Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.09.2015 Справа №607/10150/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.

- при секретарі Осів І.В.;

- за участю представника позивача ОСОБА_1;

- представника відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» про скасування наказу Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» №161-к від 15.05.2015р. про звільнення ОСОБА_3 з посади лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії №1 Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги». Просить поновити її на посаді лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії №1 Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» з 16.05.2015р. та стягнути із Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.05.2015р.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом №57к від 18.06.2013р. її перевели з Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги на роботу в Тернопільський міський комунальний заклад «Центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаду лікаря терапевта дільничного амбулаторії №1. 02.01.2014р. наказом №67к від 27.02.2014р. у зв'язку з перепрофілюванням посади її переведено на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря амбулаторії №1. 26.06.2014р. органом досудового розслідування їй було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 321 КК України. 27.06.2014 року стосовно позивача було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово (з 03.09.2014 року цей запобіжний захід змінено на особисте зобов'язання), що унеможливило виконання позивачем своїх функціональних обов'язків лікаря. Внутрішнім наказом по Тернопільському міському комунальному закладу «Центр первинної медико - санітарної допомоги» позивача відсторонено від посади до завершення досудового розслідування та розгляду кримінального провадження в суді. Окрім цього, 11 вересня 2014 року ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду стосовно позивача застосовано захід забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення від посади лікаря загальної практики сімейної медицини. Термін дії ухвали слідчого судді про відсторонення від цієї посади закінчився 25 вересня 2014 року. 10 грудня 2014 року вироком Тернопільського міськрайонного суду по справі №607/19456/14-к затверджено укладену між ОСОБА_3 та прокурором у кримінальному провадженні №0003025 угоду про визнання винуватості. Зазначеним вироком суду ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.321, ч.3 ст.358 КК України, призначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням 3 років іспитового строку. Вирок набрав законної сили 11.01.2015 року. Так як вироком суду позивача було звільнено від відбування покарання, а також те, що до неї не було застосовано додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, позивач 20 січня 2015 року звернулась із заявою на ім'я головного лікаря Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико - санітарної допомоги» про скасування наказу про відсторонення її від посади та поновлення на посаді лікаря загальної практики - сімейного лікаря амбулаторії № 1. 20.01.2015 року на особистому прийомі у головного лікаря Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико - санітарної допомоги» ОСОБА_4, останній наказав позивачу приступити до виконання своїх функціональних обов'язків лікаря загальної практики - сімейного лікаря амбулаторії №1 з 21.01.2015 року. Таким чином, з 21.01.2015 року позивач продовжила працювати на посаді лікаря загальної практики - сімейного лікаря амбулаторії № 1 Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико - санітарної допомоги». Проте, 15.05.2015 року наказом № 161-к позивача було звільнено з роботи за ст.ст. 40, 41, 44 КЗпП України. Вважає своє звільнення з роботи незаконним, а наказ № 161-к від 15.05.2015 року «Про звільнення ОСОБА_3П.» таким, що підлягає скасуванню, так як наказ про звільнення не містить конкретної та чіткої підстави для звільнення з посиланням на відповідний пункт статті КЗпП України. Також підставою для звільнення не може бути вирок суду, так як така підстава не передбачена законодавством про працю, а вирок суду не передбачав заборону їй займатись лікарською діяльністю. Обгрунтування звільнення суспільним резонансом вчиненого злочину також не передбачена жодним нормативним актом. Тому вважає, що її трудові права є порушені, наказ про звільнення слід скасувати, її поновити на роботі та стягнути із роботодавця середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, подала суду письмове заперечення та усні пояснення, суть яких зводиться до наступного. Лікар ОСОБА_3 мала безпосередній доступ до виписки рецептів для отримання сильнодіючих лікарських засобів, які можуть використовуватись наркотично залежними особами не для лікувальних цілей. Тобто, є реальна можливість вчинення лікарем ОСОБА_3 повторного злочину. При винесенні вироку, суд не взяв до уваги цей факт. Крім того, багато пацієнтів, які проживають на дільниці, що обслуговується лікарем ОСОБА_3, дізнавшись із засобів масової інформації про вчинення позивачем кримінально переслідуваного діяння, відмовляються від проходження обстежень та лікування у такого лікаря, що відповідно супроводжується додатковим навантаженням для інших лікарів. Також звертає увагу на те, що лікар ОСОБА_3, яка протягом 2013-2014 pp.. регулярно здійснювала протиправні дії з корисливих мотивів, які кваліфіковані судом як тяжкий злочин, зокрема щодо виписки рецептурних бланків ф-1 на сильнодіючі лікарські засоби не за медичними показами, сприяла їх незаконному обігу, що суперечить цілям і завданням діяльності медичних працівників. Оскільки, позивач своїми незаконними корисливими діями «кинула негативну тінь» на всіх інших медичних працівників, підірвала довіру людей до медицини в цілому, було скликано збори Ради трудового колективу, який функціонує в закладі, де обговорювалось питання стосовно подальшого перебування ОСОБА_3 на посаді лікаря загальної практики-сімейного лікаря. Присутні на зборах медичні працівники категорично висловились про те, що оскільки лікар здійснила важкий злочин як по відношенню до пацієнтів, так і по відношенню до колег-медиків, своїми винними діями створила негативний імідж як для свого колективу, так і для медичної громадськості міста, крім того, сприяла поширенню наркоманії, що унеможливлює подальше перебування вказаної особи на посаді лікаря загальної практики-сімейного лікаря. Рішення зборів, яке було оформлено протоколом, передано головному лікарю носить рекомендаційний характер. Розглянувши клопотання членів Ради трудового колективу, у звязку із значним суспільним резонансом, а також зверненнями самих пацієнтів, адміністрацією закладу було прийнято рішення про звільнення з посади лікаря загальної практики-сімейного лікаря ОСОБА_3 Керуючись нормами статей 40, 41, 44 КЗпП України, лікаря загальної практики-сімейного лікаря ОСОБА_3 наказом головного лікаря №161-к від 15.05.2015р. було звільнено з посади. Просить відмовити в задоволенні позову.

Судом встановлено, що наказом Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» №57к від 18.06.2013р. прийнято на роботу працівників Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги в порядку переведення з 18.06.2013р., у тому числі ОСОБА_3 на посаду лікаря терапевта дільничного амбулаторії загальної практики сімейної медицини №1.

Наказом №67-к від 27.02.2014р. у зв'язку з перепрофілюванням посади позивача переведено з 02.01.2014р. на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря.

Наказом №193-к від 02.07.2014р. позивача відсторонено від роботи лікаря загальної практики сімейного лікаря з 26.06.2014р. у звязку із розслідуванням кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 03.09.2014р. застосовано до підозрюваної ОСОБА_3 запобіжний захід у виді особистого зобовязання до 22.09.2014р.

11 вересня 2014 року ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду по справі №607/15034/14-к позивача відсторонення від посади лікаря загальної практики сімейної медицини до 25.09.2014р.

10 грудня 2014 року вироком Тернопільського міськрайонного суду по справі №607/19456/14-к затверджено укладену між обвинуваченою ОСОБА_3 та прокурором у кримінальному провадженні №0003025 угоду про визнання винуватості від 21.11.2014р. Зазначеним вироком суду ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.321, ч.3 ст.358 КК України, призначено їй узгоджене сторонами угоди остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням 3 років іспитового строку.

Наказом від 21.01.2015р. за №29-к відповідно до вироку Тернопільського міськрайонного суду від 10.12.2014р. наказано ОСОБА_3 лікарю загальної практики сімейному лікарю амбулаторії №1 приступити до роботи з 21.01.2015р. з посадовим окладом згідно штатного розпису.

15.05.2015р. складено протокол засідання №4 Ради трудового колективу ТМКЗ «ЦПМСД», згідно якого Рада вирішила звернутись до головного лікаря з клопотанням про вжиття заходів дисциплінарного впливу щодо лікаря ОСОБА_5, а саме звільнення із роботи.

Наказом Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» №161-к від 15.05.2015р. звільнено ОСОБА_3 лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії №1 з 15.05.2015р. з виплатою вихідної допомоги відповідно до чинного законодавства, ст. 40, 41, 44 КЗпП України. В якості підстави вказано вирок Тернопільського міськрайонного суду від 10.12.2014р., протокол ради трудового колективу ТМКЗ «ЦПМСД» від 15.05.2015р. №4. У вступній частині наказу також зазначено, що протягом 2013-2014р. лікар ОСОБА_3 регулярно здійснювала протиправні дії з корисливих мотивів, які кваліфіковані судом як тяжкий злочин. ОСОБА_3 виписувала рецептурні бланки ф-1 на сильнодіючі лікарські засоби не за медичними показами, чим сприяла їх незаконному обігу, що суперечить цілям і завданням діяльності медичних працівників, яка направлена на збереження та покращення здоровя громадян. У звязку із викладеним та враховуючи значний суспільний резонанс даного злочину, який дискредитує медичних працівників в очах громадськості відповідачем винесено даний наказ.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ч. 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді прав про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Судом встановлено, що згідно наказу №161-к від 15.05.2015р. позивача звільнено з роботи із посиланням на статті 40, 41, 44 КЗпП України.

Статті 40 КЗпП України встановлює можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду.

Стаття 41 КЗпП України передбачає додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Стаття ж 44 КЗпП України регулює питання виплати вихідної допомоги при звільненні, тобто підстав для звільнення не містить.

На запитання суду до представника відповідача на який саме пункт (пункти) статей 40 чи 41 КЗпП України посилається сторона відповідача, як на підставу звільнення позивача, представник відповідача чіткої відповіді не надав.

При цьому, суд звертає увагу на те, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як вбачається із запису №13 трудової книжки позивача, підставою для звільнення є статті 41, 41 КЗпП України, без вказівки на пункт (пункти) таких статей.

Цей запис теж суперечить чинному законодавству, та як згідно п. 2.26. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Наприклад, "Звільнений в зв'язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України".

Посилання в оскаржуваному наказі, як на причину звільнення, на вирок суду також є неправомірним, так як згідно вироку, позивача звільнено від відбування покарання із встановленням 3 річного іспитового строку. А згідно п.7 ст. 36 КЗпП України, хоча на неї і немає посилання в оскаржуваному наказі і в трудовій книжці, підставою припинення трудового договору є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи.

Також суд критично ставиться до згадки в оскаржуваному наказі про «значний суспільний резонанс злочину». Дана підстава суперечить принципу можливості звільнення працівника лише з підстав встановлених законом.

Таким чином, судом встановлено, що у відповідача не було жодної із підстав передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України для звільнення позивача із роботи, інші викладені в оскаржуваному наказі мотиви звільнення не знайшли свого нормативного підтвердження. А відтак наказ Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» №161-к від 15.05.2015р. про звільнення ОСОБА_3 є незаконний та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, наказ Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» №161-к від 15.05.2015р. про звільнення ОСОБА_3 слід скасувати та поновити ОСОБА_3 на посаді лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії №1 Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» з 18.05.2015р. Вказівка позивача на поновлення з 16.05.2015р. є помилковою, так як 16.05.2015р. є суботою неробочим днем. Першим робочим днем після звільнення є понеділок 18.05.2015р.

Позивачем ставиться вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.05.2015р. по день поновлення на посаді. Позивачем надано довідку про доходи №189 від 04.06.2015р., згідно якої заробітна плата позивача за два попередні місяці до звільнення (березень і квітень 2015 року) становила 5845,68 грн. (2880,82 грн. за березень і 2964,86 грн. за квітень 2015р. відповідно). Дана вимога також є обґрунтована та підлягає до задоволення. Розрахунок проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. При цьому середній заробіток за один робочий день становить 139,18 грн. (2880,82+2964,86)/42 = 139,18 грн. Де 42 кількість робочих днів у березні і квітні 2015 року. З дня незаконного звільнення до дня поновлення (дня оголошення рішення суду) минуло 86 робочих днів. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 11969,48 грн. (86х139,18) середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ч. 5 статті 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Так як позивач, на користь якого прийнято рішення, при подачі позову судовий збір не сплачував, тому що звільнений від його сплати на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави слід стягнути 487,20 грн. судового збору (243,60 грн. за вимогу немайнового характеру скасування наказу і поновлення на роботі, і 243,60 грн. за вимогу майнового характеру стягнення середнього заробітку).

Керуючись статтями 3, 43 Конституції України, статтями 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223, 294, 367 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 1-4, 36, 40, 41, 43, 233, 235, Кодексу законів про працю України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Скасувати наказ Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» №161-к від 15.05.2015р. про звільнення ОСОБА_3

Поновити ОСОБА_3 на посаді лікаря загальної практики сімейного лікаря амбулаторії №1 Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» з 18.05.2015р.

Стягнути з Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 11969,48 грн. З даної суми підлягають утриманню відповідні податки та збори (внески).

Стягнути з Тернопільського міського комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь на користь держави 487,20 грн. судового збору.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 2922,84 грн. допустити до негайного виконання. З даної суми підлягають утриманню відповідні податки та збори (внески).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом .

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий П.Я.Стельмащук