№ 336/9541/14-ц
пр. № 2/336/362/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

20 січня 2015 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Наумові А.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ПАТ «КБ «ПриватБанк», вказавши, що 11.01.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № ZPVLGA, відповідно до якого ПАТ «КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати ОСОБА_3 кредитні кошти в сумі 54250 доларів США, а ОСОБА_3 у свою чергу зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування кредитом, винагороду за резервування ресурсів. Посилаючись, що умови договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме договір містить несправедливі умови, встановлені вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації, встановлені платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, позивач просив визнати кредитний договір недійсним.

В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягав на заявлених підставах, зазначаючи, що позивач не згоден з окремими пунктами договору щодо встановлення розміру відсотків, інших платежів, умови договору, на думку позивача, є несправедливими.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись, що при укладенні договору ОСОБА_3 був ознайомлений з його умовами, договір підписав добровільно, повністю усвідомлюючи обсяг своїх зобов'язань. Умови договору відповідають нормам чинного законодавства, тож підстав для визнання кредитного договору недійсним немає. Також представник відповідач зазначала про пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності.

В ході дослідження матеріалів справи судом встановлено таке.

11.02.2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 54250 доларів США строком до 11.02.2018 року, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути кредитні кошти, а також сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів в розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів.

Графіком погашення кредиту, який є додатком до кредитного договору (а.с. 28-29), та підписаний позичальником ОСОБА_3 встановлений порядок погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів за договором. Також позивачеві повідомлено про загальну вартість кредиту, що вбачається з додатку № 1 кредитного договору (а.с. 30).

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частина 203 ч. 1 ЦК України, на яку позивач посилався як на підставу звернення з позовом, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (стаття 215 ч. 1 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 1054 ч. 1 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 47 ч. 8 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121 від 07.12.2000 року (в редакції, яка діяла на момент укладення договору), надано право комерційним банкам самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Стаття 11 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 від 12.05.1991 року в редакції Закону України № 3161 від 01.12.2005 року, яка діяла на момент укладення кредитного договору, вказує, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частина 2 ст. 11 Закону України № 1023 визначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) передбачені ч. 7 ст. 15 Закону України № 1023. Зазначена норма не вказує про те, що договір, укладений внаслідок неотримання повної та достовірної інформації про продукцію, є недійсним або може бути визнаний таким за рішенням суду.

Крім того, аналіз тексту кредитного договору разом з додатками, які є невід'ємними його частинами, та з якими позивач був ознайомлений в установленому порядку в момент укладення договору, свідчить про те, що ОСОБА_3 були роз'яснені та відомі усі істотні умови кредитного договору, як то порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором, розмір неустойки та умови застосування такого виду забезпечення виконання зобов'язань, тощо.

Незгода позивача з окремими умовами кредитного договору та посилання на невідповідність цих умов нормам чинного законодавства не є підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому, а може бути підставою для звернення з позовом про визнання недійсними окремих умов договору (ст. 217 ЦК України).

Стаття 3 ЦПК України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вказує ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи текст позовної заяви та пояснення представника позивача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позивачем не зазначено конкретну підставу для визнання недійсним кредитного договору в цілому, а усі заперечення зводяться до незгоди ОСОБА_3 з окремими пунктами договору, тож позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню на зазначених в позовній заяві підставах.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 57-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк