Справа № 308/925/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 серпня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Леско В.В., Кожух О.А.

при секретарі - Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 5 грудня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 червня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 1159 грн 20 коп. зі сплатою 12 % річних з кінцевим строком повернення до 20 червня 2008 року. Оскільки позичальник свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконувала, утворилась заборгованість у розмірі 20 786 грн 64 коп., яку позивач просив стягнути на його користь з відповідачки.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

5 грудня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 8288 грн 28 коп. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

З цим рішенням не погодилась відповідачка, порушила питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права.

В судовому засіданні апелянтка та її представник скаргу з наведених підстав підтримали.

Представник банку вважав, що підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши осіб, які приймали участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги доведені частково.

Але з таким висновком погодитись не можна з наступних підстав.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач свої вимоги мотивував наявністю договірних відносин між ним на відповідачкою і таким договором є її заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», по якому відповідачка отримала кредит в сумі 1159.20 коп. Дія договору почалась 20.06.2007 р., відповідачка не виконувала своїх зобов'язань по погашенню кредиту, внаслідок чого станом на 02.12.2013 р. утворилась заборгованість в сумі 20 786.64 грн., яка складалась із заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 6737.05 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 85.20 грн, пені - 12 498,36 грн., штрафу /фіксована частина/ - 500 грн. та штраф /процентної складової/ - 966.03 грн.

Оскаржуваним рішенням Ужгородського міськрайонного суду стягнуто суму боргу за винятком пені.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 липня 2015 року рішення апеляційного суду Закарпатської області скасовано, а справу передано на новий розгляд до апеляційного суду. В цій ухвалі зазначено, що згідно Умов надання споживчого кредиту фізичним особам позичальник доручив банку списувати з усіх поточних рахунків у валюті кредиту та у валюті, відмінної від валюти кредиту при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими Умовами при настанні строків встановленого законодавством порядку; відповідно до п.5.5 Умов строк позовної давності збільшено до п'яти років і тому банк правомірно списував з іншого рахунку відповідачки грошові кошти на погашення заборгованості, у зв'язку з цим строк позовної давності не закінчився. Ці обставини підлягають перевірці.

Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Виконуючи вимоги зазначеної норми права, суд апеляційної інстанції перевірив зазначене і констатує, що дійсно відбувалось списання коштів із іншого рахунку відповідачки, на який їй перераховувалась зарплата. Відповідно до наданого розрахунку станом на 07.04.2008 р. було погашено 729.43 грн. Після цього погашення припинилось і лише 17.10.2012 р. банк з іншого рахунку відповідачки почав списувати грошові суми для погашення заборгованості. Тобто, погашення заборгованості шляхом списання з іншого рахунку відповідачки відбулось по спливу трирічного строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України. Саме цей строк повинен застосуватись для вирішення даного спору, а не п'ятирічний строк позовної давності встановлений зазначеними Умовами, оскільки ці умови відповідачкою не підписані і тому вони не мають юридичної значимості для вирішення даної справи. Це відповідає правовій позиції ВСУ у справі № 6-16 цс 15, в якій зокрема, зазначено таке.

«Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

У зв'язку із цим доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором».

Така ж правова позиція висловлена ВСУ у справі № 6-698 цс 15, в якій зазначено наступне.

«Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Суди апеляційної й касаційної інстанцій, погоджуючись із доводами позивача щодо застосування п'ятирічної позовної давності, не звернули увагу на те, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, позичальником вони не підписані».

Як зазначено вище, останнє добровільне погашення кредиту відбулось 7.04.2008 р. наступного місяця черговий платіж не був здійснений і саме з цього часу слід відраховувати строк позовної давності по черговому місячному платежу, а в цілому по погашенню кредиту - з дня закінчення строку повернення кредиту - 20.06.2008 р. Це відповідає правовій позиці ВСУ у справі № 6-95цс15 : «За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 Цивільного кодексу України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 Цивільного кодексу України)».

Ці правові позиції є обов'язковими для врахування при вирішенні подібних справ відповідно до ч.2 ст.214,360-7 ЦПК України і тому суд констатує, що строк позовної давності слід вираховувати, виходячи з вимог ст.257 ЦК України, якою встановлено трирічний строк позовної давності. Умови надання споживчого кредиту фізичним особам до вирішення правовідносин по справі не можуть братись до уваги, зокрема щодо строку позовної давності по вказаним вище підставам. Не може братись до уваги факт погашення заборгованості з 17.10.2012 р. шляхом одностороннього списання банком грошової суми з іншого рахунку відповідачки, оскільки це списання, як вказано, мало місце виключно по волі банку, а не відповідачки. Це списання відбулось по спливу трирічного строку позовної давності - 20.06.2008 р. /кінцевий термін повернення кредиту/ - 17.10.2012 /погашення кредиту шляхом списання банком грошової суми з іншого рахунку відповідачки/ - і таке погашення заборгованості не може бути підставою для констатації переривання строку позовної давності, оскільки він вже закінчився.

Саме з цих підстав в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст.307,309,315 ЦПК України, судова колегія,-

Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 5 грудня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати і у задоволенні зазначеного позову відмовити.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» в користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 121 грн.80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :