АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Котули Л.Г., Волошиної В.М.

при секретарі: Круглику В.В.

за участі: позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Дарницький районний центр зайнятості, Державна податкова інспекція у Дарницькому районі м. Києва про захист трудових прав.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про захист трудових прав.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між сторонами існували фактичні трудові відносини, оскільки ним виконувалися трудові обов'язки кур'єра магазину контактних лінз «МКЛ» ФОП ОСОБА_3 із встановленим посадовим окладом 2 500 грн.

Посилаючись на зазначене та з урахуванням доповнень до позову, просив суд встановити період його роботи в даному магазині з 12 червня 2013р. по 24 червня 2014р., зобов'язати підприємця занести відповідні відомості до трудової книжки та видати наказ про звільнення з роботи, а також стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, в сумі 2 565 грн. 75 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення по справі рішення та 9 153 грн. моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2015р. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши позивача, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, представника відповідача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з підстав їх недоведеності.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними і обґрунтованими, вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі доказів.

Статтею 3 ЦПК Українизакріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності з вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.ст. 57-60 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами наявність трудових відносин з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 у період з 12.06.2013 року по 24.06.2014 року та, відповідно, своє право на державні гарантії, обумовлені працею за трудовим договором.

Як убачається із позовної заяви та підтверджується іншими матеріалами справи позивач за результатами усної домовленості з відповідачем, ФОП ОСОБА_3, виконував кур'єрські функції, що полягали в комплектуванні замовлень та доставці їх перевізникам та покупцям.

Трудовий договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не укладався, робоче місце останньому не виділялось, він не діяв за графіком трудового робочого дня, фіксована сума заробітної плати не встановлювалася.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП Українивизначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП Українитрудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП Українипередбачено, що трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Належні письмові докази того, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3, як роботодавець зобов'язався виплачувати заробітну плату, забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, а ОСОБА_1 як працівник зобов'язався підпорядковуватися внутрішньому трудовому розпорядку, в матеріалах справи відсутні.

Не містять матеріали справи і доказів фактичного допуску ОСОБА_1 до роботи, він не діяв за графіком трудового робочого дня, не було визначено його робоче місце.

Окрім того, як убачається із заперечень відповідача, ОСОБА_1 не мав наміру вступати в трудові правовідносини із позивачем, а позивач не ставив питання про укладення з ним трудового договору.

Не надавалася позивачем фізичній особі заява про прийняття на посаду та трудова книжка.

Матеріалами справи не доведено виконання ОСОБА_1 обов'язків, які б свідчили про існування між сторонами трудових відносин.

Не підтверджуються доводи позивача про існування трудових відносин і з пояснень допитаних судом першої інстанції у якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги щодо того, що суд не дав належної оцінки наявним у справі доказам, внаслідок чого дійшов хибного висновку про відсутність між позивачем та відповідачем трудових відносин, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах трудового законодавства.

Як на доказ існування трудових відносин позивач послався на витяг із сайту через мережу Інтернет, згідно повідомлення якого в належному ФОП ОСОБА_4 магазині контактних лінз станом на 11 червня 2013р. була вільною посада кур'єра, яку він, позивач, зайняв 12 червня 2013р., й аналогічного змісту повідомлення розміщувались у подальшому /а.с.42-47/.

Разом з тим, даючи пояснення, представник відповідача вказав на помилковість інформації про наявність у підприємця вільної посади, оскільки заповнювався існуючий бланк повідомлення, а характер дій позивача та долучені до справи докази не свідчили про існування між сторонами трудових відносин.

При цьому, колегія суддів враховує й пояснення представника відповідача про те, що в окремих випадках ОСОБА_1 відмовлявся виконувати доручення ФОП ОСОБА_4, заявляючи про свою зайнятість.

Долучені позивачем до справи поштові адреси, за якими ймовірно ним вчинялась доставка відповідних відправлень, у сукупності з іншими матеріалами справи, не спростовують висновків суду про існування між сторонами цивільно-правових, а не трудових відносин.

Водночас, слід зазначити, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції й вони обґрунтовано визнані безпідставними.

Суд першої інстанції з достатньою повнотою з'ясував обставини справи, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та ухвалив законне й правильне по суті рішення.

Норми матеріального і процесуального права районним судом застосовано правильно.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/17366/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5866/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Лужецька О.Р.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.