Справа № 161/830/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Провадження № 22-ц/773/810/15 Категорія: 27 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Подолюка В.А., Данилюк В.А.,

при секретарі - Вергуну Т.С.,

з участю:

представника позивача - Місюри І.В.,

представників відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із жилого приміщення, за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2015 року в даній справі в задоволенні позову банку відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду від 6 квітня 2015 року в даній справі відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів із жилого приміщення.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду від 19 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному об'ємі.

Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з таких підстав.

Із матеріалів справи убачається, що 1 березня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 148 500,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом в розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а позичальник зобов'язувалася отримати кредитні кошти, використати кредити за цільовим призначенням та погашати кредит в порядку, сумах і строках, встановлених цим договором (а.с.24-27).

1 березня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_4 передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 200,00 кв.м., житловою площею 95,40 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1 і належить іпотекодавцю на праві власності (а.с.29-32).

Через неналежне виконання позичальником умов договору про надання кредитного утворилась заборгованість у розмірі 87957,45 дол. США, яка складається з:

- 84139,29 дол. США - заборгованість за кредитом;

- 3071,88 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 594,00 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 152,28 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Позивач в своїй позовній заяві просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та просив суд виселити відповідачів із займаного жилого приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності на момент розгляду справи, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

При цьому судом встановлено, що загальна площа житлового будинку, на який позивач просив звернути стягнення, становить 200,00 кв.м. та відповідно не перевищує 250 кв.м., а позивачем відповідно до засад змагальності не доведено та не надано доказів на підтвердження того, що вказане нерухоме житлове майно не використовується як місце постійного проживання іпотекодавця та, що у іпотекодавця у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними та зробленими на підставі повно та об'єктивно досліджених обставини справи та із застосуванням тих норм права, які підлягали до застосування.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування судом першої інстанції Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки чинним законодавством передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і оскільки на момент розгляду справи зазначений вище закон набрав чинності, суд першої інстанції правомірно керувався його нормами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, оскільки є власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства і обставин справи.

Рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2015 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 6 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді:

.