Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона працювала у товаристві з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» (далі - ТОВ «Львівські автобусні заводи») на посаді провідного інженера з організації та нормування праці з 01 квітня 2007 року по 30 червня 2009 року. У зв'язку із затримкою виплати заробітної плати вона неодноразово зверталась до суду з позовами про стягнення належних її сум і заробітна плата виплачувалась через виконавчу службу у порядку виконання судових рішень. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2013 року з відповідача на її користь стягнуто індексацію заробітної плати за період з квітня 2007 року по квітень 2008 року у розмірі 454,94 грн. і рішення суду знаходиться на стадії примусового виконання. Враховуючи вказане, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 25 листопада 2010 року по день подання заяви у розмірі 111 762,44 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою вирішити питання по суті.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що з позивачем проведено повний розрахунок та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку належних при звільненні виплат від підприємства з врахуванням заявлених позовних вимог, з врахуванням встановлення вини відповідача у цих несвоєчасних виплатах.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Таким вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працювала у ТОВ «Львівські автобусні заводи» на посаді провідного інженера з організації та нормування праці з 01 квітня 2007 року по 30 червня 2009 року.

У зв'язку із затримкою виплати заробітної плати вона неодноразово зверталась до суду з позовами про стягнення належних її сум і заробітна плата виплачувалась через виконавчу службу у порядку виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року № 6-39цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2013 року з ТОВ «Львівські автобусні заводи» на користь ОСОБА_3 стягнуто індексацію заробітної плати за період з квітня 2007 року по квітень 2008 року в розмірі 454,94 грн, тобто її позов було задоволено в повному обсязі.

Спір у даній справі виник внаслідок несвоєчасного проведення розрахунку з позивачем при звільненні в розмірі 454,94 грн., в зв'язку із чим остання просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року скасовано рішення апеляційного суду Львівської області від 13 листопада 2014 року, яким скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 червня 2014 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції та зазначено, які порушення права були допущені апеляційним судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Проте, під час нового розгляду суд апеляційної інстанції всупереч нормі ч. 4 ст. 338 ЦПК України не врахував вимог суду касаційної інстанції, не встановив характер правовідносин, доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив, не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору.

Так, позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з 25 листопада 2010 року по 20 грудня 2013 року заявлені з підстав порушення вимог статей 116, 117 КЗпП України, а не з підстав несвоєчасного виконання рішення суду про стягнення сум, належних працівнику на день звільнення.

В позовній заяві ОСОБА_3 вказувала, що відповідач у день звільнення 30 червня 2009 року не виплатив їй частину індексації заробітної плати (січень - квітень 2008 року), отже не провів з нею повного розрахунку при звільненні. Вищевказаним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2013 року розмір вказаної індексації стягнуто. Наявність встановлених цим рішенням обставин тягне відповідальність роботодавця згідно ст. 117 КЗпП України, що апеляційним судом залишено поза увагою.

Крім цього слід зазначити, що нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником також не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська