Справа № 343/714/14-ц
Провадження № 22-ц/779/186/2015
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського В.М., Девляшевського В.М.

секретаря Мельник О.В.

з участю: позивача ОСОБА_2, представника ОСОБА_2, ОСОБА_3- ОСОБА_4

представників ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» Майбороди Т.В., Яцишина І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі Долинського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії «Управління магістральних газопроводів «Прикарпаттрансгаз» про порушення права на отримання житла, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Долинського районного суду від 02 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі Долинського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії «Управління магістральних газопроводів «Прикарпаттрансгаз» про порушення права на отримання житла.

В обгрунтування своїх вимог ОСОБА_2 вказував на те, що з 15.08.1985 року по 02.07.2010 року працював в Долинському лінійному виробничому управлінні магістральних газопроводів, яке підпорядковане УМГ «Прикарпаттрансгаз». Згідно рішення органу управління йому було надано службове приміщення в с. Мислівка, Долинського району в якому він проживає з членами своєї сім'ї вже більше 25 років. Неодноразово звертався до начальника Долинського ЛВУМГ Іванишина В.П. про передачу йому в приватну власність вказаного приміщення або надання рівноцінного житла в даному населеному пункті чи у м. Долина, однак йому було відмовлено. Підставою відмови відповідач вказував на те, що будинок, у якому він проживає знаходиться в охоронній зоні магістрального газопроводу . Одночасно ОСОБА_2 було повідомлено, що при наявності вільного житла, таке буде йому запропоноване.

У зв'язку з тим, що на даний час житловий будинок в якому проживає позивач з сім'єю є непридатним для проживання, ОСОБА_2 просив постановити рішення, яким зобов'язати відповідача надати йому та членам його сім'ї житлове приміщення загальною площею 73,5 кв.м., або виплатити належну грошову компенсацію.

В процесі розгляду справи як третю особу на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог, притягнуто ОСОБА_3.

Рішенням Долинського районного суду від 02.12.2014 року в задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_2 відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, не відповідність висновків суду обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що спірне житлове приміщення має статус службового житла, однак є непридатним для проживання. Зазначене підтверджується відповідями філії УМГ «Прикарпаттрансгаз» від 23.12.2011 року, 27.08.2013 року, 25.12.2013 року, 25.12.2014 року на звернення ОСОБА_2, довідкою Шевченківської сільської ради про реєстрацію і проживання ОСОБА_2 та членів сім'ї, актом обстеження матеріально-побутових умов від 08.09.2014 року, які містяться в матеріалах справи. Висновок суду першої інстанції в тій частині, що житловий будинок не є службовим приміщенням вважає помилковим.

Також апелянт зазначає, що суд без належної перевірки взяв до уваги пояснення представника ПАТ «Укртрансгаз» про вжиття відповідачем заходів щодо передачі вказаного службового приміщення у комунальну власність, і як наслідок - можливість позивача скористатись правом на приватизацію. Оскільки, службове приміщення розташоване в охоронній зоні, то апелянт вважає, що воно не може бути передано в комунальну, а в подальшому і приватну власність.

Крім цього, апелянт звертає увагу на ряд процесуальних порушень під час розгляду справи, зокрема затягування розгляду та неправомірне, на її думку, відхилення клопотань позивача.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції представник апелянтів просила скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_4, позивач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представники ПАТ «Укртрансгаз» доводи апеляційної скарги не визнали, рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, доводи представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 15.08.1985 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу оператором автоматизованої газорозпридільної станції; 03.02.1997 року переведений на роботу оператором ГРС, а з 02.07.2010 року звільнений з роботи у зв'язку з виходом на пенсію згідно наказу №77-к від 22.06.2010 року (а.с.7).

Згідно довідки Шевченківської сільської ради №344 від 12.03.2014 року та відомостей будинкової книги №1 ОСОБА_2 зареєстрований на проживання в АДРЕСА_1 (а.с.6).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 вказував на порушення його житлового права, одночасно вимагаючи зобов'язати відповідача надати йому з сім'єю житлове приміщення загальною площею 73,5 кв.м., або виплатити належну грошову компенсацію.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦПК України.

При цьому, особа, яка вважає, що її право порушене може скористатися не будь-яким, а конкретним способом його захисту, прямо визначеним спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Виходячи з вимог ст. ст.10, 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, враховуючи вищезазначені вимоги ст. 60 ЦПК та виходячи з принципу змагальності незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незмінним, і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої, і підставу позову повинен довести саме позивач.

Як встановлено колегією суддів, жодних доказів які давали б підставу стверджувати про порушення права ОСОБА_2 на житло, матеріали справи не містять. Більше того, з листів-відповідей УМГ «Прикарпатрансгаз» № 4288/32-06 від 23.12.2011 року, №2230/32-04 від 27.08.2013 року, №10363/6-007 від 18.11.2013 року, вбачається, що жодного питання про виселення позивача з житла в якому він проживає з сім'єю не виникало; відповідач не заперечує щодо проживання ОСОБА_2 у вказаному житловому будинку разом із членами сім'ї. Також, розглядаючи звернення ОСОБА_2, та надаючи можливість реалізації права на приватизацію житла, відповідач пропонував ОСОБА_2 на вибір квартири в будинках операторів у іншій місцевості, однак позивач від цього відмовився. В матеріалах справи є також дані про те, що ОСОБА_2 не погоджувався з пропозицією відповідача щодо проведення капітального ремонту будинку, наполягаючи на його (будинку) непридатності для подальшого проживання.

Однак жодних доказів на підтвердження реального оспорення, невизнання чи порушення житлового права позивача та членів його сім'ї ні суду першої інстанції, ні при перегляді рішення в апеляційному порядку не надано.

У встановленому порядку будинок ветхим чи аварійним не визнаний і сторони не заперечують цієї обставини. Таким чином, підстав для надання сім'ї позивача іншого житла з цих підстав, не вбачається.

Сам ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснив, що порушення своїх житлових прав вбачає у неможливості приватизувати на даний час займане ним житло.

Однак вимоги, яка б стосувалася реалізації права передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_2 не заявляв.

Що стосується вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача надати житлове приміщення для його проживання та проживання членів його сім'ї, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Порядок забезпечення жилими приміщеннями громадян, які мають право на їх отримання, регулюється Житловим Кодексом, Законами України та чинними Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року.

Статтею 43 ЖК України та п.38 вищезгаданих правил передбачено, що громадянам , які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Черговість надання жилих приміщень визначається часом взяття на квартирний облік.

Разом з тим, в матеріалах справи не міститься, а позивач ні в суді першої інстанції, ні в засіданні Апеляційного суду не надав доказів, того, що він чи члени його сім'ї перебували (перебувають) на квартирному обліку, і у зв'язку з цим , в порядку черговості, мають право вимагати від відповідача надання їм житла відповідної площі.

Сам ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснив, що з заявою про прийняття його на квартирний облік ніколи не звертався, відповідних документів про потребу своєї сім'ї у забезпеченні житлом відповідачу не надавав.

Що стосується доводів ОСОБА_2 в частині помилкового висновку суду першої інстанції про те, що спірне житлове приміщення не є службовим, то такі заслуговують на увагу.

Зокрема, розглядаючи спір, суд зосередив свою увагу на визначенні правового статусу будинку ( за відсутності у відповідача документів з цього приводу) , як і поставив під сумнів правомірність його зайняття ОСОБА_2, оскільки позивачем також не надано документів з цього приводу.

Погодитися з висновками суду першої інстанції в цій частині колегія суддів не може зважаючи на те, що сам відповідач визнавав службовий статус спірного житла та надання його ОСОБА_2, саме як службового, на час роботи оператором ГРС в Долинському ЛВУМГ ( лист УМГ «Прикарпаттрансгаз» від 23.12.2011 р., а.с. 8).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявленого позову, колегія суддів Апеляційного суду приходить до висновку, що рішення судом першої інстанції постановлене з порушенням вимог матеріального і процесуального права, а тому воно підлягає до скасування. По суті встановленого слід ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити.

На підставі вищенаведеного та ст.ст. 11, 16, 61 ЦПК України, ст. 43 ЖК України, керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 02 грудня 2014 року скасувати, ухваливши нове рішення.

В задоволенні вимог ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі Долинського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії «Управління магістральних газопроводів «Прикарпаттрансгаз» про порушення права на отримання житла - відмовити.

Рішення набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.М. Васильковський

В.А. Девляшевський