Справа №333/196/15-ц
Пр.№2/333/715/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Стоматова Е.Г., при секретарі Кабановій К.О., за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна, Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що 04.10.2006 року між ним - ОСОБА_1, з однієї сторони та ОСОБА_5, яка діяла в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з другої сторони було укладено договір дарування 7/50 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, що складається: у житловому будинку літ. А житлова кімната НОМЕР_1 площею 13,3 кв.м., у житлової прибудові літ. А? житлова кімната НОМЕР_2 площею 15,9 кв.м., службова прибудова а, ганок до службової прибудови а, піддашок до службової прибудови а. Вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. та зареєстровано в реєстрі за №1-2185. Майже відразу після смерті сина ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, до нього звернулась ОСОБА_5 з проханням подарувати її малолітньому сину ОСОБА_4 вказану частину домоволодіння. При цьому ОСОБА_5 запевнила позивача, що батьком її малолітнього сина ОСОБА_4 є саме померлий ОСОБА_7 та просила подарувати ОСОБА_4 вказане нерухоме майно в пам'ять про ОСОБА_7 Повіривши ОСОБА_5 з приводу наявності родинних відносин між ним та ОСОБА_4, ОСОБА_1 04.10.2006 року уклав вищевказаний договір дарування частини домоволодіння. Позивач звернувся до Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради як органу опіки та піклування із заявою, в якій зазначив своє бажання подарувати онуку ОСОБА_4 належні йому 7/50 частини домоволодіння. На час укладення договору дарування частини домоволодіння від 04.10.2006 р., ОСОБА_1 було відоме прізвище обдаровуваного - «ОСОБА_4», однак він не був обізнаний з процедурою реєстрації народження дітей, яка існувала на час народження ОСОБА_4, тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_1., та йому не було відомо, чому прізвище його як він тоді вважав онука записано «ОСОБА_4», а не «ОСОБА_1». До та під час укладення цього договору ОСОБА_5 не надавала йому для ознайомлення оригінал або копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 Копію цього свідоцтва ОСОБА_5 ОСОБА_1 вперше надала у 2008 році при його та ОСОБА_5 спільному зверненні до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Тоді ж ОСОБА_1 поцікавився у ОСОБА_5, чому в свідоцтві про народження ОСОБА_4 в графі «батько» зазначено «ОСОБА_4» замість «ОСОБА_1 Володимир Володимирович», на що ОСОБА_5 його повідомила, що документи про наявність родинних відносин між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 знаходяться «в стадії оформлення», приховавши тоді від його та від суду рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007р., яким було встановлено факт батьківства померлого ОСОБА_7 стосовно ОСОБА_4 У вересні 2013 року ОСОБА_5 повідомила ОСОБА_1 про наявність вказаного рішення, отримавши яке, позивач зрозумів, що відсутні будь-які документи на підтвердження факту родинних відносин між його померлим сином ОСОБА_7 та ОСОБА_4, окрім зазначеного рішення, яке ОСОБА_1 оскаржив. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2014 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007 р. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 06.11.2013 р. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2014 р., заяву ОСОБА_5 про встановлення факту батьківства залишено без розгляду. Обставина щодо відсутності родинних відносин між позивачем та ОСОБА_4 підтверджується тим, що відсутні будь-які документи, які б свідчили би про те, що його померлий син ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_4 Позивач зазначає, що на час укладення вказаного договору дарування від 04.10.2006 р. він вважав, що право власності на 7/50 частин домоволодіння набуде його родич - його онук. До отримання ОСОБА_1 у вересні 2013 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007р., він вважав ОСОБА_4 своїм онуком, про що він, зокрема, зазначав у своєму позові до ОСОБА_4, законним представником якого є його мати ОСОБА_5, про визнання договору недійсним, поданому до Комунарського районного суду м. Запоріжжя у липні 2012 року. ОСОБА_1 вважає, що не пропустив встановлений ЦК України строк позовної давності, оскільки Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2014 року скасовані судові рішення, якими було встановлено, що ОСОБА_7 є рідним батьком ОСОБА_4, тому саме з 05.03.2014 р. належить відраховувати строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Також ОСОБА_1 просить суд поновити строк позовної давності як пропущений з поважних причин. Позивач ОСОБА_1 просить визнати договір дарування частини домоволодіння від 04.10.2006 року недійсним, як вчинений ним під впливом помилки щодо обставини, яка має істотне значення, а саме щодо прав обдаровуваного ОСОБА_4, оскільки він подарував належне йому нерухоме майно сторонній для нього особі ОСОБА_4, причиною чого стали дії ОСОБА_5, яка при укладанні договору дарування діяла як законний представник малолітнього ОСОБА_4, з приводу наявності родинних відносин між ним та ОСОБА_4

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, та його представник ОСОБА_2, посилаючись на обставини, викладені у позові, на позовних вимогах наполягають і просять суд їх задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що ОСОБА_1 визнав ОСОБА_4 своїм онуком з часу його народження, саме ОСОБА_1 зі згоди дружини ОСОБА_8 звернувся до ОСОБА_5 щодо прийняття в дар від імені малолітнього онука ОСОБА_4 частини домоволодіння продовжувачу їхнього роду в пам'ять імені померлого ОСОБА_7 При цьому, ОСОБА_5 на підтвердження своїх повноважень як законного представника ОСОБА_4 надавала свідоцтво про народження сина ОСОБА_4 спочатку для підготовки документів разом із заявою від 11.09.2006 року до Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, а під час укладення договору дарування від 04.10.2006 року до державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С., а ОСОБА_1 до і на момент укладення договору дарування мав достатньо можливостей особисто або за допомогою компетентних осіб у відповідних установах з'ясувати про відсутність документального підтвердження родинних відносин між ним та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про народження ОСОБА_4, прізвище якого зазначено за прізвищем матері та за вказівкою матері в графі «батько» зроблено запис «ОСОБА_4», а згодом ще й отримав копії останнього від ОСОБА_5, які використовував при зверненні до суду у 2008 році. Крім того, ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності для звернення до суду без поважних підстав.

Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.

Представник третьої особи Шостої Запорізької державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, про день та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлені такі факти та правовідносини.

З матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_3 , виданого управлінням житлового господарства Запорізької міської ради від 10.10.2003 року, на праві власності належало 16/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1. Згідно Угоди про зміну розміру часток і встановлення порядку володіння та користуванням майном від 15.09.2004 року, укладеною між ОСОБА_9 та ОСОБА_1, посвідченою державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Лейко С.А. р. №3-2079, частка ОСОБА_1 в домоволодінні склала 14/25. 9/10 частин домоволодіння перейшли від ОСОБА_1 до ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 22.10.2004 року за р.№ 3-2248, він став власником 11/20 часток у домоволодінні.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син позивача ОСОБА_7, про що свідчить свідоцтво про смерть від 17.06.2006 року серія НОМЕР_4, та в Книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний актовий запис за № 5609.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, серії НОМЕР_5, виданого 19.09.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району м. Запоріжжя, актовий запис №777, у графі батько зроблено запис ОСОБА_4. Відомості про батька відповідача записані за вказівкою матері відповідно до ч.1 ст. 135 СК України (ст. 55 КпШС), що підтверджується довідкою Комунарського віділлу РАЦС Запорізького міського управління юстиції №777/08-73 від 03.10.2006 року.

11.09.2006 року ОСОБА_1 звернувся до Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради з заявою про намір подарувати 7/50 частин будинку АДРЕСА_1 у власність малолітнього онука ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та з проханням надати гр. ОСОБА_5 згоду на прийняття в дар у власність малолітнього вказану частину будинку (а.с.106). Також в даній заяві від 11.09.2006 року ОСОБА_5 надає згоду на прийняття в дар у власність сина ОСОБА_4 частини домоволодіння, в якості додатку до якої надано копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 (а.с.111).

Розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради Пелих Ю.Г. за №2215р від 26.09.2006 року «Про надання згоди ОСОБА_1 на дарування частину будинку у власність малолітньої дитини ОСОБА_4.», враховуючи рекомендації протоколу засідання опікунської ради Комунарської районної адміністрації м. Запоріжжя від 20.09.2006 р. за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_5, було надано згоду гр. ОСОБА_5 на прийняття в дар 7/50 частин будинку АДРЕСА_1 у власність малолітнього сина ОСОБА_4 та на підпис договору дарування від імені малолітнього.

04.10.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, яка діяла в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, було укладено договір дарування 7/50 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. та зареєстровано в реєстрі за №1-2185. Згідно договору дарування ОСОБА_4 прийняв у власність 7/50 частин домоволодіння, що складається: у житловому будинку літ. А житлова кімната НОМЕР_1 площею 13,3 кв.м., у житлової прибудові літ. А? житлова кімната НОМЕР_2 площею 15,9 кв.м., службова прибудова а, ганок до службової прибудови а, піддашок до службової прибудови а. Відповідно даного договору дарування від 04.10.2006 року особи були встановлені, повноваження представника ОСОБА_5, що діяла від імені свого малолітнього сина ОСОБА_4 нотаріусом перевірено.

Дружина позивача ОСОБА_8 надала письмову згоду на дарування вищезазначеної частини домоволодіння, що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій засвідчено Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою від 04.10.2006 року за р. №1-2184.

На підставі даного договору дарування, 18.10.2006 року ОП «ЗМБТІ» зареєстровано право власності на 7/50 частин домоволодіння за ОСОБА_4, складено технічний паспорт.

У 2007 році ОСОБА_5 зверталась до суду в порядку окремого провадження з заявою про визнання факту батьківства за померлим ОСОБА_7 відносно сина ОСОБА_4 Заяву було задоволено рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007 року по справі №2-о-4235/07. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2014 року по справі №2о-4235/2007 рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 06.11.2013 скасовано та справу направлено до суду першої інстанції.Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2014 року по цивільній справі № 333/2412/14, яка набрала законної сили 22.05.2014 року, заяву ОСОБА_5 про встановлення факту батьківства залишено без розгляду на підставі п. 6 ст. 235 ЦПК України.

10.11.2008 року ОСОБА_1 та законний представник ОСОБА_4 його мати ОСОБА_5 звертались до суду з позовом до інших співвласників домоволодіння про визначення порядку користування земельною ділянкою, до якого в якості додатку надано свідоцтво про народження ОСОБА_4 Позов задоволено рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2009 року по справі №2-809/09.

27.09.2010 року ОСОБА_7 звертався до суду з позовом до ОСОБА_4, законним представником якого є його мати ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою відповідно до фактичного користування, до якого в якості додатку надано свідоцтво про народження ОСОБА_4 Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.02.2010 року по справі №2-1615/10 провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

13.07.2012 року ОСОБА_7 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_4, законним представником якого є його мати ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання договору дарування від 06.10.2006 року недійсним, мотивуючи що на час укладення договору дарування він перебував у стані, який перешкоджав йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (ч.1 ст. 225 ЦК України), до якого в якості додатку також надано свідоцтво про народження ОСОБА_4Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2013 року по цивільній справі № 812/6153/12, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 03.07.2013 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

27.05.2014 рокуОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., Шоста Запорізька державна нотаріальна контора про визнання договору дарування від 06.10.2006 року недійсним, внаслідок навмисного введення його в оману ОСОБА_5 з приводу наявності родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (ч.1 ст. 230 ЦК України). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2014 р. по цивільній справі №333/4199/14-ц, зі змінами внесеними ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29.10.2014 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 показали, що знають відповідачів та позивача багато років, який разом з померлою дружиною ОСОБА_8 визнавали ОСОБА_4 своїм онуком з часу його народження, жодних сумнівів щодо родинних відносин останні не висловлювали та при розмові у жовтні 2006 році розповіли, що після смерті сина ОСОБА_7 подарували частину батьківського будинку онуку ОСОБА_4, продовжувачу їхнього роду в пам'ять імені померлого.

Відповідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України, встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Статтею 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до Закону України "Про органи реєстрації актів громадянського стану" від 24.12.1993 р., ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» документом, що підтверджує факт народження дитини та її походження, родинних стосунків між дитиною та її батьками є свідоцтво про народження дитини.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, з позовної заяви позивача, пояснень позивача та представника позивача в суді, ОСОБА_1 посилається на те, що причиною допущеної ним помилки щодо обставини, яка має істотне значення, а саме щодо прав обдаровуваного ОСОБА_4, стали дії відповідача ОСОБА_5, на час підготовки документів та на момент укладення договору дарування частини домоволодіння від 06.10.2006 року ОСОБА_1 не вимагав від ОСОБА_5 документального підтвердження наявності родинних відносин між ним та ОСОБА_4, позивач вважав ОСОБА_4 своїм онуком до отримання ним у вересні 2013 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007 року, скасованого ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2014 року, яким було встановлено факт батьківства ОСОБА_7 відносно ОСОБА_4, ОСОБА_1 зазначає, що оскільки відсутні будь-які документи на підтвердження родинних відносин між ним та ОСОБА_4, 06.10.2006 року він під впливом помилки подарував вказане нерухоме майно сторонній для нього особі ОСОБА_4

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2013 року по цивільній справі № 812/6153/12 встановлено, що ОСОБА_1 на час складання договору дарування частини домоволодіння від 04.10.2006 року, засвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2014 р. по цивільній справі №333/4199/14-ц встановлено, що позивач ОСОБА_1 до оформлення договору при вирішенні питання в Комунарській районній адміністрації Запорізької міської ради про надання згоди на дарування, особисто зазначав прізвище онука «ОСОБА_4» в заяві від 11.09.2006 року та до і на момент укладення договору дарування мав достатньо можливостей особисто або за допомогою компетентних осіб у відповідних установах з'ясувати про відсутність документального підтвердження родинних відносин між ним та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про народження останнього, де в графі батько зроблено запис «ОСОБА_4», яке надавалось відповідачем ОСОБА_5 на підтвердження своїх повноважень як законного представника ОСОБА_4 спочатку до Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, а під час укладення договору дарування до державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С.

Позивач ОСОБА_1 звертаючись з позовом посилався на положення ст. 229 ЦК України, які передбачають правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки.

Обставини, які мають істотне значення, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Договір дарування частини домоволодіння був укладений 04.10.2006 року, тому рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2007 року не могло вплинути на волевиявлення ОСОБА_1

Не заслуговують уваги й посилання позивача ОСОБА_1 на те, що на час укладення договору дарування частини домоволодіння від 04.10.2006 року він не був обізнаний з процедурою реєстрації народження дітей, яка існувала на час народження ОСОБА_4, тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_1., та йому не було відомо, чому прізвище його як він тоді вважав онука записано «ОСОБА_4», а не «ОСОБА_1», оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним за ст. 229 ЦК України.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Позивачем не доведено того, що під час укладення оспорюваного договору дарування дійсно мала місце помилка стосовно прав обдаровуваного ОСОБА_4 та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування частини домоволодіння недійсним. Обставини справи свідчать про те, що, укладаючи спірний договір, ОСОБА_1 усвідомлював, що укладався саме договір дарування, він розумів природу цього правочину і його правові наслідки, добровільно розпорядився 7/50 частин домоволодіння і сам був ініціатором його укладання та визначив, що обдарованою особою повинен виступати малолітній ОСОБА_4

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі.

За змістом ст. 88 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Представник відповідача у своїх запереченнях просив суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог. Позивач не вважає, що ним пропущений встановлений ЦК України строк позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання договору дарування частини домоволодіння недійсним як вчиненого під впливом помилки, однак позивач просить суд поновити строк звернення до суду з даним позовом як пропущений з поважних причин.

Згідно зі ст. ст. 256 , 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення чи оспорювання іншою особою.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи викладене, при таких обставинах не підлягають застосуванню положення ст.257 ЦК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з його недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 209, 212 -215 ЦПК України, ст.ст.202,203,215, 229, 627,717,719 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Е.Г. Стоматов