АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Винниченка Ю.М., Корнієнка В.І., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2015 року позов ОСОБА_3 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у сумі 18 927 грн., судові витрати по справі у вигляді судового збору у сумі 1 457, 44 гривень 80 копійок та судові витрати у сумі 1436 гривень 15 копійок, а всього стягнуто грошових коштів на загальну суму 147180 гривень 95 копійок.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі. Апелянт вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим, а також таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що судом неповно з'ясовані обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення даного спору.

Судове засідання проводилось за участі представників сторін, за відсутності сторін, які будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з'явилися направивши своїх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції, виходив з того, що у відповідності до положень ст.ст. 1046-1047 ЦК України між сторонами по справі був укладений договір позики грошей, що підтверджується власноручно написаною розпискою відповідача від 23 вересня 2014 року. Таким чином, наявність у позивача боргового документа та порушення відповідачем умов договору, вказують на правомірність позовних вимог позивача та необхідність стягнення із відповідача в судовому порядку коштів наданих в борг по договору позики.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 23 серпня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали між собою договір позики, що підтверджується борговою розпискою, за якою відповідач отримав від позивача сто тридцять тисяч гривень і одну тисячу доларів США (а.с.9,57).

За нормами ст. 1046 ЦК України позикою є грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, що у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З матеріалів справи вбачається, що розписка, якою підтверджується факт укладення договору позики між сторонами та засвідчується факт передачі відповідачу грошових коштів, перебувала у позивача, та була долучена до матеріалів справи. Відповідачем факт укладення договору позики не оспорювався.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час розгляду справи, як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, представником відповідача, з метою оспорювання факту укладення договору заявлялося клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, оскільки за твердженнями відповідача, останнім власноручно було написано лише розписку, проте підпис на ній він не ставив.

В задоволенні даного клопотання, колегією суддів, було відмовлено, виходячи з того, що відповідачем відповідні позовні вимоги, на підтвердження яких заявлено клопотання, не подавалися, при цьому в діях останнього та його представника вбачалося заздалегідь недобросовісне використання даного процесуального права, яке полягало в тому, що оскільки відповідач тривалий час перебуває за межами України та не має наміру щодо повернення в найближчий час, сам факт призначення експертизи без неможливості технічного та процесуального забезпечення її проведення (відібрання зразків підпису особисто у відповідача) вказує не на намагання останніми надати докази, а на бажання затягування розгляду справи, чим буде порушено права позивача, який звернувся за їх захистом. До уваги також було взято суперечливість пояснень відповідача щодо обставин укладення договору позики.

Отже, виходячи із змісту вказаної розписки, достовірність якої не спростована апелянтом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами правовідносин за договором позики та виникнення у відповідача обов'язку повернути позику в силу ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України - у строк та в порядку, що встановлені договором, що дає підстави для задоволення позову.

Доводи апелянта, щодо безпідставного відхилення місцевим судом, наданих доказів, у вигляді показань свідків, якими підтверджувалася неможливість підписання розписки відповідачем, на думку колегії суддів, зважаючи на положення ст. 1051 ЦК України є безпідставними та такими, що не підлягають врахуванню.

Доводи апелянта про те, що він не підписував боргову розписку від 23 серпня 2014 року, оскільки текст розписки був складений ним раніше без підписання, як проект-гарантія майбутніх зобов'язань, за умови, що гроші будуть йому будуть передані 23.08.2014 року, не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються фактом перебування даної розписки у позивача, що відповідно до ст. 545 ЦК України вказує на наявність зобов'язання між сторонами, та його не виконання відповідачем.

Розрахунок розміру коштів, які підлягають стягненню з відповідача, проведений позивачем, відповідає змісту розписки та чинним нормам матеріального права, а тому обґрунтовано був взятий судом першої інстанції за основу. В цій частині рішення суду відповідачем не оскаржувалося.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ,314,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин