АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ.

11 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів: Білич І.М.,Болотова Є.В.

при секретарі Бугай О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві,Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в м. Києві,Святошинського РУ ГУ МВСУ в м. Києві,третя особа Головне управління Державного казначейства України в м. Києві про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що в процесі виконання рішення суду про вселення в його квартиру АДРЕСА_1 незаконними діями державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві Гаєвського С.М. та працівників Святошинського РУ ГУ МВСУ в м. Києві було пошкоджено його майно,чим завдано матеріальну та моральну шкоду. З урахуванням уточнень,просив стягнути за рахунок державного бюджету на його користь матеріальну шкоду в сумі у розмірі 4 475 482,30 грн. та моральну шкоду в сумі 300 000 грн. заподіяну діями ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві та моральну шкоду в сумі 600 000 грн.,завдану йому діями працівників Святошинського РУ ГУ МВС України у м. Києві .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про вирішення його вимог по суті, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги обставинами аналогічними обставинам,викладених в позовній заяві.

В судове засідання сторони не з'явилися.

Позивач ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Інші особи,які беруть участь у розгляді справи про розгляд справи повідомлені за законом належно, причини неявки не повідомили,заяв про відкладення справи не подали.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець обов'язаний вжити передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупередженого, своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Захист прав стягувача, боржника та інших осіб у виконавчому провадженні закріплено в Главі №9 вказаного вище Закону та полягає у оскарженні рішень, дій або бездіяльності державного виконавця до вищестоящого органу або до суду.

Як вбачається з матеріалів справи,6 березня 2015 року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві Гаєвським С.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №2/759/4906/14,виданим Святошинським районним судом м. Києва щодо усунення ОСОБА_3 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1,шляхом вселення його в зазначену квартиру. Боржником в зазначеному провадженні зазначено позивача ОСОБА_1 (а.с.4).

В порядку виконання зазначеного рішення суду державним виконавцем у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» на адресу боржника ОСОБА_1 направлялись неодноразові вимоги щодо добровільного виконання рішення суду (а.с.10,11).

Згідно постанови державного виконавця від 14 травня 2015 року рішення суду про вселення ОСОБА_3 виконано та вселено останнього до квартири АДРЕСА_1 (а.с.12).

З наданих позивачем доказів вбачається, що згідно постанов держаного виконавця від 9.04.15 року та від 20.04.15 року ОСОБА_1 було піддано штрафу за невиконання рішення суду та законних вимог державного виконавця (а.с.8,14).

Згідно листа начальника ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві № 32160/0322 від 28 травня 2015 року,вбачається, що під час виконання рішення суду ОСОБА_1 чинив фізичні перешкоди та не допускав до квартири стягувача ОСОБА_3,про що були складені відповідні акти та у зв'язку з чим 20.04.15 року державним виконавцем винесено постанову про залучення працівників органів внутрішніх справ до проведення виконавчих дій з вселення ОСОБА_3 23.04.15 року (а.с.14).

Згідно ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», державні виконавці несуть дисциплінарну відповідальність в порядку, встановленому законом. У разі вчинення державним виконавцем під час виконання службових обов'язків діяння, що має ознаки злочину чи адміністративного правопорушення,він підлягає кримінальній чи адміністративній відповідальності у порядку,встановленому законом.

Шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що останнім відповідно до ст.60 ЦПК України на підтвердження своїх доводів належних доказів не надано,а саме рішень суду, якими було б встановлено незаконність дій, чи бездіяльності державної виконавчої служби, чи органу досудового слідства, у визначеному нормами Закону України «Про виконавче провадження», Цивільного процесуального кодексу України і Кримінального процесуального кодексу України,окрім цього позивач не скористався своїм правом на подання скарги в порядку встановленому в розділі УП ЦПК України і Глави №9 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно роз'яснень, викладених в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. з наступними змінами і доповненнями, роз'яснив про те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вважав також що, позивач не надав належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог,щодо відшкодування моральної шкоди, а саме: в чому полягає спричинена йому моральна шкода, якими саме діями чи бездіяльністю відповідача вона спричинена і чим підтверджується протиправність цих дій або бездіяльності відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням винної особи, в чому полягає вина відповідача в спричиненні йому даного виду шкоди, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим він обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди та з чого він при цьому виходив.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

У доводах апеляційної скарги не зазначено в чому полягає незаконність або необґрунтованість судового рішення суду першої інстанції з посиланням на відповідні норми процесуального та матеріального права, а натомість у ній викладені ті ж самі обставини, що і в позовній заяві, які відбувались під час примусового виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва про виселення ОСОБА_1

Зазначені доводи апеляційної скарги, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують та є такими, що не тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді