АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 643/4466/14-ц Головуючий суддя І інстанції Сугачова О.О.
Провадження № 22-ц/790/5867/15 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді Пилипчук Н.П.,

суддів Кірсанової Л.І., Піддубного Р.М.

за участю секретаря - Шабас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15 грудня 2005 року позичив ОСОБА_2 З450 доларів США на строк до 16 березня 2006 року, про що останній написав розписку. Посилаючись на те, що грошові кошти у визначений строк він не повернув, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з відповідача основну заборгованість у розмірі 3450 доларів США, 3% річних у розмірі 857,20 доларів США та проценти за користування позикою у розмірі 2 595,09 доларів США.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року рішення районного суду скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 102149 грн. 60 коп. та судові витрати у розмірі 1441 грн. 51 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 01 липня 2015 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ звернув увагу, що апеляційним судом не наведено обґрунтованого розрахунку відсотків за користування позикою та 3 % річних, не враховано, що після закінчення строку повернення позики, договір позики закінчив свою дію і на цю позику не можуть нараховуватись відсотки, передбачені ч. 1 ст. 1048 ЦК України; вказав, що висновки апеляційного суду про те, що відповідач не заявляв про застосування наслідків спливу строку позовної давності є передчасними.

За змістом ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви з яких скасовані рішення є обов*язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 липня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу у вигляді неповернутої частини позики збільшеної на три проценти річних за час прострочення та процентів за користування позиченими коштами, що складає суму еквівалентну 6902 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, сторонами не оспорюється та підтверджено належними письмовими доказами, що 5.12.2005 р. ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_3 гроші в розмірі 3450 доларів США зі строком повернення до 16.03.2006 р., що підтверджується письмовою розпискою, оригінал якої залучений до матеріалів справи (а.с.151).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Московського районного суду від 5.11.2008 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 5.02.2009 року, встановлено, що зобов*язання між сторонами виконано у повному обсязі.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, з вищезазначених рішень вбачається, що предметом розгляду в судах був договір позики від 21 квітня 2005 року, а не від 15 грудня 2005 р., крім того, судами встановлено, що протягом травня 2005 року - лютого 2006 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу 945 доларів США та 7.04.2006 року 3812 доларів США саме за договором позики від 21.04.2005р., а не за борговими зобов'язаннями від 15.12.2005 р., про що зазначено в даних судових рішеннях. Жодних висновків щодо правовідносин за борговою розпискою від 15.12.2005р. дані судові рішення не містять.

Належних та допустимих доказів того, що відповідач повернув борг за розпискою від 15 грудня 2005 р. матеріали справи не містять.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Оскільки відповідачем не доведено, що зобов*язання ним виконані належним чином, з нього на користь позивача підлягає стягненню сума боргу 3450 доларів США, проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 15.12.2005 року по 15.03.2006 року, три проценти річних від простроченої суми за період з 16.03.2006 року по 24.06.2014 року.

Проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 16.03.2006 року стягненню з відповідача не підлягають, оскільки договір позики закінчив свою дію 16.03.2006 року і з цього часу на цю позику не можуть нараховуватись відсотки, передбачені ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Із таких мотивів скасовано попереднє рішення суду апеляційної інстанції Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ і такі висновки є обов*язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи в силу ч. 4 ст. 338 ЦПК України.

Курс НБУ станом на час ухвалення цього судового рішення становить 21,575129 грн. за 1 долар США.

Таким чином, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення суми боргу 74434,20 грн., що є еквівалентом 3450 доларів США; процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ 9,5 % за 91 день періоду з 15.12.2005 року по 15.03.2006 року у сумі 1762,90 грн. що є еквівалентом 81,71 доларів США (3450 : 100 х 9,5 : 365 х 91); три проценти річних від простроченої суми за 3023 дні періоду з 16.03.2006 року по 24.06.2014 року у сумі 18494,20 грн., що є еквівалентом 857,20 доларів США (3450 : 100 х 3 : 365 х 3023).

Проте, на думку судової колегії, зазначені вимоги задоволенню не підялгають за спливом позовної давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Разом із тим згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності почався 16.03.2006 року, проте до суду позивач звернувся лише у березні 2010 року, тобто після спливу позовної давності.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції позивач заявляв про застосування наслідків спливу строку позовної давності, що вбачається також і із змісту ухвали Московського районного суду м. Харкова від 28 березня 2014 року. (а.с. 71-73).

За замістом ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач не навів поважних причин пропущення позовної давності.

За таких обставин через сплив позовної давності до основної, а відповідно і до додаткових вимог, необхідно відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача еквівалента суми боргу, процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 15.12.2005 року по 15.03.2006 року, трьох процентів річних від простроченої суми за період з 16.03.2006 року по 24.06.2014 року.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є порушення або неправильне застосування судом норм матеріального права.

Керуючись ч.1 ст. 289, 303, 304, 305, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 липня 2014 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Рішення апеляційного суду Харківської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -