АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Семенюк Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ветфарма» до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору безвідсоткової цільової позики недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду ТОВ «Ветфарма» звернулось у червні 2015 року.

Зазначало, що 30.03.2009 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Ветфарма», в інтересах якої діяв директор ОСОБА_4, укладено договір безвідсоткової цільової позики, згідно якого відповідач передала ОСОБА_4 13 000 євро. Проте згідно документації бухгалтерського обліку зазначений договір безвідсоткової цільової позики у товаристві не обліковується, грошові кошти за договором ні у касу підприємства, ні на його поточний рахунок не надходили. Оскільки на банківські рахунки позивача кошти зараховані не були, валютні рахунки в установах банків не відкривались, ТОВ «Ветфарма» на підставі ч. 1 ст 1051 ЦК України просило визнати зазначений договір недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухваленні нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 30.03.2009 року між ТОВ «Ветфарма» в особі директора ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір безвідсоткової цільової позики, відповідно до умов якого у момент підписання договору відповідач, як кредитор, надає позичальнику ТОВ «Ветфарма» позику в сумі 13 000 Євро у безготівковому порядку шляхом передачі готівкових коштів.

Відповідно до п. 1.2 договору у зв'язку з тим, що кредитор подав заяву про прийняття до складу засновників ТОВ «Ветфарма», позика надається на безвідсотковій основі для сприяння розвитку товариства.

Згідно п. 6.1 договору, по закінченні строку надання позики (в день підписання договору), позичальник зобов'язується прийняти кредитора до складу засновників товариства з обмеженою відповідальністю «Ветфарма» з розміром внеску до статутного капіталу, пропорційно сумі позики або повернути суму позики у разі згоди на це кредитора.

Строк дії договору позики визначено статтею 7, згідно якої договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту надходження вимоги кредитора про дату його фактичного виконання.

На договорі позики наявний запис ОСОБА_5 щодо отримання ним 13 000 Євро.

30.10.2014 року відповідачем була направлена вимога до ТОВ «Ветфарма» з пропозицією перерахувати кошти в сумі 13 000 Євро або еквівалент в гривні на день перерахування по курсу НБУ на її картковий рахунок, згідно договору позики.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ТОВ «Ветфарма» на підставі ч. 1 ст. 1051 ЦК України просило визнати зазначений договір недійсним, оскільки грошові кошти товариством отримані не були.

Задовольняючи позовні вимоги суду першої інстанції прийшов до висновків, що спірний правочин слід визнати недійним за його безгрошовістю, так як кошти за договором позики підприємство позивача не отримувало.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу .

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України ).

За змістом ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Так, п. 4.2 оскарженого договору встановлено порядок надання коштів у безготівковому порядку шляхом передання готівкових коштів.

Враховуючи, що позичальник є юридичною особою, то згідно ст.2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на нього покладається обов'язок вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

На підставі ст. 8 зазначеного Закону бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації.

На підстав п. 5 ст. 9 Закону господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Відповідно до п. 1.2. постанови Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 № 637 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» журнал реєстрації прибуткових і видаткових касових документів - документ, що застосовується для реєстрації прибуткових та видаткових касових ордерів та інших касових документів.

Касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів (п. 3.1 Положення).

Згідно п. 2.6 Положення уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги, відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції ні балансом ТОВ «Ветфарма» станом на 31.12.2009 року, ні звітом про фінансові результати, ні оборотно-сальдовою відомістю за 2009 рік не підтверджується отримання позивачем безвідсоткової цільової позики на підставі договору від 30.03.2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України).

Саттею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу .

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 212 ЦПК України).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою апелянтом не було надано до суду належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Зазначаючи в апеляційній скарзі на пропущення позивачем строків позовної давності апелянт не спростувала висновків районного суду який, з посиланням на ст. 261 ЦК України та на підставі наявної в матеріалах справи вимоги відповідача, датованої 30.10.2014 року, прийшов до висновку про не пропущення позивачем строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: