У Х В А Л А

Іменем України

07 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача : Куцина М. М.,

суддів: Собослоя Г. Г., Павліченка С. В.,

при секретарі: Рогач О. Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору позики, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору позики.

Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що 20.12.2011 року на 798 км. автодороги Київ - Чоп, поблизу с. Глибоке Ужгородського району сталася дорожньо - транспортна пригода, внаслідок якої один з її учасників отримав травми середнього ступеню тяжкості, а також механічно пошкоджено всі транспортні засоби сторін по справі, в тому числі і автомобіль «Форд - Транзит» д.н.з. НОМЕР_1, що належив ОСОБА_3

За наслідками розслідування кримінальної справи №1260711, ОСОБА_2 було пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

На підставі висновку експерта, проведеної у кримінальній справі товарознавчої експертизи, встановлено, що в результаті вказаної ДТП через пошкодження автомашини «Форд - Транзит» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 вартість відновлювального ремонту складає суму у розмірі 66872 грн..

З метою відшкодування матеріальних збитків відповідачеві 01.09.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений Договір позики на суму матеріальної шкоди у розмірі 66872 гривень із зустрічним зобов'язанням ОСОБА_2 повернути 17372 грн. не пізніше 05.09.2012 року, решту грошових коштів у сумів 49500 грн. не пізніше 01.09.2013 року ( а. с. 7).

Фактично жодної грошової позики відповідач не надавав позивачеві.

Спірний договір позики позивач уклав під впливом важкої обставини, оскільки вимушений був виконати умови відповідача для забезпечення відшкодування матеріальної шкоди.

Після виконання позивачем висунутих умов щодо складання договору позики, ОСОБА_3 було посвідчено заяву про відсутність з його боку до ОСОБА_2 жодних претензій щодо пошкодження в ДТП його автомобіля.

05.09.2012 року позивачем у рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди внаслідок вищезазначеної дорожньої транспортної пригоди, передано відповідачу 17372 грн., про що свідчить його власноручна розписка, яка зафіксована на звороті згаданого договору позики від 01.09.2012 року.

При цьому, між сторонами було оговорено, що решту грошових коштів, визначену в межах кримінальної справи матеріального збитку, ОСОБА_3 отримає за рахунок страхового забезпечення Страховика позивача після кінцевого встановлення факту його вини.

Відповідач в липні 2014 року, довідавшись, що справу ОСОБА_2 повернуто на додаткове досудове розслідування з мотивів недоведеності його вини, надіслав на адресу позивача претензію про невиконання боргових зобов'язань за договором позики із зазначенням того, що у разі неповернення боргу він звернеться до суду.

Позивачем надіслано письмову відповідь на претензію відповідача в листі від 01.09.2014 року, яким повідомлено відповідача, що вирок Ужгородського суду 10 червня 2013 року та ухвалу апеляційної інстанції від 17 жовтня 2013 року, на підставі яких його раніше було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 10.04.2014 року та відповідно подальшою ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 22.05.2014 року дану кримінальну справу повернуто на додаткове досудове розслідування, що в свою чергу вказує на відсутність доведеності його вини.

Позивач, посилаючись на вищезазначені обставини, у зв'язку з його фіктивністю та врахуванням істотної зміни вищевказаних обставин, що мають юридично - правове значення, вважає, що Договір позики від 01.09.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, є вдаваним правочином.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст. ст. 509, 526, 610, 625, 652, 1046-1049, 1050 ЦК України, просив у суді першої інстанції встановити, що укладений 01.09.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нотаріально посвідчений Договір позики на суму заподіяної відповідачеві матеріальної шкоди внаслідок дорожньої транспортної пригоди у розмірі 66872 грн. є вдаваний правочин та просив розірвати його.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції і оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судова колегія вважає, що, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за відсутністю позивача, оскільки він належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 12 спірного договору позики від 1 вересня 2012 року сторони цього договору в присутності нотаріуса стверджували, що даний договір не носить характеру фіктивного і удаваного правочину. Їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, а тому відсутні правові підстави для розірвання та визнання його вдаваним правочином.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлені наступні факти.

20 грудня 2011 року о 18 год .20 хвилин на 798 км. автодороги Київ - Чоп, поблизу с. Глибоке Ужгородського району сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобілів позивача та відповідача, внаслідок якої один з її учасників отримав травми середнього ступеню тяжкості, а також механічно пошкоджено всі транспортні засоби, в тому числі і автомобіль «Форд - Транзит» д.н.з. НОМЕР_1, що належав ОСОБА_3

01 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з яким відповідач надав позивачу грошові кошти в сумі 66872грн., із зустрічним зобов'язанням ОСОБА_2 повернути 17372грн. не пізніше 05.09.2012 року, решту грошових коштів у сумів 49500грн. не пізніше 01.09.2013 року ( а. с. 7).

Позивачем 05 вересня 2012 року, у відповідності до умов договору позики, було повернуто відповідачу грошові кошти в розмірі 17372 грн., що підтверджується відповідним записом на звороті такого Договору.

Згідно із пунктом 12 цього спірного Договору позики грошей від 01.09.2012 року, сторони в присутності нотаріуса стверджували, що даний договір не носить характеру фіктивного і удаваного правочину, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі.

22 травня 2014 року ухвалою апеляційного суду Закарпатської області вирок Ужгородського міськрайонного суду від 10 червня 2013 року скасовано, а кримінальну справу повернуто Ужгородському міжрайонному прокурору для організації додаткового досудового розслідування.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того самого роду і такої самої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Розірвання Договору за рішенням суду можливе в разі істотного порушення договору другою стороною або у відповідності з ч.2 ст. 652 ЦК України у зв'язку з істотною зміною обставин за наявності одночасно чотирьох умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір позики позивач уклав під впливом важкої обставини , оскільки він вимушений був виконати умови відповідача для забезпечення відшкодування йому матеріальної шкоди, а тому даний спірний нотаріальний договір позики є безгрошовим , фіктивним та удаваним правочином , тому з підстав істотної зміни обстановки, оскільки вирок суду першої інстанції, яким позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, ухвалою суду апеляційної інстанції скасовано, а кримінальну справу повернуто на додаткове розслідування, отже, цей спірний договір позики підлягає розірванню.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не мають правового значення і підлягають відхиленню з наступних міркувань.

Матеріалами справи стверджено та сторонами спірного договору позики визнається факт того, що цей договір був нотаріально посвідчено і пункт 12 цього спірного договору позики вказує на те, що сторони цього договору в присутності нотаріуса стверджували , що даний договір не носить характеру фіктивного і удаваного правочину. Їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі.

Зокрема, позивачем визнався факт укладення спірного договору, оскільки ним виконувався обов'язок щодо повернення бору відповідачеві, а саме , ним 05 вересня 2012 року, у відповідності до умов договору позики, було повернуто відповідачу грошові кошти в розмірі 17372грн., і цей факт визнається у суді першої інстанції .

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який вважав, що доводи позивача в обґрунтування удаваності правочину про безгрошовість договору позики не мають юридичного значення в межах даної справи, оскільки встановлення такої обставини мало б значення для визнання договору позики недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК, проте, такі вимоги позивачем не заявлялись.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду, який вважав, що відсутні правові підстави для розірвання спірного договору, перераховані правилами ст. 651 ЦК України, а тому, правильно відмовив у задоволенні позову.

Таким чином, судова колегія прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: