АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7888/15 Справа № 180/1382/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Прозорова М.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року

18 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 05 і 08 серпня 2011 року ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_3 під розписку позичили у нього 45 000 грн., які зобовязалися повернути до 01.01.2014 року. Однак, по сьогоднішній день відповідачі позику не повернули, ОСОБА_3 ухиляється від повернення боргу. Дана позика бралась відповідачами для придбання та ремонту квартири для їх сімї. Дана квартира являється спільним майном відповідачів. Оскільки відповідачі на момент отримання від нього позики перебували у шлюбі, то відповідно до ч.2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, тому при отриманні позики відповідачі діяли за спільною згодою і позивач не придав значення, що розписка була написана відповідачем ОСОБА_4 у присутності відповідача ОСОБА_3

Тому, позивач просив суд стягнути з відповідачів на його користь суму боргу за позикою в рівних частках по 22 500 грн. з кожного, а також судові витрати (а.с.3-4).

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10.07.2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.110-113).

З таким рішенням не погодився ОСОБА_2 та звернувся з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про його скасування та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального законодавства (а.с.119-121).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Судом встановлено, що 05.08.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено у простій письмовій формі договір позики, відповідно до якого остання отримала в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20 000 грн. для ремонту квартири по вул. Ювілейний квартал, 4/30 в м. Марганець, що підтверджується борговою розпискою від 05.08.2011 року (а.с.32).

Після цього, 10.08.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено у простій письмовій формі договір позики, відповідно до якого остання отримала в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 25 000 грн. для придбання квартири по вул. Ювілейний квартал, 4/30 в м. Марганець, що підтверджується борговою розпискою від 05.08.2011 року (а.с.33).

На час отримання позики відповідачі перебували у шлюбі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем ОСОБА_4 у борг коштів та використання їх на потреби сімї, а також, те, що позивач ОСОБА_2 не надав суду доказів предявлення вимоги до своєї доньки, відповідача по справі ОСОБА_4 щодо повернення коштів за розпискою від 05.08.2011 рок, що в даній розписці не була вказана дата повернення боргу. Крім того, суд посилався на те, що в матеріалах справи відсутня у письмовій чи будь-якій іншій формі згода відповідача ОСОБА_5 на укладення вищевказаних договорів позики.

Проте з такими висновками колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Так, вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за борговим зобовязанням, суд першої інстанції у порушення ст.ст. 213,214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув та прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, який ґрунтується лише та припущеннях та запереченнях відповідача ОСОБА_3, який в свою чергу, з вимогою про визнання спірного договору удаваним, фіктивним чи недійсним не звертався.

Відповідно до п.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжям без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

При цьому, сторони спірного правочину про його дійсність не заперечували, а ОСОБА_3, зі свого боку, не довів відсутності своєї згоди на отримання відповідачкою позики, та того, що дані кошти не були використанні на потреби сімї.

В суді ОСОБА_4 пояснила, що при отриманні позики вона з відповідачем діяли за спільною згодою, гроші передавалися і розписки були написані у присутності ОСОБА_3, який своїх підписів не ставив, так як у нього на той момент було вже чотири кредиту, які він витратив на ігрові автомати, які він погасив.

Дані обставини підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, та не заперечуються відповідачем, який крім того не спростував, як він вважав, поширену інформацію вказаних свідків та не звертався до суду з позовом про визнання договорів позики недійсними як таких, що укладені без його згоди.

З матеріалів справи вбачається, що згідно боргових розписок, ОСОБА_4 на протязі серпня 2011 року позичала у ОСОБА_2 кошти (а.с.32-33). Загальна сума отриманих нею коштів склала 45 000 грн.

В суді ОСОБА_4 пояснив, що неодноразово звертався до відповідачів з вимогою про повернення боргу.

Разом з цим розтлумачивши у хибний спосіб положення ч.1 ст. 1049 ЦК України, суд першої інстанції зосередив увагу на зясуванні цього питання і дійшов хибного висновку про необхідність досудового вирішення питання, який протирічить конституційним засадам, визначеним в ст. 124 Конституції України, на дотримання яких звернув увагу Верховний Суд України в п.8 Постанови №9 від 01.11.1996 року Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя.

Та ж ч.1 ст. 1049 ЦК України не визначає у якій формі має бути предявлена вимога до боржника і звернення ОСОБА_4 з позовом до боржників про стягнення боргу є особливою формою такої вимоги.

Позов ОСОБА_4 був предявлений до суду 06.05.2014 року, а рішення ухвалено 10.07.2015 року, що не позбавляло відповідачів за такий тривалий строк повернути позику.

Отже, за таких обставин суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення боргу за розпискою, в якій не був зазначений строк повернення боргу.

Не можна погодитись з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, зважаючи на те, що в ході розгляду справи не знайшла своє підтвердження та обставина, що позика у розмірі 45 000 грн. у серпні 2011 року була вчинена в інтересах сімї.

Згідно договору купівлі-продажу від 11.08.2011 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, яка рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 31.01.2014 року поділена між сторонами (а.с.27-28). Згідно розписки продавця квартири ОСОБА_8, кошти за продану нею вказану квартиру у розмірі 44 000 грн. вона отримала від ОСОБА_4 (а.с.80).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не заперечував проти того, що за час шлюбу накопичили 20 000 грн., які пішли на придбання квартири, а також проти того, що в даній квартирі був зроблений ремонт і що чеки на будівельні матеріали, чеки на вікна та двері, чеки та документи на автономне опалення, які надала відповідач стосуються вказаного ремонту.

Приймаючи до уваги викладене, а також те, що отримана ОСОБА_4 позика у розмірі 45 000 грн. була використана на придбання та ремонт квартири, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, у звязку із невідповідністю висновків суду обставинам справи, з ухваленням нового рішення, яким стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в рівних частках по 22 500 грн. з кожного.

Оскільки, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення позовних вимог, то відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню по 375 грн. 50 коп. с кожного на користь позивача сплачені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 675 грн.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,316,319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в рівних частках по 22 500 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 675 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: