Справа №489/5711/13-ц 15.01.2015 15.01.2015 15.01.2015
Провадження №22-ц/784/84/15
Категорія 5 Головуючий у першій інстанції: Кокорєв В.В.
Доповідач в апеляційній інстанції: Шаманська Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В, Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання: Романенко Ю.О.,

за участю: представників позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідачки - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу за апеляційною скаргою

представника відповідачки - ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 року, ухваленого за позовом

ОСОБА_6

до

ОСОБА_7

про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом знесення самовільно побудованих будівель,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом знесення самовільно побудованих будівель.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що він та відповідачка є суміжними землекористувачами, йому належить 67/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 м. Миколаєві , власником 43/100 частин житлового будинку, якому надано нову адресу: АДРЕСА_1 є відповідачка.

З 2007 року відповідачка самовільно побудувала гараж з використанням стіни його будівлі на земельній ділянці, яка належить йому у та почали будівництво критої веранди, також без його згоди.

Посилаючись на те, що дії відповідача порушують його права володіння та користування його майном та такі дії нанесли йому суттєву шкоду та порушують його права власника, уточнивши свої вимоги під час судового засідання, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні його власністю, шляхом примусового зносу гаражу та веранди, що належить відповідачу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 р. позов задоволено частково. Постановлено усунути перешкоди у користуванні позивачем власністю шляхом знесення за рахунок позивача ОСОБА_6 самочинно збудованого незавершеного будівництвом гаражу з силікатної цегли зі встановленими металевими розпашними воротами, який побудовано впритул до гаражу літ. "З", та знаходиться за адресою: м. Миколаїв, АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_7 Зобов'язано ОСОБА_7 протягом двох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили за власний рахунок знести самочинно збудовану відкриту веранду, по стовпам з силікатної цегли з перекриттям з дерев'яних брусків та покриттям листами хвилястими азбестоцементними за тією ж адресою. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі представник відповідачки, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на підставі наступного.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що незавершений будівництвом гараж та відкрита веранда, є самочинним будівництвом та порушують права позивача, а тому ці споруди підлягають знесенню.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, на підставі наступного.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України) (р. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування статті 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6,).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 10 травня 1958 р. № 575/6 матері позивача - ОСОБА_8 було виділено під індивідуальну забудову земельну ділянку, площею 468 кв.м. по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві.

18 січня 1983 р. ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право власності на цей будинок.

В 1991 р. ОСОБА_8 продала 43/100 належного їй на праві власності будинку АДРЕСА_1 у м. Миколаєві ОСОБА_9

1 липня 1997 р. ОСОБА_9 приватизував належну йому частку спільної з ОСОБА_8 земельної ділянки та отримав державний акт на окрему земельну ділянку площею 203 кв.м.

18 липня 1997 р. на підставі рішення виконавчого комітету Ленінського районної Ради народних депутатів м. Миколаєва № 122 ОСОБА_9 отримав дозвіл на проектування та будівництво гаража по АДРЕСА_1 в м. Миколаєві та узгодив це будівництво з Головним управлінням архітектури та містобудівництва міськвиконкому м. Миколаєва. Після цього ОСОБА_9 розпочав будівництво гаража шляхом створення фундаменту та частини однієї стіни. Ці обставини встановлені постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2014 р., що набрало законної сили у адміністративній справі № 814/3962/13-а за адміністративним позовом ОСОБА_7 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області про визнання протиправним та нечинним припису ( а.с. 167-168).

12 серпня 1997 р. ОСОБА_8 приватизувала частку земельної ділянки, що залишилась в її володінні, та отримала державний акт про право власності на окрему земельну ділянку площею 270 кв.м.

5 лютого 2004 р. ОСОБА_8 подарувала позивачу ОСОБА_6 38/100 частки належного їй на праві власності житлового будинку про АДРЕСА_1 в м. Миколаєві.

В той же час, 15 лютого 2005 р. ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_7 купила за окремим нотаріально посвідченими договорами 43/100 частини жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, площею 203 кв.м. по АДРЕСА_1 в м. Миколаєві, а 17 серпня 2006 р. ОСОБА_7 отримала новий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 191 кв.м. за цією ж адресою.

25 травня 2007 р. рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 1041 «Про зміну та надання адрес та внесення змін до рішень виконкому Миколаївської міської ради» 43/100 частині житлового будинку про АДРЕСА_1 м. Миколаєві, яка належить ОСОБА_7 надана нова адреса - АДРЕСА_1

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 червня 2007 р. та додатковим рішенням цього ж суду від 7 вересня 2007 р, визнано недійсним та скасовано виданий ОСОБА_8 Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування індивідуального житлового будинку, площею 0,0270 га, реєстраційний № 597 від 12 серпня 1997 р. та зобов'язано Миколаївську міську раду видати ОСОБА_8 Державний акт на право приватної власності на землю, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 120-2291 від 18.12.2006 ( а. с. 14- 15).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 вересня 2009 р. визнано незаконним та скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯБ № 828999, площею 191 кв. м. за адресою АДРЕСА_1, виданий 17 серпня 2006 р. Миколаївською міською радою на ім'я ОСОБА_7 та зобов'язано Миколаївську міську раду видати Державний акт ОСОБА_7 з урахуванням уточнення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 16).

Отже, на сьогоднішній день, сторони є суміжними землекористувачами.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, позивач зазначав, що відповідачка з 2007 року почала самовільне будівництво гаражу з використанням стіни належної йому будівлі, на території земельної ділянки, яка належить йому згідно з рішенням суду.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що будівництво гаражу було розпочато колишнім власником ОСОБА_9 18 липня 1997 р. на підставі рішення виконавчого комітету Ленінського районної Ради народних депутатів м. Миколаєва № 122 від 18 липня 1997 р., за яким останній отримав дозвіл на проектування та будівництво гаража по АДРЕСА_1 в м. Миколаєві та узгодив це будівництво з Головним управлінням архітектури та містобудівництва міськвиконкому м. Миколаєва.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч. 1 ст. 376 ЦК України).

Будівництво, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності , будівельних норм , державних стандартів і правил ( п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 віл 30 березня 2012 р. «Про практику застосування статті 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»).

Проте, незавершене будівництво гаражу не можна вважати самочинним, оскільки він будується на земельній ділянці, що була відведена для цієї мети, та на підставі належного дозволу та належно затвердженого проекту.

До того ж, на теперішній час, будівництво гаражу, є незавершеним і складається з двох стін. Стіна, яка примикає до гаражу, літ. «З», що належить позивачу, використовується відповідачкою як огорожа. Доказів про те, що ця стіна якимсь-чином порушує права позивача , матеріали справи не містять. Відсутні й докази, того, що ця стіна розташована на земельній ділянці, яка використовується позивачем.

Однак вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема вимоги ст. 376 ЦК України про те, що право звернення до суду належать іншим особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права, та дійшов помилкового висновку про задоволення позову про знесення гаражу.

За такого, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині знесення за рахунок позивача ОСОБА_6 самочинно збудованого незавершеного будівництвом гаражу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Що ж стосується побудованої відповідачкою веранди, дах якої впритул зтикається зі стіною будинку позивача, внаслідок чого ливневі стоки стікають на стіну його будинку та фундамент, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про знесення цієї споруди.

Так, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-092 від 07.08.2014 вбачається, що до фасадної частини зовнішньої стіни житлового будинку відповідачки, самовільно виконано будівництво відкритої веранди, по стовпам з силікатної цегли з перекриттям з дерев'яних брусків та покриттям листами хвилястими азбестоцементними. Внаслідок чого, спостерігається порушення вимог п. 3.25* ДНБ 360-92*, віконний пройом в приміщенні кухні літ. 1-5 на теперішній час виходить в приміщення відкритої веранди, внаслідок чого, недостатньо забезпечується натуральне освітлення - інсоляція (сонячне опромінення), що регламентується п. п. 3.1, 3.4 ДНБ В. 2.2-15-2005.

- технічний стан будівельних несущих конструкцій житлового будинку, згідно нормативних вимог - задовільне, відмостка вздовж частини житлового будинку в користуванні позивача - технічний стан незадовільний, в зв'язку з відсутністю можливості проводити ремонт, що є порушенням вимог ДБН В.2.2-15-2005, а також частина по довжині - 0,7 м. відмостки демонтована відповідачем.

- технічний стан вентиляції житлового будинку - незадовільний (відсутні можливості провітрювання приміщення кухні, в якій експлуатується газовий пристрій).

За такого, враховуючи, що будівництво зазначеної веранди здійснено без належного дозволу, тобто є самочинним будівництвом та права позивача порушені , суд вірно задовольнив позов.

Доводи представника відповідача про те, що збудована відповідачем веранда є навісом та не є самочинною спорудою не можуть бути прийняті судом, оскільки з матеріалів експертизи вбачається, що перекриття встановлено на стовпах з силікатної цегли, тому є капітальною спорудою та самочинним будівництвом.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313,314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідачки - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 року в частині знесення за рахунок позивача ОСОБА_6 самочинно збудованого незавершеного будівництвом гаражу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: