Справа №588/374/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Шевченко В. С.
Номер провадження 22-ц/788/919/15 Суддя-доповідач - Попруга С. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Гагіна М. В.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс»

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 04 червня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс»

про визнання договору незаконним та розірваним, зобов'язання повернути сплачені кошти, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 02 жовтня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль Lada 21214-120-40 вартістю 84000 грн. На виконання умов договору він сплатив на рахунок відповідача 42000 грн., а пізніше ще 10920 грн. Проте, в строки передбачені договором він автомобіль не отримав. Відповідач повідомив, що він зможе отримати автомобіль тільки після сплати 111000 грн. ОСОБА_3 доводив, що діяльність, якою займається відповідач є нечесною підприємницькою практикою, такою, що вводить споживача в оману. Відповідач не має ліцензії на здійснення своєї діяльності, а договір, укладений між ними, не був нотаріально посвідчений. Вказані обставини, є підставою для визнання укладеного договору незаконним, його розірвання та повернення сплачених за цим договором коштів.

Посилаючись на такі обставини, ОСОБА_3 просив визнати укладений 02 жовтня 2013 року між ним та відповідачем договір фінансового лізингу з додатком 1 незаконним, таким, що порушує його права, як споживача; визнати вказаний договір розірваним та зобов'язати ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» повернути йому кошти в сумі 52920 грн.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 26 червня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь позивача сплачені ним кошти у розмірі 52920 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 08 липня 2014 року апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» задоволено частково.

Скасовано рішення місцевого суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову у зв'язку з неправильно обраним позивачем способом захисту своїх прав та інтересів.

Ухвалою колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Скасовано рішення апеляційного суду Сумської області від 08 липня 2014 року, а справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

Всі доводи апеляційної скарги по суті зводяться до того, що договір фінансового лізингу не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а діяльність по наданню послуг з фінансового лізингу, якою займається товариство, не потребує ліцензування. Судом належним чином не було вмотивовано можливість застосування до оскаржуваного правочину наслідків нікчемності та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи товариство повідомлено належним чином.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині суд першої інстанції по суті правильно виходив з того, що 02 жовтня 2013 року ОСОБА_3 уклав з відповідачем договір фінансового лізингу з трьома додатками до нього.

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору, лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль Lada 21214-120-40, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком №3 до договору, вартістю 84000 грн у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивач) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет договору є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автотранспортного засобу (п. 4.6 договору).

Пунктами 1.7., 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізинтоодержувачеві протягом строку не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку №1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

02 жовтня 2013 року ОСОБА_3 сплатив відповідачу 42000 грн, а 04 жовтня 2013 року ще 10920 грн, як внесок за угодою фінансового лізингу, що в сумі складає 52920 грн.

Разом з тим, автомобіль ОСОБА_3 не отримав.

Названі обставини сторони не оспорюють.

ОСОБА_3 в обґрунтування свої вимог посилався саме на те, що договір фінансового лізингу укладений з порушенням ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та не відповідає ст.220 ЦК України щодо його оформлення.

Ухвалюючи ж рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з нікчемності укладеного між сторонами правочину, оскільки він укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та нотаріально не посвідчений, тобто укладений з порушенням вимог ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 220 ЦК України.

Проте, повнісю погодитись з такими висновками суду неможливо з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині названих вимог закону не дотримався.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 02 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 008892 з трьома додатками до нього (а.с. 7-14).

Позивач ОСОБА_3 погодився з усіма умовами цього договору та особисто підписав кожну його сторінку.

Розмір лізингових платежів та графік їх погашення вказаний у додатку № 1 до договору (а.с. 14, зворот).

02 жовтня 2013 року ОСОБА_3 добровільно сплатив відповідачу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 42000 грн. та 04 жовтня 2013 року ще 10920 грн., як внесок за угодою фінансового лізингу, всього 52920 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 806 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За встановлених обставин та враховуючи вищевказані норми закону, колегія суддів вважає, що позивачем в порушення ст.10, 60 ЦПК України не доведено несправедливість умов спірного договору та навмисне введення відповідачем його в оману при укладенні спірного договору.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються послуги, зокрема, фінансовий лізинг.

Частиною 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Частинами 1, 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1)страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.

Із аналізу зазначених норм матеріального права випливає, що послуги фінансового лізингу не потребують ліцензування.

Відповідно до листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 09 серпня 2013 року №5831/16-8 та довідки про взяття на облік юридичної особи (ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс») від 11 вересня 2012 року №1217 здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування (а.с. 105-106, 169-170).

Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував, що нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України, не є обов'язковим, тому підстави для визнання його недійсним (нікчемним) з цих підстав відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено за неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права (п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України), тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові ОСОБА_3 до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання договору незаконним та розірваним, зобов'язання повернути сплачені кошти.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» задовольнити.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 04 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити в позові ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання договору незаконним та розірваним, зобов'язання повернути сплачені кошти.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -