АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3093/15 Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

встановила:

03.09.2013 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму безпідставно набутих коштів в розмірі 184 600,00 грн., інфляційне збільшення в сумі 119 251,60 грн., три відсотки річних в сумі 36 641, 84 грн., відсотки за користування безпідставно набутими грошима в сумі 109 929,30 грн. та моральну шкоду в розмірі 184 600,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 12 січня 2007 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 в м. Харкові, за що сплатила відповідачу 184 600,00 грн. Однак, задля зменшення витрат на нотаріальні послуги та суми сплаченого прибуткового податку, відповідач наполягав на укладенні не договору купівлі-продажу, а договору дарування, на що позивач погодилася. 12 січня 2007 року між сторонами по справі було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є.Ю. за реєстровим № 20. На підтвердження факту передачу відповідачу коштів за вказаний будинок, ОСОБА_3 було власноруч написано розписку про отримання 184 600,00 грн. Продавши житловий будинок, відповідач відмовився виселятися з нього, а пізніше більш ніж через п'ять років, звернувся до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним. Не погоджуючись із доводами, викладеними у вказаній позовній заяві, ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду із проханням у разі задоволенні позовних вимог застосувати двосторонню реституцію та стягнути з ОСОБА_3 на її користь сплачені на будинок кошти у сумі 184 600,00 грн. 23 квітня 2013 року рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова по справі № 2033/5842/12 задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 та визнано недійсним договір дарування від 12 січня 2007 року. Однак, визнавши договір недійсним, суд не застосував двосторонньої реституції та не стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 184 600,00 грн. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 серпня 2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Визнання недійсним удаваного договору дарування від 12 січня 2007 року породжує за собою факт безпідставного користування відповідачем грошовими коштами позивача. І оскільки свого обов'язку з повернення сплачених йому позивачем 184 600,00 грн. відповідач не виконав, то позивач змушена захистити свої права в судовому порядку. Отримані від позивача кошти у вказаній сумі до теперішнього часу знаходяться у відповідача. Згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються відсотки за користування ними. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. якщо інше не встановлено договором. Згідно Постанови ВСУ від 24 січня 2006 року (справа № 14/130) обґрунтованим і законним є нарахування відсотків за користування чужими грошима в розмірі, визначеному положеннями ст. 1048 ЦК України, оскільки між сторонами відсутні договірні відносини і розмір відсотків спеціальним законом не визначений. Таким чином, з січня 2007 року по 23 липня 2013 року згідно розрахунку позивача належна до стягнення сума відсотків за користування безпідставно набутими грошима складає 109 929, 30 грн. Окрім того, у Постанові ВСУ від 16 травня 2006 року (справа № 10/557-26/155) зазначено, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та відсотків річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За розрахунком позивач загальний розмір інфляційного збільшення суми безпідставно набутих коштів, які підлягають стягненню з відповідача за період з лютого 2007 року по липень 2013 року становить 119 251,60 грн. Окрім того, законодавцем не обмежено підстави виникнення грошових зобов'язань виключно договірними відносинами, в зв'язку із чим правомірним і обґрунтованим є стягнення з боржника за користування чужими грошима не тільки інфляційних витрат, а й трьох відсотків річних за правилами ст. 625 ЦК України, сума яких відповідно до розрахунку позивача складає 36 641, 84 грн. за період з 12 січня 2007 року по 23 серпня 2013 року. Також позивач вважає, що з боку відповідача завдана і моральна шкода, яка оцінена ОСОБА_1 в 184 600,00 грн. та полягає в наступному: не передання відповідачем проданого позивачу будинку та не повернення в добровільному порядку безпідставно набутих коштів, що викликало у позивача незадоволеність її життям. втрату віри в ідеали та інтереси життя загалом, порушення режиму сну і відпочинку. У зв'язку із побоюванням втрати великої суми грошових коштів, які накопичувалися на протязі усього життя, постійним приниженням перед відповідачем через необхідність вмовляти його звільнити будинок, або повернути отримані кошти, позивач впала у відчай, втратила віру у людяність та справедливість тощо.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, оскільки суд дійшов помилкового висновку, що позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав, у зв'язку з чим відмовив їй у позові. Суд не узяв до уваги ті обставини, що договір дарування ? житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Харкові визнаний недійсним, тобто відповідач без жодних правових підстав зберігає і не повертає позивачу грошові кошти за продаж вказаної частини будинку. Таким чином, укладений між сторонами договір дарування є удаваним, а насправді між ними виникли правовідносини купівлі-продажу житлового будинку. Як встановлено попередніми судовими рішеннями, що набрали законної сили, відповідач не мав права без дозволу органів опіки та піклування відчужувати позивачу належну йому частину будинку, оскільки цим він порушив житлові права своєї неповнолітньої дочки. Отже, сторона позивача стверджує, що як удаваний договір дарування, так і договір купівлі-продажу будинку, який сторони насправді уклали, є нікчемним в силу ч. 1 ст. 224 ЦК України, і згідно ст. 215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Тож, оскільки до удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України можуть застосовуватися у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним, позивач абсолютно правомірно і обґрунтовано просив застосувати положення ст. 216 ЦК України, стягнути з відповідача сплачені нею йому кошти під час укладення удаваного договору, який є нікчемним в силу закону.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частинами 1, 3 ст. 10, ст. 11, ч. 1 ст. 57, ч. 3, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відповідно до положень ст. 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно вимог ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони вчинили насправді. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З роз'яснень викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року вбачається, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до положень ч. 1 ст.1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 3 вказаної статті закріплено, що положення Глави 83 ЦК України застосовуються також і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

12 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 в м. Харкові (а.с.48).

З пункту 3 даного договору випливає, що загальна вартість майна, частина якого є предметом цього договору, становить 93 884,00 грн.

Договір дарування є договором безоплатним (ст. 717 ЦК України).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2013 року (справа № 2033/5842/12) частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 та визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Харкові, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 12 січня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гриценко Є.В. та зареєстрований у реєстрі під № 20 (а.с.51-55).

Приймаючи рішення про визнання договору дарування недійсним суд керувався положеннями ст. ст. 203, 224 ЦК України щодо недійсності правочину.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2014 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2013 року залишено без змін.

Представник позивача стверджував, що фактично між сторонами 12 січня 2007 року був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Харкові, а договір дарування є удаваним правочином.

Позивач на власний розсуд обрав спосіб захисту.

Судом першої інстанції враховано, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Харкові, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 12 січня 2007 року. Доказів того, що даний договір визнано удаваним, а правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнав його недійсним як оспорюваний, суду першої інстанції надано не було, такі позовні вимоги суду не заявлялись. З урахуванням викладеного, суд відмовив у задоволенні позовних вимог.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: -