У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Наумчука М.І.,
Мостової Г.І.,Олійник А.С.
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Тульчинське АТП-10507» про стягнення коштів за договорами позики та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Тульчинське АТП-10507» до ОСОБА_6 про визнання договорів позики недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2010 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Тульчинське автотранспортне підприємство 10507» (далі - ВАТ «Тульчинське АТП 10507»), правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Тульчинське автотранспортне підприємство 10507» (далі - ПрАТ «Тульчинське АТП 10507») про стягнення боргу в сумі 157 567,32 грн за договором позики №1-09, укладеного між сторонами 01 березня 2010 року.

З урахуванням збільшених позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача на її користь борг за договорами позики № 1-09 від 01 березня 2010 року та № 1-08 від 28 грудня 2009 року, кошти отримані без достатніх правових підстав, а всього в сумі 366 113,04 грн, а також 3% річних за користування чужими коштами в сумі 29 018,95 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між нею, як фізичною особою та ВАТ «Тульчинське АТП 10507» було укладено договори позики № 1-08 від 28 грудня 2009 року та № 1-09 від 01 березня 2010 року, відповідно до яких вона надала, а підприємство отримало грошові кошти в сумі 208 545,72 грн. зі строком повернення до 31 грудня 2010 року та 157 567,32 грн зі строком повернення до 31 серпня 2010 року відповідно. Підставою для стягнення 157 567,32 грн. є укладений договір позики від 01 березня 2010 року та квитанції до прибуткових касових ордерів № 91 від 19 березня 2010 року та № 110 від 31 березня 2010 року. Підстав для стягнення коштів в сумі 208 545 грн є дві. Частина грошових коштів в сумі 20 372,72 грн, була передана відповідачу на підставі касових ордерів № 181 від 28 грудня 2009 року на суму 10 000 грн та №185 від 30 грудня 2009 року на суму 10 372,72 грн в рахунок виконання умов договору позики від 28 грудня 2009 року, а інша частина грошових коштів в сумі 188 173 грн була отримана відповідачем, як безпідставно набуті кошти, без достатньої правової підстави. В обумовлений у договорах строк відповідач суму боргу їй не повернув, а тому вона просила стягнути з ВАТ «Тульчинське АТП - 10507» на її користь зазначену суму заборгованості.

ПрАТ «Тульчинське АТП 10507» звернулось до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання вищевказаних договорів позики від 28 грудня 2009 року та 1 березня 2010 року недійсними. З урахуванням заяви про зміну підстав та предмету зустрічної позовної заяви, позивач за зустрічним позовом просив визнати договори позики, укладені 28 грудня 2008 року та 01 березня 2010 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Тульчинське АТП 10507» удаваними, а саме під вчиненням яких приховувались правовідносини щодо відшкодування збитків, які регулюються нормами ч. 4 ст. 92, 116 ЦК України. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договори позики були підписані сторонами в один день - 01 березня 2010 року, при цьому зі сторони підприємства підписано особою, яка не мала відповідних повноважень, а кошти за договором, датованим 28 грудня 2009 року, були внесені ще задовго до укладення самого договору.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Позов ПрАТ «Тульчинське АТП 10507» залишено без розгляду за заявою підприємства. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Зобов'язано ОСОБА_6 повернути ПрАТ «Тульчинське АТП 10507» безпідставно стягненні кошти за скасованим рішенням в сумі 142 051,49 грн.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині залишення позову ПрАТ «Тульчинське АТП 10507» без розгляду скасовано та передане дане питання на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 травня 2014 року зустрічну позовну заяву ПрАТ «Тульчинське АТП 10507» залишено без розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив з безпідставності позовних вимог ОСОБА_6

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 28 грудня 2009 року між ВАТ «Тульчинське АТП 10507», в особі заступника голови правління Шморгуна В.В., що діє на підставі статуту, з однієї сторони та ОСОБА_6 з другої сторони було укладено договір позики № 1-08, відповідно до якого позичальник (підприємство) позичило у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 208 545,72 грн (т.1 а.с. 28), що підтверджується копіями касової книги, де за 22 січня 2008 року знаходиться запис про отримання позики від ПП ОСОБА_6 в сумі 10 тис. грн, від 22 січня 2008 року позика від ПП ОСОБА_6 - 10 тис. грн, від 23 січня 2008 року позика від ПП ОСОБА_6 - 10 тис. грн, від 24 січня 2008 року позика від ПП ОСОБА_6 - 10 тис. грн, від 25 січня 2008 року позика від ПП ОСОБА_6 - 5 тис. грн., від 20 березня 2008 року позика від ПП ОСОБА_6 - 5 тис. грн., від 01 грудня 2008 року позика від ОСОБА_6 - 5 тис. грн., від 08 грудня 2008 року позика від ОСОБА_6 - 90 тис. грн., від 25 грудня 2009 року позика від ОСОБА_6 - 10 тис. грн, від 29 грудня 2009 року позика від ОСОБА_6 - 10 тис. грн., від 30 квітня 2009 року позика від ОСОБА_6 - 13 833 грн., від 06 травня 2009 року позика від ОСОБА_6- 4 340 грн., від 28 грудня 2009 року позика від ОСОБА_6 - 10 тис. грн., від 30 грудня 2009 року позика від ОСОБА_6 - 10 372,72 грн (т.1 а.с. 32-46).

01 березня 2010 року між ВАТ «Тульчинське АТП 10507», в особі заступника голови правління Шморгуна В.В., що діє на підставі статуту, з однієї сторони та ОСОБА_6, з другої сторони було укладено договір позики № 1-09, відповідно до якого позичальник (підприємство) позичило в ОСОБА_6 кошти в сумі 157 567,32 грн. (т.1 а.с. 9), що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 91 від 19 березня 2010 року на суму 1 200 грн та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 110 від 31 березня 2010 року на суму 156 367,32 грн (т.1 а.с. 10).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За правилами ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Частинами 1, 2 статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судове рішення теж не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Визначаючись з характером спірних правовідносин щодо укладених договорів позики, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не перевірив належним чином всіх фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для їх вирішення, зокрема, не з'ясував належним чином, та не зробив висновку чи вносила ОСОБА_6 чи не вносила грошові кошті в касу підприємства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди з посиланням на положення ст.ст. 57-59 ЦПК України виходили з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують обставини з приводу виникнення правовідносин щодо позики та зобов'язань про набуття коштів без достатніх правових підстав, оскільки у первинних бухгалтерських документах існують виправлення та розбіжності щодо внесення готівки позивачем.

Проте суди попередніх інстанцій не звернули уваги та не надали жодної оцінки тому, що на момент пред'явлення позову у 2010 році позивач надала квитанції, які містять всі необхідні реквізити і не мають жодних виправлень.

На момент ухвалення рішення договори позики недійсними не визнані, не існувало й судових рішень про безгрошовість цих договорів.

Судами також залишено поза увагою та не надано належної оцінки і тому факту, що відповідач, звертаючись до суду із зустрічним позовом, визнавав, що позивачем за первісним позовом вносились грошові кошти в касу підприємства, але зазначав, що кошти вносились ОСОБА_6 з метою погашення заборгованості по заробітній платі, щоб уникнути кримінальної відповідальності.

Відмовивши позивачу у первісному позові, суд першої інстанції фактично дійшов протилежних висновків, а саме про відсутність підстав для стягнення коштів як за договорами позики, так і набуття коштів без достатньої правової підстави, не вирішив спір по суті, не з'ясував порушено чи не порушено право позивача та чи підлягає воно захисту.

Залишаючи без змін в цій частині рішення суду першої інстанції, апеляційний суд взяв до уваги звіт про виконання завдання з узгоджених процедур стосовно взаєморозрахунків ПрАТ «Тульчинське АТП 10507» із ПАТ «Вінницьке ОПАС 10599» за період з 01 січня 2007 року до 30 червня 2010 року (а.с. 20 - 48 т. 3), проте цей звіт не є аудиторським висновком і не надає відповіді щодо оприбуткування грошових коштів внесених готівкою позивачем ОСОБА_6 та виплачених в рахунок погашення заробітної плати, якщо таке мало місце.

Апеляційний суд, в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України на вказані положення закону уваги не звернув, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги, погодився з висновками суду першої інстанції стосовно спірних правовідносин.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції в частині первісних позовних вимог не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2014 року в частині первісних позовних вимог скасувати, а справу направити в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук
А.С. Олійник