Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 та ОСОБА_5, третя особа - Дарницький районний відділ державної міграційної служби України у м. Києві, про звернення стягнення на предмет іпотеки, примусове виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року,

встановила:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - Банк) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 30 серпня 2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 182 133 швейцарських франків, із кінцевою датою повернення

10 серпня 2037 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між цими сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 серпня

2012 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у солідарному порядку стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором.

Просив звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити відповідачів із квартири, яка є предметом іпотеки зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

11 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову змінити та скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу ОСОБА_5 посилався на те, що в матеріалах справи містяться різні кредитні договори від 30 серпня

2007 року, які мають ідентичні номера, дату укладення та суму кредиту, проте істотно відрізняються розміри кредиту, тому вважає, що кредити договір є неукладеним.

Установлено, що 30 серпня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_3, укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 182 133 швейцарських франків, із кінцевою датою повернення 10 серпня 2037 року.

У рахунок забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору, того ж дня між цими сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 серпня

2012 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_3 та

ОСОБА_5 солідарно стягнуто суму заборгованості за вказаним вище кредитним договором в розмірі 1 686 680,07 грн. Дане рішення не виконано.

При розгляді справи суд прийшов до правильного висновку, що Банк довів свої позовні вимоги належними чином, а заперечення відповідачів щодо нікчемності певних умов договору не знайшли свого підтвердження під час судового засідання та зазначені обставини не були доведені стороною, що на них посилається, тому судом вірно не взяті до уваги.

Доводи касаційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги, які перевірені апеляційним судом відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України.

У силу ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте в задоволенні позову відмовлено з підстав набрання 7 червня 2014 року Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» законної сили.

Проте даний висновок не ґрунтується на законі.

Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Банком заявлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів.

Згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-57цс15 від 27 травня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 303, ЦПК України на вказане уваги не зверну та не врахував, що даний Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, відповідно до них не повно визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня

2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська