Справа № 761/3379/15-ц
Провадження №2/761/3203/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 жовтня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства рибного господарства про визнання наказу про звільнення незаконним, його скасування та поновлення на роботі, -

встановив:

В червні 2015 року ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Державного агентства рибного господарства України (надалі по тексту - відповідач), про визнання наказу про звільнення незаконним, його скасування та поновлення на роботі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10 серпня 2010 року відповідно до Наказу Державного комітету рибного господарства України № 355-к від 10.08. 2010р. його було призначено виконуючим обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства. Наказом № 586-к від 13.12.2010р. позивача звільнено від виконання обов'язків начальника управління з 13.12.2010 року відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2011р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва 25.01.2012 року, позивача поневолено на посаді. Однак, відповідачем Наказ про поновлення на роботі позивача було видано лише 03.11.2014р., разом з тим, позивач не зміг приступити до роботи, оскільки останнього було відправлено у відпустку без збереження заробітної плати. Вказаний Наказ був оскаржений позивачем в судовому порядку. 05.01.2015р. позивачу було вручено Наказ про звільнення за скороченням, який останній вважає незаконним. Відповідачем не було надано позивачу робоче місце. Крім того, з позивачем не було укладено трудового договору, не визначено оплати праці, складу підлеглих. Посади, на яку було поновлено позивача, не існувало в штатному розкладі. Також, позивача не було попереджено завчасно про скорочення та не було запропоновано посаду рівнозначну тій, яку займав позивач. У зв'язку з вище викладеним, позивач просив скасувати Наказ про звільнення від 05.01.2015р.

В подальшому позивач збільшив розмір позовних вимог, остаточно просив визнати Наказ про звільнення від 05.01.2015р. незаконним та скасувати його, поновити позивача на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області з 05 січня 2015 року.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позов з підстав викладених в ньому.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав письмові заперечення, відповідно до яких просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що 03.11.2014р. позивача було поновлено на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства з 13.12.2010р. Разом з тим, у 2011р. на підставі постанови КМУ від 17.12.2011р. № 1263 «Про утворення територіальних органів Державного агентства рибного господарства України» було прийнято наказ від 23.12.2011р. № 337 «Про перетворення Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області», у зв'язку з чим посади працівників новоутворених територіальних органів Держрибагентства України віднесені до категорії посад державних службовців. Позивача було попереджено 03.11.2014р. про наступне вивільнення на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України та надано пропозиції вакантних посад, які не віднесені до категорії посад державних службовців у новоутвореній структурі. Позивач відмовився підписати попередження про наступне вивільнення, тому 03.11.2014р. було складено акт, засвідчений підписами головного спеціаліста Відділу юридичної роботи Христюк Ю.В., начальника Відділу юридичної роботи спеціаліста Сектору кадрової роботи Ілюто І.О. З вказаним актом позивач також відмовився ознайомитись. Крім того, листом від 03.11.2014р. позивачу було запропоновано надати трудову книжку для внесення відповідних записів, додатково було направлено наказ від 03.11.2014р. і попередження про наступне вивільнення від 03.11.2013. Також позивачу було направлено лист від 10.07.2015 року, відповідно до якого останньому пропонувалось взяти участь в конкурсі на заміщення посад керівного складу територіальних органів центрального органу виконавчої влади. З вищенаведених підстав представник відповідача вважає, що позивача було звільнено з дотриманням вимог трудового законодавства України, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Вислухавши пояснення позивача представника позивача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2011 року, винесеного по справі № 2-7473/11, ОСОБА_1 поновлено на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області (а.с. 5-7).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2012 року вказане рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2011 року залишено без змін (а.с. 8-10).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1263 від 07.12.2011 року «Про утворення територіальних органів Державного агентства рибного господарства» було прийнято рішення утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державного агентства рибного господарства, реорганізувавши шляхом перетворення юридичні особи, які належать до сфери управління Агентства, в тому числі, Головне державне управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області перетворено у Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Волинській області.

03 листопада 2014 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2011 року відповідачем видано Наказ № 124-ТО, яким позивача було поновлено на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у волинській області з 13 грудня 2010 року (а.с. 11).

03 листопада 2014 року відповідачем видано Наказ № 125ТО про відпустку ОСОБА_1 з 03.11.2014р. по 31.12.2014р. без збереження заробітної плати (а.с. 12).

Відповідно до пункту 6-6 прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет на 2014 рік", керівникам центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральних органів виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, передбаченого цим Законом, здійснити заходи щодо оптимізації штатної чисельності працівників, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, підвищень посадових окладів, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг. Надати право керівникам зазначених центральних органів виконавчої влади у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частин 1,2 ст. 492 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

03 листопада 2014 відповідач також звернувся до позивача з Попередженням про наступне вивільнення, відповідно до якого відповідач повідомляє позивача про те, що 05 січня 2015 року планується звільнення останнього на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Також у вказаному попередженні позивачу було запропоновано вакантні посади, які не віднесені до категорії посад державних службовців: водія та сторожа Волиньрибохорони (а.с. 13-14).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав Попередження про вивільнення від 03.11.2014р., копію наказу про поновлення ОСОБА_1 за № 124-ТО від 03.11.2014, копію наказу про відпустку ОСОБА_1 за № 125-ТО від 03.11.2014р. лише 27 листопада 2014 року, тобто відповідачем було порушено встановлен7ий ст.49-2 КЗпП строк повідомлення позивача про наступне вивільнення.

05 січня 2015 року відповідачем було прийнято Наказ № 1-ТО «Про звільнення ОСОБА_1П.», яким позивача було звільнено із займаної посади виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у волинській області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та на підставі попередження про наступне вивільнення з пропозиціями від 03.11.2014, постанови КМУ від 07.12.2011 № 1263 «Про утворення територіальних органів Державного рибного господарства України», наказу Держрибагентства України від 23.12.2011 № 337 «Про перетворення Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області», акту від 03.11.2014 (а.с. 15).

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Стосовно до правил п. 1 ст. 40 КЗпП може бути розірвано трудовий договір при відмові працівника укласти договір про повну матеріальну відповідальність з поважних причин (або коли раніше виконання обов'язків за трудовим договором не вимагало укладення договору про повну матеріальну відповідальність), а також з особою, що приймалась для заміщення відсутнього працівника, але пропрацювала більше чотирьох місяців, при поверненні цього працівника на роботу, якщо відсутня можливість переведення з її згоди на іншу роботу.

В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Відповідно до ч. 3 ст. 492 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до Правової позиції, викладеній в Постанові Верховного суду України від 01.07.2015 по справі № 6-491цс15, що обов"язкова для застовування усіма судами відповідно до вимог ст.360-1 ЦПК України, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як вбачається з Попередження про вивільнення від 03.11.2014р. відповідач запропонував позивачу дві посади - водія та сторожа.

Крім того, в Попередженні відповідачем зазначено, що позивач 30.09.2011 року відмовився від запропонованої посади державного інспектора відділу оперативної роботи Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства (Головрибвод); 03.10.2011 відмовився від повторно запропонованої посади державного інспектора Головрибводу; не повідомив про прийняте рішення, щодо запропонованої Держрибагентством України посади начальника Запорізького територіального відділу Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Запорізький області; не повідомив на пропозицію від 05.03.2013 № 2-6.1-19/1094 пройти стажування на посаді начальника відділу оперативної роботи Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Київській області; не повідомив щодо запропонованої посади не державного службовця в Управлінні охорони використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Київській області - старшого інспектора сектору роботи з персоналом.

Між тим, за місцем роботи позивача був цілий ряд вакантних посад, що відповідали кваліфікації позивача (а.с.83).

Крім того, відповідачем на підтвердження своїх заперечень не було надано суду відмови позивача (як було зазначено ним у попередженні 30.09.2011 року та 03.10.2011 року) від запропонованих посад і представником відповідача не доведено яким же чином та у зв»язку з чим він пропонував позивачу в 2011 році інші посади, якщо в той час позивача на посаді згідно рішення суду від 30.09.2011 року же поновлено не було, звільнення не планувалось та головне, що постанова Кабінету міністрів України №1263 і наказ по підприємству №337, що були підставами для звільнення, видані не були.

При цьому, відповідачем не було надано жодного належного та допустимого доказу, що перелічені в Попередженні посади були запропоновані позивачу та що останній від них відмовився.

Тому суд приходить до висновку, що позивачу не було запропоновано роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а запропоновані в Попередженні посади водія та сторожа до таких не відносяться.

Крім того, суд також не приймає заперечення відповідача щодо того, що посада виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області, віднесена до категорії посад державних службовців, а позивач не є державним службовцем, оскільки відповідачем не було запропоновано позивачу після поновлення 03.11.2014р. на посаді, пройти процедуру прийняття на державну службу передбачену Законом України «Про державну службу».

Оскільки відповідачем в порушення положень ст. 492 КЗпП України, не було завчасно за 2 місяці попереджено про звільнення і не запропоновано роботи за відповідною професією чи спеціальністю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання незаконним Наказу про звільнення від 05.01.2015р., прийнятого на підставі Попередження про вивільнення від 03.11.2014р. та поновлення на роботі, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи все вище викладене, суд вважає за необхідне поновити позивача на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області з 05 січня 2015 року.

При прийнятті вказаного рішення про задоволення позову в цій частині судом враховано, що протягом часу розгляду справи Державне агентство рибного господарства України із цілим штатом працівників у відповідності до вимог ст.ст.10,59-60 ЦПК України не надав суду належним доказів в підтвердження обґрунтованості звільнення позивача із займаної посади, не виконав вимоги протокольної ухвали суду (а.с.96) про витребування доказів та в судове засіданні свого представника не направив, будучи повідомленим належним чином.

Разом з тим, вимоги позивача про скасування Наказу про звільнення від 05.01.2015р. не підлягають задоволенню, оскільки, суд не може скасувати наказ виданий юридичною особою, а може лише визнати його незаконним, що є насідком скасування юридичною особою свого наказу.

Частиною 7 ст. 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Враховуючи вище викладене та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області з 05 січня 2015 року.

Враховуючи вищевикладене на підставі ст.ст. 40, 43, 492, 235 КЗпП України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», та керуючись ст.ст. 10,11, 60, 212-215, 294, 296, 367 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Державного агентства рибного господарства України від 05 січня 2015 року за №1-ТО про звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов»язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області з 05 січня 2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з Державного агентства рибного господарства України на користь держави судовий збір в розмірі - 243 грн. 60 коп.

В частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов»язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області, - рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: