Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/9988/14-ц Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В.
Категорія 59 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

Суддів Забродського М.І., Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Приватного підприємства «Нива - В.Ш.», треті особи Богунський відділ державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк «Аваль» в особі Житомирської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» про визнання результатів прилюдних торгів недійсними та скасування свідоцтва

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом. В обґрунтування вимог зазначала, що відповідно до договору купівлі-продажу від 27.09.2007 року, укладеного між нею та ОСОБА_4, вона є власником квартири АДРЕСА_1. Обов»язку зареєструвати право власності на дану квартиру в органах БТІ на момент придбання нерухомого майна не існувало, це було її право, яким вона не скористалася. Наприкінці квітня 214 року вона дізналася, що 28.02.2014 року на прилюдних торгах у м. Житомирі по вул. Рильського 3 оф.1-А в приміщенні ПП «Нива - В.Ш.» було продано належну ій квартиру на виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 перед ПАТ «Райффайзен банк «Аваль». Вважаючи, що результати проведених прилюдних торгів порушують її права на вільне володіння, користування та розпорядження власним майном, просила визнати недійсними результати прилюдних торгів від 28.02.2014 року щодо продажу АДРЕСА_1 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на ім»я ОСОБА_2 на спірну квартиру, покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що власником спірної квартири на момент проведення прилюдних торгів була ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2006 року, оскільки через рік відповідно до договору купівлі-продажу від 27.09.2007 року ОСОБА_4 продала зазначену квартиру їй та перестала бути її власником. Зазначений договір був зареєстрований у державному реєстрі правочинів та є чинним на даний час. Помилковим вважає і посилання суду щодо обгрунтування моменту переходу права власності на майно лише після державної реєстрації прав на нього, вважає, що суд ототожнює поняття державної реєстрації правочину з державною реєстрацією права власності на майно. Крім того, вважає помилковим твердження суду про те, що ПП «Нива - В.Ш.» не порушило п.1.4 Тимчасового положенння щодо організації та проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки. Зокрема, зазначає, що спірна квартира була предметом іпотеки в силу укладеного договору іпотеки від 27.09.2007 року з ПАТ «Райффайзен банк «Аваль» і саме банк, як іпотекодержатель давав свою згоду на продаж спірної квартири на прилюдних торгах.

Розглянувши справу в межах вимог, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи приватним підприємством „Нива - В.Ш." 28 лютого 2014 року проведено прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, яке є власністю ОСОБА_4, а саме квартири АДРЕСА_1, про що свідчить протокол та акт про проведені прилюдні торги /а.с.57-59/. Переможцем торгів стала ОСОБА_2

На підставі протоколу від 28.02.2014 року та акту про проведені прилюдні торги від 03.03.2014 року, ст. 62 Закону України „Про виконавче провадження" приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5 4 березня 2014 року видано Свідоцтво ВТ № 298665, яким посвідчено належність зазначеної квартири на праві власності ОСОБА_2 /а.с.6,51/.

Із матеріалів зведеного виконавчого провадження вбачається, що підставою для звернення стягнення на майно та його реалізації стали виконавчі листи, видані Богунським та Корольовським районними судами м. Житомира, про стягнення з ОСОБА_4 в солідарному порядку з іншими боржниками, в тому числі і з ОСОБА_1, на користь ПАТ „Райффайзен банк „Аваль" та ПАТ „ПриватБанк" заборгованості за кредитними договорами /а.с.70,79/.

Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства Житомирського міжміського бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради підтверджується, що власником квартири АДРЕСА_1, є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2006 року /а.с.141-144/. Ці ж обставини підтверджені Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.04.2013 року /а.с.139/.

Водночас матеріали справи містять договір купівлі-продажу квартири від 7 вересня 2007 року, за яким ОСОБА_4 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1. /а.с.12-13/, проте право власності за останньою на вказану квартиру в органах БТІ не зареєстровано. Матеріалами зведеного виконавчого провадження підтверджується, що ОСОБА_1 є солідарним боржником з ОСОБА_4 стосовно стягнення заборгованості за кредитним договором № МК 83-07 від 27.03.2007 року в сумі 68 714,44 дол. США на користь ПАТ „Приватбанк" /а.с.79/.

Встановивши такі обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не набула в установленому законодавством України порядку права власності на квартиру АДРЕСА_1, не зареєструвала своє право власності, а відтак не володіє всім переліком прав, які належать виключно власнику майна.

При цьому суд обгрунтовано керувався положеннями ст. 657 ЦК України, відповідно до якої договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації , право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Правочин, який підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі , обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов"язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом /ч.2 ст.182 ЦК України/.

На виконання вимог Цивільного Кодексу 01.07.2004 року прийнято спеціальний Закон України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", яким урегульовано відносини, пов"язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості. На момент прийняття цього Закону вже була сформована певна система реєструвальних органів та порядку реєстрації. Так, зокрема, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим Міністерством юстиції України (наказ від 7 лютого 2002 року №7/5) було запроваджено державний реєстр прав на нерухомість, держателем якого визначено Міністерство юстиції України.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку, що цивільне законодавство на час виникнення спірних правовідносин передбачало як державну реєстрацію договору про відчуження майна, так і державну реєстрацію права власності на нерухому річ, які є окремими видами реєстрації, а тому доводи в апеляційній скарзі про те, що суд ототожнює поняття державної реєстрації правочину з державною реєстрацією права власності на майно, є безпідставними.

Відповідає також встановленим обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира була продана на прилюдних торгах не в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, а в порядку примусового виконання виконавчого провадження по стягненню з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПриватБанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу за кредитними договорами, а тому доводи, наведені в апеляційній скарзі, які є аналогічними запереченням позивача в суді першої інстанції, щодо порушення норм Закону України «Про іпотеку» та п. 1.4 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 27.10.1999року №68/5 є безпідставними.

Наведені висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 26.11.2014 року (справа № 6-174цс14), яка є обов"язковою для судів.

Названою постановою встановлено, що загальний порядок реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів визначено нормами Закону України „Про виконавче провадження" та Тимчасового положення.

Згідно з пунктом 1.4 Тимчасового положення організація та проведення прилюдних торгів із реалізації предмета іпотеки здійснюються з урахуванням вимог Закону України „Про іпотеку". Отже, Законом України „Про іпотеку" визначено спеціальний порядок для реалізації з прилюдних торгів предмета іпотеки.

Аналіз норм з точки зору колізії загальної та спеціальної норм дає підстави для висновку про те, що у разі, коли прилюдні торги з продажу майна проводились на виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, а судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутнє, то при вирішенні судом питання про наявність чи відсутність порушення встановлених законодавством правил проведення торгів норми Закону України „Про іпотеку" до спірних правовідносин не застосовуються, а застосовуються загальні норми, що регулюють правовідносини з реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів, - норми Закону України Закону України „Про виконавче провадження" та Тимчасового положення.

У даній справі із матеріалів зведеного виконавчого провадження вбачається, що судовими рішеннями ухвалено стягувати заборгованість за кредитними договорами, тому спірне майно реалізовувалось не як предмет іпотеки, а як арештоване майно в порядку виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості.

Судові рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, а отже відсутня підстава для застосування Закону України „Про іпотеку" та реалізація майна, як іпотечного, про що наголошуються в апеляційній скарзі.

Окрім того, із змісту позовної заяви, вимог позивача в суді першої інстанції, доводів апеляційної скарги вбачається, що позивач оскаржував як прилюдні торги так і дії державного виконавця, вчинені останнім в ході примусового виконання рішень судів про стягнення заборгованості за кредитними договорами ОСОБА_4

Проте, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у своїй постанові від 24.10.2012 року (справа №6-116цс12) - що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом „Про виконавче провадження", до призначення прилюдних торгів, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом, тобто дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказів, повно і всебічно з"ясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді

Головуючий Судді