОСОБА_2 право на спадщину по смерті батька ОСОБА_4 та право власності на земельну ділянку площею 2,19 га, суд першої інстанції зазначених вимог цивільно-процесуального права належним чином не виконав, тому воно не може бути визнаним законним та обгрунтованим та підлягає до скасування з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в вищезазначеній його частині, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач є єдиною особою, яка належно прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4, звернувшись в шестимісячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тому позовна вимога про визнання права власності на спірну земельну ділянку є обгрунтованою.

Проте, колегія суддів повністю погодитись із таким висновком суду не може.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що відповідно до копії свідоцтва про народженя батьком ОСОБА_2 був ОСОБА_4 (а.с.3.).

Копія свідоцтва про смерть підтверджує, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.4.)

Відповідно до довідки управління Держкомзему у Дубенському районі вбачається, що ОСОБА_4 був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-РВ № 001369 від 28 вересня 2001 року на земельну ділянку загальною площею 2,19 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.6.).

На це ж вказує копія державного акта на право приватної власності на землю (а.с.5.). Акт видано на ім'я ОСОБА_4, що встановлено в даній справі та обставини чого сторонами не оспорюються.

У зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку, приватним нотаріусом ОСОБА_6 17 березня 2014 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом стосовно земельної ділянки.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Ухвалюючи рішення, суд не врахував положення Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою від 22 червня 2009 року № 325, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2009 року № 735/16751, відповідно до розділу 4 якої передбачена видача на платній основі нового державного акта при втраті чи пошкодженні державного акта.

Новий державний акт на ім'я спадкодавця взамін зіпсованого, втраченого (пошкодженого) видається також спадкоємцю на запит нотаріуса щодо витребування документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, відповідно до ст. 4 Закону України "Про нотаріат".

Відповідно до зазначеної Інструкції організацію робіт з видачі (заміни) державного акта на праві власності на земельну ділянку у разі його втрати (пошкодження) здійснюють Головні управління Державного комітету по земельних ресурсах в містах Києві та Севастополі, управління (відділи) Державного комітету по земельних ресурсах в районах (містах), міські, міжрайонні, міськрайонні управління (відділи) Державного комітету по земельних ресурсах.

Аналогічні положення про видачу дубліката державного акта передбачено і Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції зазначені положення законодавчих актів не врахував, у порушення вимог ст. 214 ЦПКУкраїни не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

В апеляційному суді ОСОБА_2 пояснив, що йому невідомо де знаходиться спірний Державний акт на землю.

Є встановленими обставини отримання цього Державного акту спадкодавцем.

При цьому, з витребуваних апеляційним судом матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 є особою, яка належно прийняла спадщину після смерті свого батька.

Таким чином, встановлено правові підстави для оформлення свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_2 виходячи з положень ст. 4 Закону України "Про нотаріат".

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині задоволення позову про визнанння за ОСОБА_2 право на спадщину по смерті батька ОСОБА_4 та право власності на земельну ділянку площею 2,19 га ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 309 ЦПК України вон підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Щодо апеляційної скарги в частині незаконності рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначеннядодаткового строку для прийняття спадщини, колегія суддів непогоджується з доводами апелянта.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання додаткового строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано беззаперечних, об'єктивних та переконливих доказів того, що вона пропустила шестимісячний строк прийняття спадщини з поважних причин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду і вважає, що він ґрунтується на досліджених судом доказах та відповідає вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що відповідно до заповіту ОСОБА_4, який складений 24 травня 1994 року та нотаріально посвідчений секретарем виконавчого комітету Малосадівської сільської Ради н.д. Бучик О.О., ОСОБА_4 заповів усе належне йому майно та майнові права, на які він матиме право на день смерті племінниці ОСОБА_1 (а.с. 53).

До суду з заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини ОСОБА_1 звернулася лише 10 листопада 2014 року /а.с.80-81/.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

07 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Дубенського районного нотаріального округу де їй було повідомлено, що подати заяву про прийняття спадщини вона не може, оскільки пропустила шестимісячний строк для її прийняття й запропоновано звернутися до суду.

Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Як роз'яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Враховуючи викладене, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства /ст. 11 ЦПК України/ суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування і подання доказів процесуальним Законом /ст. 60 ЦПК України/ покладено на сторони.

Згідно зі ст.ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, ОСОБА_1 мала надати суду належні та допустимі докази в підтвердження доводів про поважність причин пропуску спірного строку для прийняття спадщини поважними, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Звертаючись в суд з даним позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що після смерті дядька не могла знайти заповіту, вона має багато хвороб, весь час хворіє, а в кінці 2011 року почалось загострення цих хвороб, спочатку вона лікувалась сама, а потім зверталась до лікаря. Ці обставини позбавили її можливості вчасно подати заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вирішенні спору, судом першої інстанції вірно відхилено доводи ОСОБА_1 про поважність пропуску нею шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки жодним достатнім та належним доказом вони не підтверджені.

Колегія також вважає такі ж твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі непереконливими, та такими, що не підтверджені достатніми та належними доказами які б вказували на об'єктивні, непереборні, істотні труднощі для спадкоємця на вчинення цих дій .

З урахуванням вірно встановлених фактичних даних, судова колегія вважає оскаржуване рішення суду в частині відмови задоволення зустрічного позову про визнання додаткового строку для прийняття спадщини правильним по суті та ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ст.ст. 1218, 1225, 1270, 1272 ЦК України, ст.4 Закону України «Про нотаріат», керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 листопада 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права на спадщину скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права на спадщину по смерті батька ОСОБА_4 та права власності на земельну ділянку площею 2,19 га, що розташована на території Малосадівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-РВ № 001369, виданого Малосадівською сільською радою 28 вересня 2007 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 213 відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.П. Ковалевич

А.М. Шеремет