АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/212/15 Головуючий: 1 інстанції
· Справа: № 631/952/14-ц Покальчук Ю.М.
· Категорія: про захист честі, Доповідач: Даниленко В.М.
· гідності та ділової репутації
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

суддів: Малінської С.М., Піддубного Р.М.,

за участю секретарів: Каменської Д.В., Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, у якому вказувала на те, що на протязі чотирьох років відповідач по справі - адвокат ОСОБА_3 звертався до Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Харківській області, прокуратури Харківської області, Нововодолазького районного суду Харківської області, органи внутрішніх справ Нововодолазького району Харківської області із скаргами на дії позивачки як державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області, в яких звинувачував останню в злочинній діяльності, шахрайстві, зловживанні службовим становищем з корисних мотивів, перевищенням влади та службових повноважень. Перша скарга на позивачку була подана відповідачем ОСОБА_3 по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною та визнання права власності. (Цивільна справа за вказаним позовом ОСОБА_4 була розглянута Нововодолазьким районним судом 23.07.2010 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 було відмовлено). Після даної справи від ОСОБА_3 знову почали надходити скарги від гр. ОСОБА_6 стосовно договору дарування житлового будинку сестрі ОСОБА_7, який був посвідчений Нововодолазькою держнотконторою Харківської області 21.01.1995 року, скарги від гр. ОСОБА_6 надходили на протязі трьох років, розглядалися в суді до 2013 року, яка в результаті закінчилася мировою угодою між братом та сестрою. Починаючи з 19 листопада 2010 року Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області у відношенні позивачки було винесено п'ять постанов про відмову в порушенні кримінальної справи та постанови про скасування постанов про відмову в порушенні справ. На протязі тривалого часу відповідач ОСОБА_3 звертався із скаргами на дії позивачки як державного нотаріуса до різних органів державної влади, а також до Харківської газети як від свого імені, так і від імені інших громадян. 07 травня 2014 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до Міністра юстиції України зі скаргою, в якій звинувачував позивачку у злочинній діяльності, шахрайстві та вимагав службової перевірки її діяльності як державного нотаріуса.

Вказана скарга була переадресована до Головного управління юстиції у Харківській області для її перевірки, в зв'язку з чим позивачка вимушена була надавати свої письмові пояснення стосовно фактів, викладених у цій скарзі.

Проте, вся інформація, зазначена відповідачем ОСОБА_3 у скарзі є недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи позивачки, ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію, впливає на нормальні трудові відносини.

Таким чином, неправомірними діями відповідача принижені честь та гідність позивачки, а також її ділова репутація як державного нотаріуса.

Крім того, відповідачем ОСОБА_3 їй завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях та переживаннях, які є наслідками поширення неправдивої інформації стосовно неї та відомостей про нібито скоєння нею злочинів. У зв'язку із діями відповідача ОСОБА_3 позивачка була вимушена їздити до Головного управляння юстиції в м. Харків для надання пояснень, витрачати особистий час та кошти, з'являтись на виклики дільничного інспектора районного відділу міліції, що значно вплинуло на її працездатність, стало причиною постійного стресу, душевних страждань та викликало хворобу.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 16, 23, 275, 277 ЦК України визнати інформацію, викладену відповідачем по справі ОСОБА_3 у скарзі від 07.05.2014 року на ім'я Міністра юстиції України про її злочинну діяльність як державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори недостовірною, зобов'язати відповідача спростувати зазначену в скарзі інформацію аналогічним її розповсюдженню шляхом, та стягнути з останнього на її користь 1 000,00 грн. у рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди, а також судові витрати, понесені нею по справі.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник підтримали заявлені нею вимоги та наполягали на їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення заявлених до нього позовних вимог заперечував, посилаючись на безпідставність та недоведеність цих позовних вимог.

При цьому він вказував на те, що позивачка ОСОБА_2 не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що це саме він від свого імені та імені інших громадян на протязі тривалого часу звертався до відповідних компетентних органів із скаргами стосовно її діяльності як державного нотаріуса.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення по суті заявлених нею позовних вимог.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт посилається на те, що інформація, викладена відповідачем ОСОБА_3 у його скарзі від 07.05.2014 року на ім'я Міністра юстиції України, не підтверджена жодними доказами. Крім того, звернувшись із скаргою до Адвокатського об'єднання Харківської обласної колегії адвокатів стосовно неправомірних дій відповідача щодо неї, позивачкою було отримано відповідь № 60 від 23.02.2012 року, згідно якої Колегією адвокатів було звернено увагу адвоката ОСОБА_3 на дотримання норм Закону України «Про адвокатуру» і Правил адвокатської етики, проте під час розгляду справи у суді першої інстанції їй було відмовлено у долученні до матеріалів справи цієї скарги та відповіді на неї в якості письмових доказів. Крім того, у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 вів себе некоректно стосовно позивачки, а сам процес судового засідання відбувся із значними порушеннями норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позивачкою ОСОБА_2 позовних вимог, суд першої інстанції повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулюючий та надав їм належну правову оцінку в ухваленому по справі рішенні.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Згідно ст.ст. 269, 271 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту.

Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя.

Одними із видів особистих немайнових прав фізичної особи є право на повагу до її гідності та честі, недоторканість своєї ділової репутації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту (ст.ст. 297, 299 ЦК України).

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з положеннями вказаної правової норми та статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно ч. 4 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Як роз'яснено в п.п. 16, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року).

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, див. наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria, стр. 28 § 46)».

Як зазначено в абз. 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Таким чином, посадові чи службові (публічні) особи мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

Як вбачається зі змісту скарги відповідача ОСОБА_3 від 07.05.2014 року, адресованої Міністру юстиції України стосовно службової діяльності позивачки ОСОБА_2 як державного нотаріуса (публічної особи) для відповідного реагування, інформація, що викладена в цій скарзі, є виключно узагальненою суб'єктивною критичною думкою та переконанням відповідача про незаконність дій останньої і не містить конкретних об'єктивних фактів, які можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, тобто істинності і спростувати їх, у зв'язку з чим суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, за відсутності інших належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження фактів поширення відповідачем недостовірної інформації про позивачку, яка б порушила її особисті немайнові права, передбачені ст.ст. 297, 299 ЦК України, чи завдала їй моральну шкоду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх недоведеністю та безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2, наведених на її обґрунтування та які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, то ці доводи апелянта є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: