АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/5929/15 Головуючий 1 інстанції - Ніколаєнко І.В.
Справа № 640/8785/15-ц Доповідач - Пилипчук Н.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді Пилипчук Н.П.,

суддів Трішкової І.Ю., Крилової Т.Г.

при секретарі Шабас О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 червня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Форвард» про встановлення факту, що має юридичне значення та стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 12.04.2013 року ним була підписана заява №105625173 на укладення з ПАТ «Банк Руский Стандарт» Кредитного договору № 1056251 рахунок клієнта НОМЕР_1. Крім того, 16.05.2013 року ним була підписана заява №106359945 на укладення з ПАТ «Банк Руский Стандарт» Договору про надання та використання платіжної картки, рахунок клієнта № НОМЕР_2. Зазначає, що заяви на укладення Кредитного договору № 105625173 від 12.04.2013 року та Договору про надання та використання платіжної картки № 106359945 від 16.05.2013 року з ПАТ «Банк Руский Стандарт» ним підписані особисто, а від імені відповідача ці заяви не підписав жоден представник банку, який би мав відповідну довіреність, печатка ПАТ «Банк Руский Стандарт» на Заявах, на Кредитному договорі та на Договорі платіжної картки відсутня зовсім, тому вказані договори не можуть вважатись укладеними. За результатом означених правовідносин відповідачем від нього за Договором кредиту було отримано 34407 грн., а ним від Банку отримано 19900 грн. тобто за неукладеним договором кредиту Відповідачем безпідставно було набуто 14507 грн., які позивач бажає повернути. Просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме той факт, що Договір про надання та використання платіжної картки № 106359945 від 16.05.2013 року та кредитний Договір № 105625173 є неукладеними, зобов*язати ПАТ «Банк Форвард» повернути йому безпідставно набуті грошові кошти в сумі 14507 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказує на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм права. Посилається на ті самі доводи, якими обґрунтовував заявлені позовні вимоги. Зазначає, що суд неправильно застосував положення ч. 2 ст. 207 ЦК України, згідно якої, в редакції, що діяла на час укладанні оспорюваних правочинів, наявність печатки на укладених юридичною особою договорах була обов*язковою.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.04.2013 року від ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», надійшла заява № 105625173 про укладення кредитного договору, відповідно до якої позивач погодився, що акцептом (прийняттям) оферти (пропозиції) про укладення такого договору будуть дії Банку з відкриття позивачу поточного рахунку. Згідно п. 1 підписаної Заяви, Кредитний договір укладений на умовах, викладених у вказаній заяві та умовах надання та обслуговування кредитів Банку. Відповідно до п. 4.3 вищезазначеної Заяви, дана Заява, Умови по кредитам та графік платежів є складовими та невід'ємними частинами Кредитного договору, із яким позивач ознайомлений. 12.04.2013 року Банк відкрив позивачу поточний рахунок та зарахував на нього кредитні кошти в сумі 19900 грн., тобто вчинив дії для прийняття (акцепту) пропозиції (оферти).

Також, 16.05.2013 року ПАТ «Банк Руский Стандарт» отримав від ОСОБА_1 пропозицію, викладену в п. 1 Заяви № 106359945 про укладення договору про надання та використання платіжної картки та погоджувався, що акцептом (прийняттям) оферти (пропозиції) про укладення такого договору будуть дії Банку з відкриття позивачу поточного рахунку. Згідно з п.п. 1, 3 заяви від 16.05.2013 року, Договір про Картку укладений на умовах, викладених у вказаній заяві та Умовах надання та обслуговування платіжних карток Банку. Складовою та невід'ємною частиною Договору про Картку є Умови по карткам та Тарифи по карткам, із якими позивача було ознайомлено та надано примірники. 16.05.2013 року відповідачем було відкрито поточний рахунок, а отже вчинені дії для прийняття пропозиції позивача.

Крім того, судом встановлено, не оспорюється позивачем, що за вказаними договорами ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, користувався платіжними картками.

Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що оспорювані договори були скріплені печаткою юридичної особи.

Між тим, відповідач дії свого представника щодо укладання договорів з позивачем схвалив, умови договору виконував належним чином.

Вирішуючи справу суд першої інстанції правильно застосував норми ч. 1 ст. 629, ч. 2 ст. 638, ч. 1 ст. 639, ст. 642, ч. 2 ст. 1056 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно роз*яснень, що містяться у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що оспорювані правочини є неукладеними та зобов*зати відповідача повернути йому безпідставно набуті кошти у відповідності до ст. 1212 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами було досягнуто згоди за всіма істотними для даних правочинів умовами, отримано акцепт стороною, що направила оферту, передано майно.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Таким чином, той факт, що, договір сторонами укладено у формі, яка не відповідає вимогам закону, не свідчить про те, що він не є укладеним. Разом з тим, правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13.

З урахуванням наведеного, судова колегія не вбачає підстав для задоволення позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, дав їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Порушень норм матеріального права, які б призвели до неправильного вирішення спору судова колегія не встановила.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими та висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -