АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Левенця Б.Б.

РейнартІ.М.

за участю секретаря Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року,

у с т а н о в и в :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Деснянської РДА у м. Києві, про вселення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року позов задоволено, вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 та зобов'язано відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні зазначеною квартирою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що суд дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем створення перешкод позивачу з боку відповідача у користуванні квартирою АДРЕСА_1 а також про наявність підстав для вселення ОСОБА_2 до спірної квартири.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подану нею апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представники ОСОБА_2 та служби у справах дітей Деснянської РДА у м. Києві, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 25 жовтня 2012 року відбулися прилюдні торги по реалізації нерухомого конфіскованого майна, яке належить

ОСОБА_5, про що складено ТОВ «Укрспецторг Групп» протокол № 11-0202/12. Переможцем торгів став ОСОБА_2, який придбав 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1, за ціною продажу 83 500,00 грн. (а. с. 6).

31 жовтня 2012 року ОСОБА_2 було видано акт державного виконавця про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна, а саме: 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а. с. 7).

7 листопада 2012 року Сьомою Київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 зареєстроване у реєстрі за № 1-1665 (а. с. 4-5).

Також судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 6 лютого 1996 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4С-42, відповідач ОСОБА_3 є власником 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а. с. 29-30).

Отже, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 та кожному з них належить по 1/2 частині вказаного житлового приміщення.

Згідно з відомостями довідки форми № 3, виданої ЖБК «Індикатор-13» 9 жовтня 2014 року, у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані дві особи: ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_6 (а. с. 47).

Також у спірній квартирі не зареєстровані, але дійсно проживають

ОСОБА_7, який зі слів відповідача ОСОБА_3 є її цивільним чоловіком, та брат відповідача - ОСОБА_5, колишній співвласник спірної квартири (а. с. 45).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався статтями 321 та 391 ЦК України та виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 своїми діями порушує право власності позивача ОСОБА_2 щодо користування та розпорядження належним йому майном - квартирою АДРЕСА_1 не надаючи ключі від квартири.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

До матеріалів справи долучений акт від 8 липня 2014 року, складений о 20 год. 40 хв. ОСОБА_2 у присутності двох свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, про те, що при спробі проникнути до приміщення 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 зробити це не виявилося можливим, так як ключів від квартири в нього не було, а співвласник квартири до неї не допускає, на дзвінки не реагує (а. с. 9).

Крім того, після звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_3 26 серпня 2014 року, остання 11 вересня 2014 року звернулась до суду з позовом до ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві, ТОВ «Укрспецторг Групп», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5, про визнання недійсними результати прилюдних торгів з продажу Ѕ частини двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 визнання недійсним акту державного виконавця про проведені прилюдні торги з продажу 1/2 частини двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, затвердженого 31 жовтня 2012 року ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві; визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 7 листопада 2012 року, виданого Гавриленко А.М., нотаріусом Сьомої КДНК, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1665, на підставі акту державного виконавця від 31 жовтня 2012 року. Вказане свідчить про оспорювання ОСОБА_3 права власності іншого співвласника ОСОБА_2

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що мають місце перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_2 з боку іншого співвласника ОСОБА_3

Як вбачається з пояснень сторін, вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, позивач ОСОБА_2 не може користуватися своєю житловою площею, оскільки не має ключів від квартири. До теперішнього часу сторони по справі не можуть досягти згоди про порядок користування квартирою, спроби вирішити спір без судового провадження виявилися безрезультатними.

Також судом першої інстанції було вірно встановлено, що у спірній квартирі фактично проживають чотири особи: відповідач ОСОБА_3, її цивільний чоловік ОСОБА_7, малолітня донька ОСОБА_6, колишній співвласник, брат відповідача - ОСОБА_5

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що позивач підлягає вселенню у квартиру АДРЕСА_1. Водночас, суд обґрунтовано зобов'язав відповідача ОСОБА_3 не створювати перешкод ОСОБА_2 в користуванні жилим приміщенні у вказаній квартирі.

Апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви про припинення права власності позивача на частку у спільному майні, однак, як вбачається з матеріалів справи (а. с. 50-53), зазначену позовну заяву 11 вересня 2014 року було зареєстровано у суді першої інстанції та враховано при винесенні рішення.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції відхилив клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, не може бути підставою для скасування рішення, оскільки ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року було призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу з визначенням ринкової вартості 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1, яку ОСОБА_3 не оплатила, у зв'язку з чим матеріали справи було повернуто без виконання зазначеної ухвали суду (а. с. 63-64, 67-68, 75).

Інші доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Б.Б. Левенець

І.М. Рейнарт