АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/47/15 Справа № 206/8950/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Маймур Г. Я. Доповідач - Петренко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровського міського Управління юстиції в особі Реєстраційної служби ДМУЮ, ОСОБА_3 та Дніпропетровської міської ради, треті особи: Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачка звернулася до суду з позовом та просила з урахуванням уточнень ухвалити рішення, яким визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю Д*№039013 І-ДП №037359 виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів 17 травня 2002 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки ВАА№018359 посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6 від 27 червня 2002 року та припинити право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0169 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1, шляхом скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_7.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона, згідно із договором купівлі-продажу АЕР №719831 від 2 квітня 2002р. є власником домоволодіння АДРЕСА_1. Відповідно до технічного паспорту, виданого КП ДМБТІ 26 березня 2002р. дане домоволодіння є садибним (індивідуальним) житловим будинком із господарськими будівлями і спорудами, що розміщено на земельній ділянці загальною площею 0,0532га, з яких 0,0169 га приватизовано.

17 травня 2002р. ОСОБА_3 заволоділа земельною ділянкою площею 0,0169 га, наданою на обслуговування домоволодіння по АДРЕСА_1 шляхом отримання в Дніпропетровській міській Раді народних депутатів Державного акту на право приватної власності на землю.

27 червня 2002 року ОСОБА_3 продала дану земельну ділянку ОСОБА_7, який виступив покупцем особисто.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, після чого відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 0,0169га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, тобто в межах належного позивачу домоволодіння.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення , яким задовольнити її позовні вимоги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка проживаючи в сім'ї батька знала про обставини оформлення земельної ділянки і мала можливість уже будучи повнолітньою оспорити дії, які вважала неправомірними, але пропустила строк позовної давності без поважних причин і для звернення в суд обрада не той спосіб захисту своїх прав.

Такі висновки судова колегія вважає правильними і зробленими у відповідності із вимогами закону та зібраними доказами.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу АЕР № 719831 від 2 квітня 2002р, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_8, зареєстрованим в ДБТІ 11 травня 2002р. На момент укладення договору купівлі-продажу позивач була неповнолітньою, тому від її імені , в якості законного представника , діяв батько - ОСОБА_7.( т.1 ар. сп. 15).

Відповідно до технічного паспорту, виданого КП ДМБТІ 26 березня 2002р, дане домоволодіння є садибним (індивідуальним) житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розміщене на земельній ділянці загальною площею 0,0532 га.( т.1 ар. сп. 12).

27 червня 2002р.за договором купівлі-продажу ОСОБА_7 придбано у ОСОБА_3 земельну ділянку розташовану на території АДРЕСА_1, площею 0,0169га. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 17 травня 2002р.( т.1 ар. сп. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1, виданим Самарським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 17 квітня 2013р.

( т.1 ар. сп. 10).

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування із збереженням її цільового призначення, при підтвердженні цього права спадкодавця Державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина , зокрема, у вигляді земельної ділянки площею 0,0169га. розташованої на території АДРЕСА_1, тобто спірна земельна ділянка є спадковим майном. Як спадкоємці першої черги до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися позивач і треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( т.1 ар. сп. 34-137).

Частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України в редакції від 25 жовтня 2001 року встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Таким чином, відчуження об'єктів нерухомого майна в період укладення договору купівлі-продажу не тягнуло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами.

За таких обставин не може бути застосована ст.381 ЦК України , на яку посилається у позовній заяві позивач.

За договором купівлі-продажу від 2 квітня 2002року власником домоволодіння по АДРЕСА_1, що розміщене на земельній ділянці загальною площею 0,0532га. є позивачка, а власником частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розташованої на території АДРЕСА_1, площею 0,0169га, за договором купівлі-продажу від 27 червня 2002 року є спадкодавець ОСОБА_7.

Ніяких доказів щодо не законності договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 червня 2002 року судом не встановлено та сторони договору ,зокрема , ОСОБА_3 позовних вимог про це не заявляла.

Окарім того встановлено , що рішення щодо передачі земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_3 Міська рада розглядала та приймала 4 листопада 1998р. (т.1 а.с14), після чого було надано право на виготовлення технічної документації на оформлення виділу на місцевості спірної земельної ділянки та виготовлення держаного акту. Державний же акт було виготовлено та видано лише 17 травня 2002 року, тобто після укладеної угоди купівлі-продажу домоволодіння. Таким чином рішенням Міської ради щодо передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,0169га. не порушено право позивача.

Правильно зазначено в оскаржуваному рішенні і на те , що вимоги про припинення права власності на спірну земельну ділянку являються похідними від основних і також не підлягають задоволенню, оскільки не передбачено правових підстав для припинення права власності на спірну земельну ділянку, так як згідно з положеннями ст.141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є лише : добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки в інтересах суспільства; припинення діяльності державних, комунальних чи релігійних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам та вимогам охорони культурної спадщини; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням та систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Враховуючи викладене, та беручи до уваги, що рішення Місцевої ради про приватизацію спірної ділянки землі було прийнято 4 листопада 1998р. та те, що позивачка у 2009р. досягла повноліття, а потім стала сплачувати податок за землю, а тому знала про право власності на спірну земельну ділянку , суд дійшов правильного висновку про пропуск позивачкою строку позовної давності..

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Приведені в апеляційній скарзі ( т. 2 ар. сп.79-80) доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права та містять у собі загальні вислови щодо не згоди з оскаржуваним рішенням.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя - І.О. Петренко

Судді - С.П. Котушенко

· М.М. Романюк

·

·