Справа № 354/707/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1031/2015
Головуючий у 1 інстанції Марчак Ю. І.
Суддя-доповідач Вакарук В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Вакарук В.М.

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.

секретаря: Гавриляк Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Яремчанського міського суду від 30 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась з позовом про стягнення з ОСОБА_3 коштів за договором позики, обґрунтовуючи позов тим, що 10.10.2011 року з відповідачкою було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 позичила у неї грошові кошти в сумі 5000 доларів США, які зобов'язалася повернути за першою вимогою позивача. Факт одержання відповідачкою грошових коштів стверджується письмовою розпискою від 10.10.2011 року. Відповідачка не повертає позичені кошти та, незважаючи на неодноразові вимоги про повернення боргу, ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань. Уточнивши позовні вимоги, просила стягнути із відповідача в її користь п'ять тисяч доларів США боргу за договором позики та 671грн. 50 коп. сплаченого судового збору.

В грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що 10.10.2011 року не отримувала від ОСОБА_2 кошти в сумі 5000 доларів США, відтак жодної боргової розписки не писала. В той же час між ними був укладений договір позики, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 на протязі 2013 року та 2014 року передала в позику позивачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 71330, що еквівалентно на день звернення до суду відповідача із зустрічним позовом 5506 доларів США. Розписки про передачу грошей ОСОБА_3 не вимагала. Просила її вимоги задоволити та стягнути із позивача заборговану суму в розмірі 71330 грн. та судові витрати.

Ухвалою Яремчанського міського суду від 18 грудня 2014 року дані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Яремчанського міського суду від 30 березня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 5000 доларів США боргу за договором позики та 671грн. 50 коп. сплаченого судового збору. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження фактичних обставин справи, незаконність та необґрунтованість рішення суду, зазначає що суд зробив невірний висновок про те, що між сторонами було укладено договір позики, оскільки представлена позивачем розписка не є належним доказом, так як не містить інформації щодо предмета доказування та не є допустимим доказом. Зі змісту даного документа не вбачається, що це є боргова розписка в повному розумінні цього значення, оскільки не можна встановити умови позики, факт та момент передачі грошових коштів, а в розписці не визначено грошові кошти як суму позики з їх родовими ознаками. Також суд не застосував вимоги ст.207 ЦК України та не застосував правові наслідки недодержання щодо письмової форми правочину, визначені ст.218 ЦК України. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишити без розгляду.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 вимоги апеляційної скарги підтримали, представник позивачки ОСОБА_5 вимоги скарги заперечила.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що 10.10.2011р. між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого відповідачка позичила у позивачки грошові кошти в сумі 5000 дол. США, які зобов'язувалася повернути на першу вимогу відповідно до розписки.

Однак, такий висновок суду є помилковим та суперечить зібраним по справі доказам.

Із матеріалів справи вбачається, що розписка, представлена позивачкою, відповідачкою не підписана і нею заперечується сам факт позики грошей та наявності боргових зобов'язань перед позивачкою, а також в тексті розписки відсутні зобов'язання відповідачки щодо повернення зазначених коштів.

Частиною 1 та 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За змістом ст. ст. 1046,1047, 1051 ЦК України, ст.60 ЦПК України саме позичальник має довести належними та допустимими доказами, що гроші йому не були передані кредитором.

У правовому висновку про застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Проводячи системний аналіз ч.1,2 ст.207 і ч.2 ст.1047 ЦК України колегія суддів приходить до висновку про те, що дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписана позичальником, з якого вбачається факт отримання позичальником певної грошової суми в борг, тобто із зобов'язанням її повернення. Однак, жодних із зазначених істотних обставин в представленій позивачкою оригіналі розписки не зазначено. Крім того, в засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 підтвердила той факт, що ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній її довірителька не зверталась із заявою щодо проведення почеркознавчої експертизи, оскільки ОСОБА_3 заперечує сам факт написання нею зазначеної розписки і проводити її також не бажала.

За наведених обставин, колегія приходить до висновку про те, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 підлягає до скасування із постановленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики.

Що ж стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики без будь-яких розписок, то рішення суду в цій частині є обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, а тому вимоги прохальної частини апеляційної скарги ОСОБА_3, без жодних обґрунтувань щодо залишення її позовних вимог без розгляду, не заслуговують на увагу.

Керуючись ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовільнити частково, рішення Яремчанського міського суду від 30 березня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасувати і постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.М. Вакарук

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко