Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 2-1145/11

Провадження № 2/126/22/2015

"19" січня 2015 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудь О. Г.

секретар Бурлака А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення безпідставно отриманих коштів та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання факту не вчинення правочину купівлі-продажу, визнання недобросовісним набувачем та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

29.07.2009 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 06.07.2004 року між ним та ОСОБА_4; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Бершадського районного суду від 31.08.2009 року позов задоволено, визнано дійсним правочин купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та визнано право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою Бершадського районного суду від 19 жовтня 2009 року роз'яснено рішення Бершадського районного суду від 31.08.2009 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про визнання правочину дійсним та визнання права власності на житловий будинок, та визнано право приватної власності за ОСОБА_1 на житловий будинокАДРЕСА_1.

03.11.2010 року ОСОБА_2 за участю зацікавленої особи, ОСОБА_1, звернулася в суд з заявою про перегляд рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою Бершадського районного суду від 15.11.2010 року по справі №8-5/2010 року ОСОБА_2 поновлено пропущений строк звернення до суду. Заяву задоволено, рішення Бершадського районного суду від 31.08.2009 року та ухвалу Бершадського районного суду від 19.10.2009 року, скасовано.

05.10.2011 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 6 липня 2004 року між ним та ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 100,4 м. кв, житловою площею - 60, 1 м. кв.

28.11.2011 року ОСОБА_2 звернулася в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просила в задоволенні первісного позову відмовити, визнати за ОСОБА_2 право власності на належне їй спадкове майно, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1, звільнити дане нерухоме майно з-під арешту, зобов'язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_1 та його співмешканку, ОСОБА_6, всі судові витрати покласти на ОСОБА_1

29.11.2011 року ухвалою Бершадського районного суду цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, про звільнення майна з-під арешту, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про виселення з житлового будинку - об'єднано в одне провадження.

12.12.2011 року ухвалою Бершадського районного суду залучено до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_6, жительку с. Джулинка Бершадського району, Вінницької області.

20.02.2012 року ОСОБА_1 в порядку ст. 31 ЦПК України звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення безпідставно отриманих коштів, в якому просив застосувати наслідки нікчемності правочину до укладеного між ним та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будинку від 06.07.2004 року; стягнути з ОСОБА_2 суму коштів в розмірі 88 000 грн (з них 40 000 грн. коштів витрачених на придбання будинку у 2004 році, 18 000 грн. безпідставно отриманих коштів та 30 000 грн. коштів витрачених на ремонти та облаштування будинку), судові витрати покласти на відповідача.

21.02.2013 року ОСОБА_1 в порядку ст. 31 ЦПК України звернувся в суд з позовом про уточнення позовних вимог, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 раніше передані в рахунок плати вартості будинку кошти та відшкодувати вартість удосконалень, здійснених в будинку, на загальну суму 76 286 грн., стягнути з відповідача судові витрати.

16.04.2013 року ОСОБА_2 в порядку ч. 2 ст. 31 ЦПК України звернулася в суд з заявою про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог до ОСОБА_1, в якій просила викласти п. 2 позовних вимог зустрічної позовної заяви викласти в наступній редакції: визнати факт не вчинення правочину купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, на цій підставі відмовити у задоволенні первісного позову зі змінами і уточненнями. Задовільнити вимоги зустрічного позову, яким пункт п'ятий позовних вимог зустрічної позовної заяви викласти в наступній редакції : визнати ОСОБА_1 недобросовісним набувачем майна, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1. Зобов'язати ОСОБА_1 повернути не належний йому житловий будинок по АДРЕСА_1 власниці ОСОБА_2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 усі доходи від майна, які він отримав або міг би отримати за час володіння будинком в сумі 36800 грн.

Рішенням Бершадського районного суду від від 30 грудня 2013 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок відмовлено, а також відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно, про звільнення майна з-під арешту, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про виселення з житлового будинку.

Додатковим рішенням Бершадського районного суду від 04.07.2014 року доповнено резулятивну частину рішення Бершадського районного суду від 30.12.2013 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1, подані в порядку ст. 31 ЦПК України від 20.02.2012 року та 21.02.2013 року залишено без розгляду; позовні вимоги ОСОБА_2, подані в порядку ст. 31 ЦПК України від 16.04.2013 року залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 01.09.2014 року рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 30 грудня 2013 року в тій частині, яка доповнена (резолютивна частина) додатковим рішенням цього ж суду від 04 липня 2014 року у зазначеній справі, зокрема щодо позовних вимог ОСОБА_1, поданих в порядку ст. 31 ЦПК України від 20.02.2012 року та 21.02.2013 року - залишених без розгляду, а також позовних вимог ОСОБА_2, поданих в порядку ст. 31 ЦПК України від 16.04.2013 року - залишених без розгляду - скасовано та передано вирішення цих позовних вимог по суті до того ж суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його адвокат ОСОБА_7 свої позовні вимоги підтримали частково, зменшивши суму позовних вимог до 50 000 грн. з врахування судових витрат, проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 заперечили.

Відповідач ОСОБА_8 проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 заперечила.

Представник ОСОБА_2, ОСОБА_9, в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнав, проти його задоволення заперечив. В судовому засіданні зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_8 підтримав в повному обсязі та просив задоволити з наведених підстав.

При розгляді позовних вимог ОСОБА_1, поданих в порядку ст. 31 ЦПК України від 20.02.2012 року та 21.02.2013 року та позовних вимог ОСОБА_2, поданих в порядку ст. 31 ЦПК України від 16.04.2013 року, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 173 ЦПК України розгляд справи по суті розпочинається доповіддю головуючого про зміст заявлених вимог та про визнання сторонами певних обставин під час попереднього судового засідання, після чого з'ясовується, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи розгляд справи по суті було розпочато 29.11.2011 року, де було оголошено зміст первісного та зустрічного позовів.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в порядку ст. 31 ЦПК України від 20.02.2012 року, 21.02.2013 року та ОСОБА_2 від 16.04.2013 року подані з порушенням вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України.

Разом з тим, дані позовні вимоги були предметом розгляду суду першої інстанції, сторони подавали докази і давали пояснення по суті даних позовних вимог, ухвалою суду від 20.06.2012 року призначена експертиза, тобто судом фактично позовні вимоги розглядались, однак за наслідком їх розгляду не було постановлено рішення, а тому суд вважає за можливе розглянути зазначені позовні вимоги та постановити законне рішення у справі.

Заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення безпідставно отриманих коштів не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини щодо спірного майна - житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1. Позивач ОСОБА_1 стверджує, що придбав вказаний житловий будинок у громадянки ОСОБА_4 та здійснив в цьому будинку відповідні ремонтні роботи.

Відповідно до висновку № 1309, 1310/12-21 від 14.11.2012 року судової будівельно-технічної експертизи розмір матеріальних витрат, понесених ОСОБА_1 при виконанні ремонтно-будівельних робіт в домоволодінні, розташованого по АДРЕСА_1 може складати 67246 грн. 74 коп.

У 2009-2010 роках громадянка ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 кошти в сумі 18 000 грн. за житловий будинок розташований в АДРЕСА_1, що підтверджується розписками від 11.09.2009 року та 05.08.2010 року (т.1 а.с. 23-25).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч. 3 ст. 640 цього ж кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

У відповідності до п. 8 ППВС України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210,640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Оскільки, в судовому засіданні не було доведено жодних фактів вчинення дій ОСОБА_4 чи ОСОБА_1, спрямованих на виконання правочину, який був укладений в усній формі, таким чином, враховуючи наведене, договір купівлі - продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не вчинявся, а тому не можна застосовувати наслідки недійсності правочину, а відтак не підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 коштів.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_8 про визнання факту не вчинення правочину купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 оскільки ст. 16 ЦК передбачено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Визнання факту невчинення правочину не є способом захисту порушеного права, а тому і не може бути задоволено.

Вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 недобросовісним набувачем майна, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1, зобов'язання ОСОБА_1 повернути неналежний їй вказаний житловий будинок власниці ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 усіх доходів від майна, які він отримав або міг би отримати за час володіння будинком в сумі 36800 грн. також не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не набув права власності на житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 оскільки між ним та власником будинку ОСОБА_4 не було вчинено відповідного правочину, в силу порушення вимог статей 210 та 640 ЦК під час досягнення домовленості про купівлю-продаж зазначеного будинку, а тому ОСОБА_1 не є набувачем цього будинку.

Зі змісту ст. 390 ЦК України недобросовісним набувач визнається, якщо він знав чи міг знати, що особа, в якої він набув річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо він знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння.

Відповідачем та його представником не доведено того, що ОСОБА_1 знав про неправомірність свого володіння спірним будинком. Судом встановлено, що ОСОБА_1 хоча і помилково, однак свідомо, вважав себе власником спірного житлового будинку. А тому не має підстав вважати ОСОБА_1 недобросовісним набувачем та не має підстав для застосування наслідків передбачених ст. 390 ЦК України, а тому вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 коштів в сумі 36800 грн. в рахунок отримання ним доходів за час володіння спірним будинком також не підлягають задоволенню.

Окрім цього, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані про належність на праві приватної власності громадянці ОСОБА_2 спірного житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто, право витребування майна та стягнення коштів у вигляді отриманих доходів від його користування належить саме власнику майна. Оскільки ОСОБА_2 не являється власником майна, тому її вимоги щодо повернення майна з чужого незаконного володіння та стягнення коштів у вигляді отриманих доходів від його користування не можуть бути задоволені.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 15, 31, 60, 173, 213-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 218, 220, 387, 388, 390, 640, 657 ЦК України, ППВС України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", суд -

ВИРІШИВ :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення безпідставно отриманих коштів - відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_8 про визнання факту не вчинення правочину купівлі-продажу, визнання недобросовісним набувачем та стягнення коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області через Бершадський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя О. Г. Рудь