Справа № 297/1922/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2015 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого Гал Л. Л., при секретарі Боротей А.Е., з участю представника позивача за довіреністю ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача за договором адвоката ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_6, Берегівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_7 звернувся із позовом до ОСОБА_2, треті особи приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_6, Берегівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту ОСОБА_2, засвідченого державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Мирончук О.В. та зареєстрованого в спадковому реєстрі 07.06.2007 року за №2-1967, а також просив заборонити Берегівській державній нотаріальній конторі вчинити нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та зобов'язати приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 видати йому свідоцтво про спадщину.

Позов мотивований тим, що його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвали шлюб 20.08.1985 року у зв'язку із схильністю батька до зловживання алкоголем та після розірвання шлюбу його батько проживав в АДРЕСА_1, де і помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Незважаючи на розірвання шлюбу між батьками він, позивач ОСОБА_7, постійно підтримував стосунки із батьком та бабусею ОСОБА_9, кілька разів на рік приїжджав до них в гості в м. Берегово та неодноразово вів з ним розмову про те, що він житиме із батьком, та вестимуть спільне господарство. У період зустрічей із батьком останній обіцяв йому скласти заповіт свого майна на його користь, як єдиного сина. Однак, брат його батька - відповідач ОСОБА_5 забороняв батькові реєструвати його у квартирі. На час складання заповіту - 07.06.2007 року його батько був хворою людиною, страждав на поведінкові розлади здоров'я внаслідок зловживання алкоголем, тому не міг у повній мірі розуміти значення своїх дій, чим і скористався ОСОБА_2 та переконав його до складання заповіту в свою користь. У зв'язку з цим позивач просив визнати заповіт свого батька ОСОБА_2 в користь його брата ОСОБА_2 від 07.06.2007 року недійсним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги ОСОБА_7 та пояснила, що позивач ОСОБА_7 є першим спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_2 та має першочергове право на успадкування його майна - половини квартири АДРЕСА_1, яке він в свою чергу успадкував від своєї матері ОСОБА_9. Ще за час життя батька, позивач ОСОБА_7 приїжджав до нього, цікавився його долею. ОСОБА_2 казав, що свою частину квартири він хоче залишити синові ОСОБА_7, а не комусь іншому, тому представник позивача вважала, що відповідач скористався станом свого брата ОСОБА_2, який страждав на алкогольну залежність і таким чином склав заповіт на нього.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що квартиру АДРЕСА_1, він та його брат ОСОБА_2 успадкували від матері за заповітом по 1/2 частині кожний. Брат протягом багатьох років страждав на алкогольну залежність та ним опікувався після смерті матері тільки він. ОСОБА_7 приїжджав до свого батька за час життя останнього два або три рази та жодним чином не опікувався ним. ОСОБА_2 жив у спадковій квартирі, страждав на алкогольну залежність і, щоб якось підтримувати його здоров'я він, ОСОБА_5, неодноразово відвозив його у лікарню на стаціонарне лікування. Крім того, брат у зв'язку із синдромом алкогольної залежності витрачав всі свої кошти на алкоголь, все продав із квартири, часто брав у борг гроші, які приходилося віддавати саме йому. 07.06.2007 року брат добровільно склав заповіт на нього, а він склав зустрічний заповіт на брата та між ними була усна домовленість про те, що вони не реєструють своїх дітей у спільній квартирі з метою уникнення конфліктів у майбутньому між ними та їхніми дітьми, однак це не було перешкодою для того, щоб ОСОБА_7 проживав із батьком та це йому ніхто не забороняв. Свого брата він завжди підтримував матеріально та морально, влаштував його на роботу, оформив йому пенсію та сприяв у його лікуванні він алкогольної залежності в силу своїх можливостей.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 в суді пояснив, що померлий ОСОБА_2 хоч і страждав алкогольною залежністю, однак він усвідомлював значення своїх дій та керував ними на час складання заповіту в користь свого брата. Дані обставини підтверджуються і висновком посмертної судово-медичної експертизи. Крім того, тільки відповідач піклувався над своїм брат, допомагав йому матеріально.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що вона є мачухою представника позивача ОСОБА_1 та підтримувала стосунки із померлим ОСОБА_2 навіть після його розлучення із ОСОБА_1. ОСОБА_2 бажав залишити свою частину квартири на свого сина ОСОБА_7, але був залежний від свого брата ОСОБА_5 і це не дало можливість позивачу зареєструватися у квартирі батька і піклуватися про нього. Дані обставини їй відомі зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_7.

Свідок ОСОБА_11 показав, що він проживає у квартирі АДРЕСА_2, вже понад 20 років та по сусідству у квартирі №3 проживав ОСОБА_2, який помер у лютому 2014 року. Він щодня навідував ОСОБА_2, спілкувалися з ним незважаючи на те, що останній страждав алкогольною залежністю. Відповідач ОСОБА_2 піклувався про свого брата, матеріально забезпечував, бували випадки, що відповідач знаходився за кордоном по роботі, і тоді просив його подивитися за братом у його відсутності, оскілки інших рідних померлий ОСОБА_2 не мав. Позивача ОСОБА_7 він бачив два або три рази приїжджати до батька, та стільки ж разів бачив і ОСОБА_1 там у гостях. Крім того, ОСОБА_2 неодноразово лікувався від алкогольної залежності в лікарні, однак незважаючи на це він поводив себе адекватно та розумів значення своїх дій. При житті ОСОБА_2 жодного разу не казав, що має намір залишати свою частину квартири на сина.

Треті особи - приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 та представник Берегівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилися, від Берегівської державної нотаріальної контори поступив лист, згідно якого просили справу розглянути без участі нотаріальної контори (а.с. 35).

Суд вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитав свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.06.2003 року спадкоємцями ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року в рівних частках були по 1/2 частці син ОСОБА_2 та в 1/2 частці син ОСОБА_5 (а.с. 14,15). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1, належала ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частці кожному (а.с. 16).

07 червня 2007 року ОСОБА_2 склав заповіт, згідно якого він належну йому частину квартири АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_5 (а.с. 11).

Встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 8).

20 травня 2014 року ОСОБА_7 звернувся до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 (а.с. 17).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

В судовому засіданні було встановлено, що померлий ОСОБА_2 страждав синдромом алкогольної залежності та його смерть настала в результаті отруєння етиловим алкоголем.

Однак, згідно акту посмертної судово-психіатричного експерта №188 від 20.11.2014 року на підставі вивчення матеріалів цивільної справи, даних медичної документації, комісія судово-психіатричних експертів прийшла до висновку, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, при життя виявляв ознаки синдрому алкогольної залежності, про що свідчать дані про тривале систематичне зловживання спиртними напоями. На момент складання заповіту 07.06.2007 року ОСОБА_2 не виявляв ознак психозу та слабоумства, про що свідчать огляд нарколога 06.06.2007 року та встановлений ним діагноз: синдром алкогольної залежності, стан відміни алкоголю. При огляді наркологом пацієнта 06.06.2007 року стан останнього не потребував госпіталізації і дозволяв призначити лікування в амбулаторних умовах. У зв'язку з вищенаведеним, судово-психіатрична експертна комісія приходить до висновку, що на момент складання заповіту 07.06.2007 року психічний стан померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_2 не позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_2 усвідомлював свої дії на момент складання заповіту 07.06.2007 року (а.с. 70-74).

Згідно ч. 2 ст. 1235 ЦК України заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

В пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" також зазначено, що при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов'язкову частку у спадщині.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_1 не довели ту обставину, що померлий ОСОБА_2 на момент складання заповіту 07.06.2007 року не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними, спростуванням чого є висновок посмертної судово-психіатричної експертизи та встановлені шляхом допиту в судовому засіданні відповідача та свідків.

Посилання представника позивача на те, що у акті, а саме в пункті 11 акту ОСОБА_2 зазначений в статусі позивача та по цій причині акт не відповідає вимогам закону є безпідставним, оскільки очевидно, що це є опискою в акті та на висновок це жодним чином не вплинув, позаяк в описовій та мотивувальній частині і в обґрунтуванні акту все відповідає обставинам справи.

Крім того, показами свідка ОСОБА_11 підтверджується, що після смерті у 2002 році матері братів ОСОБА_5 та ОСОБА_2, саме відповідач ОСОБА_5 піклувався братом та інші родичі не навідували його і не підтримували з ним зв'язок, а сина ОСОБА_7 свідок бачив приїжджати до батька всього два або три рази.

Свідок ОСОБА_10 зазначила, що їй саме зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_7 відомо, що ОСОБА_2 мав намір залишити свою частину квартири по заповіту на свого сина - позивача ОСОБА_7, що не спростовує суті посмертної судово-психіатричної експертизи та не означає, що спадкодавець ОСОБА_2 на власний розсуд усвідомлено розпорядвися своїм майном на випадок смерті в користь свого брата за принципом свободи заповіту.

На підставі вищенаведеного суд вважає, що в судовому засіданні повно та всебічно були досліджені всі обставини справи та встановлено ОСОБА_2 на момент складання заповіту 07.06.2007 року усвідомлював значення своїх дій та керував ними, заповіт був складений ним на корить свого брата добровільно без будь-якого тиску, у зв'язку чим, позов ОСОБА_7 про визнання заповіту свого батька недійсним є недоведеним та в його задоволенні слід відмовити.

У зв'язую цим, інші дві вимоги позивача ОСОБА_7 про заборону Берегівській державній нотаріальній конторі вчинити нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та зобов'язання приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 видати ОСОБА_7 свідоцтво про спадщину також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК України, ст.ст. 1235 ЦК України, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",

рішив:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_6, Берегівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, заборону Берегівській державній нотаріальній конторі вчинити нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та зобов'язання приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 видати ОСОБА_7 свідоцтво про спадщину - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Гал Л. Л.