АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2015 м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Міцнея В.Ф.

секретар: Балацька-Геряк О.П.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору про участь у Фонді фінансування будівництва та визнання недійсним договору іпотеки, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 жовтня 2014 року ,-

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору про участь у Фонді фінансування будівництва та визнання недійсним договору іпотеки.

Посилалася на те, що 20 грудня 2006 року між нею, ОСОБА_2, та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було підписано договір №1 про участь у ФФБ. Вона виконала свої зобов'язання, а саме: внесла кошти у ФФБ, а відповідач в свою чергу перерахував їх на рахунок забудовника, однак відповідачем в порушення п.2.1.2 Договору про ФФБ не видано їй свідоцтва про участь у ФФБ.

Зазначала також, що між нею та відповідачем укладено договір іпотеки №СVVPGB00000009 від 21 грудня 2006 року, згідно з п.6 якого предметом іпотеки є майнові права на отримання у власність нерухомого майна, будівництво якого незавершене, а саме квартири АДРЕСА_1.

Посилаючись на порушення відповідачем умов договору щодо передання у строк правовстановлюючого документа на квартиру, невідповідності договору іпотеки вимогам законодавства, наявності у неї заборгованості за кредитним договором №СVVPGB00000009 від 21 грудня 2006 року, просила розірвати договір про участь у ФФБ, визнати недійсним договір іпотеки, зарахувати відповідні зустрічні однорідні грошові вимоги.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 жовтня 2014 року позов задоволено. Розірвано договір № 1 про участь у ФФБ, укладений 20 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі директора Західного головного регіонального управління Блащука О.Р. Визнано недійсним договір іпотеки № СVVРGВ00000009, укладений 21 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк». Зараховано зустрічні однорідні грошові вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 щодо повернення кредитних коштів за кредитним договором № СVVРGВ00000009 від 20 грудня 2006 року та вимог ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо повернення суми вкладу до ФФБ за договором № 1 про участь у ФФБ від 21 грудня 2006 року, на суму 409 783 грн. 73 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. Посилалося на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 11 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 квітня 2015 року рішення апеляційного суду Чернівецької області від 11 грудня 2014 року у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про розірвання договору № 1 про участь у ФФБ, укладеного 20 грудня 2006 року, між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» та визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 21 грудня 2006 року між тими ж сторонами, скасовано і справа у цій частині направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про розірвання договору про участь у Фонді фінансування будівництва, визнання недійсним договору іпотеки та в частині вирішення судових витрат - скасуванню. При цьому колегія суддів виходить із наступного.

Задовольняючи позов в частині розірвання договору про участь у Фонді фінансування будівництва, визнання недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що забудовником порушено строки спорудження об'єкта будівництва, відповідач як управитель не вживає заходів щодо виконання забудовником своїх обов'язків. Крім того на момент укладення договору іпотеки чинне законодавство не передбачало такого предмету договору іпотеки як майнові права.

З цим висновком суду повністю погодитись не можна.

Судом установлено, що 20 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № СVVРGВ00000009, згідно якого позивачка отримала кредитні кошти на суму 29 500 доларів США строком до 18 грудня 2026 року. Призначення кредиту - внесення коштів згідно договору № 1 про участь у ФФБ.

20 грудня 2006 року між сторонами було укладено договір № 1 про участь у ФФБ, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених договором та правилами ФФБ, довіритель приймає участь у фінансуванні об'єкта будівництва, перераховує кошти до ФФБ в сумі та порядку, визначеному в розділі III договору, та передає ці кошти в довірче управління управителю (відповідачу), а управитель здійснює управління цими коштами в інтересах довірителя на умовах визначених договором та Правилами ФФБ, перераховує кошти забудовнику для фінансування об'єкта будівництва, а після виконання довірителем всіх зобов'язань перед управителем зобов'язується передати довірителю майнові права на отримання у власність частки об'єкта будівництва - об'єкта інвестування за Договором № 1 від 27 листопада 2006 року, укладеним між забудовником та управителем (а. с. 4-6).

21 грудня 2006 року між сторонами також було укладено договір іпотеки №СVVРGВ00000009, згідно якого в забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку майнові права на отримання у власність, згідно договору № 1 про участь у ФФБ, нерухомого майна, будівництво якого незавершене, а саме квартири: будівельний номер за проектом 2, площею 66,01 кв.м., що розташована на 1 поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 7-9).

На виконання укладених договорів, позивачка внесла отримані кредитні кошти у повному розмірі до ФФБ, а відповідач як управитель переказав ці кошти на рахунок забудовника.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, суд першої інстанції вважав, що ст. 5 Закону України «Про іпотеку» на час укладення договору іпотеки не визначала майнові права як предмет іпотеки. Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким у 2008 році були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку».

Такий висновок суду є помилковим.

Так, правовідносини у сфері застави нерухомості (іпотеки) регулюються Законом України «Про іпотеку», за яким законодавство України про іпотеку базується на Конституції України та складається з ЦК України, ГК України, цього Закону й інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України; Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який регулює відносини у системі іпотечного кредитування, перетворення платежів за іпотечними активами у виплаті за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном, і частково Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», який установлює обов'язковість іпотеки при забезпеченні договорів між забудовником і стороною, яка фінансує будівництво.

За змістом ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом зазначеної норми закону іпотека є окремим видом застави.

Згідно із ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

За правилами ст. ст. 1, 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки, застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин у разі передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі відсутні.

Відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплаті за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном встановлює Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Згідно ст. 1 цього Закону іпотечне кредитування це іпотечне кредитування - правовідносини, що виникають з приводу набуття права вимоги іпотечного боргу за правочинами та іншими документами.

За правилами ст. 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість. Іпотекодавцем за таким іпотечним договором може бути забудовник - особа, яка організовує спорудження нерухомості для власних потреб чи для передачі її у власність іншим особам, або особа, власністю якої стане ця нерухомість після завершення будівництва. Обтяження майнових прав іпотекодавця на такий предмет іпотеки підлягає реєстрації у встановленому законом порядку.

Отже, на час укладення оскаржуваного договору іпотеки, були законодавчо визначені норми щодо умов укладення договору, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Аналогічні роз'яснення містяться у п. п. 35, 40 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Крім того, згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, установивши, що позивач ОСОБА_2, як інвестор, оплативши 100% вартості об'єкта (квартири), що будувався, набула майнове право на створення самого майна, а відтак могла розпоряджатися майновими правами на цей об'єкт, як то вимагати передачі його у власність після завершення будівництва, продати, переуступити право вимоги, тощо, колегія суддів вважає, що оскаржуваний договір іпотеки укладено з дотримання вимог чинного на той час законодавства, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

При цьому, колегія суддів вважає, що розпорядження майновими правами будь-ким, крім особи інвестора, який вчинив дії щодо набуття права власності на об'єкт будівництва або без його згоди на передачу майнових прав у заставу, порушує права останнього й не відповідає вимогам ч. 2 ст. 583 ЦК України та ст. 5 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною з 23 лютого 2006 року до 25 грудня 2008 року).

А тому колегія суддів не приймає до уваги посилання представника позивача на судову практику про задоволення позовних вимог щодо визнання договору іпотеки недійсним, оскільки розпорядження майновими правами було здійснено не інвестором, а іншою особою та без згоди інвестора.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання договору іпотеки, укладеного 21 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» недійсним, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Задовольняючи позов в частині розірвання договору №1 про участь у ФФБ, суд першої інстанції виходив з того, що забудовником були порушені строки здачі об»єкта будівництва в експлуатацію, відповідач як управитель не вживає заходів щодо виконання забудовником своїх обов»язків, тому позивачка значною мірою позбавляється того, на що розраховувала при укладенні договору.

Колегія суддів вважає, що при таких обставинах вказаний договір міг бути розірваний в межах строку дії договору та в межах строку позовної давності.

З п.1.1 Договору №1 про участь у Фонді фінансування будівництва від 20 грудня 2006 року вбачається, що Довіритель (тобто позивачка) приймає участь у фінансуванні будівництва об»єкта будівництва, для чого перераховує кошти до ФФБ в сумі та порядку визначеному в розділі 3 цього Договору, та передає ці кошти в довірче управління Управителю (ПАТ КБ «ПриватБанк»), а Управитель здійснює управління цими коштами в інтересах довірителя на умовах визначених договором та Правилами ФФБ, перераховує кошти забудовнику для фінансування об'єкта будівництва, а після виконання довірителем всіх зобов'язань перед управителем зобов'язується передати довірителю майнові права на отримання у власність частки об'єкта будівництва - об'єкта інвестування за Договором № 1 від 27 листопада 2006 року, укладеним між забудовником та управителем (а.с.5).

Згідно п.7.1 вказаного Договору договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов»язань за цим Договором.

Взаємовідносини Управителя із Забудовником щодо організації спорудження об»єкту будівництва врегульовані договором №1 від 30 листопада 2006 року. Відповідно до п.3.1 дата завершення будівництва об»єкта будівництва 01.11.2007 року, а відповідно до п.3.2 договору дата введення в експлуатацію та передачі об»єктів інвестування установникам 15.11.2007 року (а.с.49-55).

Отже, вказаним договором встановлені строки будівництва та здачі в експлуатацію об»єкта будівництва. Відповідно оспорюваний Договір №1 про участь у ФФБ повинен був бути виконаний у строки, не пізніше від 15.11.2007 року.

Як убачається з матеріалів справи, що 14 липня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до суду першої інстанції клопотання по застосування строку позовної давності (а.с.18-22).

Відхиляючи клопотання ПАТ КБ «ПриватБанк» про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка дізналася про своє порушене право, зокрема, строки будівництва, у судовому засіданні 21 серпня 2014 року, коли судом було витребувано договір № 1 від 30 листопада 2006 року та Правила ФФБ виду А.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд на вказану норму матеріального права та зміст п. 1.1 договору № 1 від 20 грудня 2006 року, укладеного між сторонами, у якому зазначено, що в порядку та на умовах, визначених договором та правилами ФФБ, довіритель приймає участь у фінансуванні об'єкта будівництва, перераховує кошти до ФФБ в сумі та порядку визначеному в розділі III договору, та передає ці кошти в довірче управління управителю (відповідачу), а управитель здійснює управління цими коштами в інтересах довірителя на умовах визначених договором та Правилами ФФБ, перераховує кошти забудовнику для фінансування об'єкта будівництва, а після виконання довірителем всіх зобов'язань перед управителем зобов'язується передати довірителю майнові права на отримання у власність частки об'єкта будівництва - об'єкта інвестування за Договором № 1 від 27 листопада 2006 року, укладеним між забудовником та управителем, уваги не звернув.

Тобто позивачка, підписуючи та ознайомлюючись з договором № 1 від 20 грудня 2006 року могла ознайомитися з договором № 1 від 30 листопада 2006 року, укладеним між забудовником та управителем (ПАТ КБ «ПриватБанк»), згідно якого дата введення об'єкту будівництва в експлуатацію та передачі об'єктів інвестування установникам є 15 листопада 2007 року та правилами ФФБ (а. с. 49-50, 56-64).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Є безпідставними посилання представника позивача на ч.4 ст.10 Закону України «Про захист прав споживача» про те, що строк позовної давності становить десять років.

Так, частина 4 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Такі вимоги можуть бути пред»явлені споживачем протягом строків, передбачених нормативно-правовими актами та нормативними документами, умовами договору, а в разі відсутності таких строків - протягом десяти років.

Тобто, мова йде про істотні недоліки у роботі (послузі).

Разом з тим, в даній справі, позивач посилається на невиконання відповідачем умов договору, а не на недоліки у роботі.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про розірвання договору про участь у Фонді фінансування будівництва, визнання недійсним договору іпотеки та в частині вирішення судових витрат підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст..88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 жовтня 2014 року в частині задоволення позовних вимог про розірвання договору про участь у Фонді фінансування будівництва, визнання недійсним договору іпотеки та в частині вирішення судових витрат скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору №1 про участь у Фонді фінансування будівництва, укладеного 20.12.2006 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та про визнання недійсним договору іпотеки №СVVPGB00000009, укладеного 21.12.2006 року між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в сумі 291,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту вступу його в законну силу.

Головуючий: підпис

Судді: підписи

З оригіналом згідно: