Справа № 357/163/15-ц Головуючий у І інстанції Кошель Л. М.
Провадження № 22-ц/780/2779/15 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 42 19.05.2015
УХВАЛА

Іменем України

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.

при секретарі: Микитенко Д.А.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири, в якій проживали його син ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_3 та неповнолітньою донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 У грудні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розлучилися та ОСОБА_3 виселилася з квартири, забравши спільно нажите майно та особисті речі свої та дитини.

Просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилими приміщення квартири АДРЕСА_1 на підставі ч.2 ст.167 ЖК Україну, як таку, що вибула на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач в своїй апеляційній скарзі просив його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідач ОСОБА_3 поселилася в спірній квартирі як член сімї власника квартири, договір найму квартири ні з відповідачкою, ні з третьою особою ОСОБА_4, не укладався, факт добровільної зміни відповідачкою постійного місця проживання не знайшов свого підтвердження, а тому суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.167 ЖК України

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60, ч.1 ст.61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню не підлягають.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачеві ОСОБА_2 (а.с.6-7). Власник у вказаній квартирі не проживає і не зареєстрований, у 2005 році з його згоди у квартиру вселився його син ОСОБА_4 разом з дружиною ОСОБА_3 та неповнолітньою донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

По справі встановлено, що шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 24 грудня 2013 року.( а.с. 13).

Позивач стверджує, що 26 березня 2014 року відповідачка без згоди колишнього чоловіка вивезла з даної квартири їхнє спільне сумісне майно та вважав, що відповідачка вибула на постійне проживання в інше жиле приміщення, а тому в силу ст.167 ЖК України вона втратила право користування жилим приміщенням спірної квартири.

З такими доводами колегія суддів не може погодитись виходячи з наступного.

Згідно ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Згідно ст.167 ЖК України наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім»ї в будь-який час розірвати договір найму.

У разі вибуття наймача та членів його сім»ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або інше жиле приміщення в тому ж населеного пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім»я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім»ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

В судовому засіданні було встановлено, що подружжя ОСОБА_3 з малолітньою дитиною поселилися у квартирі позивача з його згоди як члени сім»ї у 2005 році, пізніше зареєструвалися в ній. При цьому договір найму не укладався ні в письмовій, ні в усній формі. Після розлучення ОСОБА_3 продовжували проживати у спірній квартирі.

Судом встановлено, що 26 березня 2014 року відповідачка вивезла з квартири речі, про які вказував позивач, а вранці 27 березня 2014 року з цієї причини не була допущена позивачем та колишнім чоловіком до спірної квартири . Відповідачка заперечувала в суді факт зміни свого місця проживання, вказуючи, що вона лише вивезла за місцем проживання матері речі, які вважає своєю особистою власністю, іншого житла, крім спірної квартири, вона не має, в даний час вимушена винаймати житло.

Той факт, що з 27 березня 2014 року відповідачка не з власної волі позбавлена можливості проживання у спірній квартирі підтверджено поясненнями позивача і третьої особи, матеріалами перевірки органів внутрішніх справ за зверненнями відповідачки, а також попередніми судовими рішеннями, які долучені до матеріалів справи (а.с.35-37, 54-56).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.167 ЖК України.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом ст.116, ст.157 ЖК України, члена сім'ї власника жилого будинку, у тому числі, колишнього, може бути виселено у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, зокрема, якщо він систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; без надання іншого жилого приміщення виселяються також особи, які самоправно зайняли жиле приміщення.

Доказів того, що відповідач використовувала житло не за призначенням, чи не ремонтувала його або не утримувала його та прибудинкову територію у належному стані, чи систематичним порушенням правил соціального співжиття робила неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, позивач суду не надав, як не надав і доказів на підтвердження самовільного зайняття нею житлового приміщення.

Суд першої інстанції також правомірно прийняв до уваги рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 13.06.2014 р., яким позивачеві було відмовлено у визнанні відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою з підстав, передбачених ст.ст.386,391 ЦК України (а.с.35), та рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 17.12.2014 р.(а.с.36-37), що набуло чинності 03.03.2015 р. (а.с.54-56) , яким було постановлено вселити відповідачку та її малолітню доньку у спірну квартиру. Даними судовими рішеннями були захищені житлові права відповідачки на вищевказану квартиру і дана правова оцінка спірним правовідносинам,

За таких обставин з урахуванням того, що відповідачка поселилася в спірній квартирі як член сім»ї власника цієї квартири, договір найму квартири ні з відповідачкою, ні з третьою особою ОСОБА_4, не укладався, факт добровільної зміни відповідачкою постійного місця проживання не знайшов свого підтвердження, суд правильно відмовив у задоволенні позову.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду про наявність у відповідача права на користування жилим приміщенням та відсутність підстав для її виселення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: