Справа № 462/7305/13 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/5945/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І.,Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Яцишина І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2015 року у справі за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, третя особа - Львівська міська рада, про демонтаж самочинно влаштованого цегляного гаража, -

встановила:

У вересні 2013 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду із позовом, в якому просить зобов'язати ОСОБА_2демонтувати самочинно побудований цегляний гараж, розміром 3,00х6,00 м на землях комунальної власності міста біля будинків АДРЕСА_2 у м. Львові. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідач самовільно, без отримання дозвільних документів Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, побудував цегляний гараж на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети. На підставі висновку міжвідомчої комісії розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 11.06.2013 року відповідача зобов'язано демонтувати цегляний гараж, самочинно побудований на землях комунальної власності міста в термін до 01.08.2013 року, однак, в добровільному порядку зазначене розпорядження він не виконав, що було встановлено актом ЛКП «Сяйво» від 06.08.2013 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2015 року позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 демонтувати самочинно побудований цегляний гараж розміром 3,00х6,00м, на землях комунальної власності біля будинків АДРЕСА_2 у м. Львові. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2, який вапеляційній скарзі посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, постановлення рішення без повного і всебічного з'ясування обставин справи, без належної оцінки всіх доказів.

Апелянт зазначає, що судом не було взято до уваги генплан по закріпленню гаража, який оформлений на російській мові, про що свідчить про давність забудови, та можна зробити висновок, що даний об'єкт не є новозбудований, а був збудований попереднім власником, тобто батьком відповідача. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову (а.с. 94).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Яцишина І.В. на обґрунтування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону та є обґрунтованим.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 є власником приватизованої квартири АДРЕСА_1 та користується самочинно побудованим на землях комунальної власності біля будинків АДРЕСА_2 у м. Львові цегляний гараж, розміром 3,00х6,00 м, яким він користується за призначенням, що підтверджується актом ЛКП «Сяйво» від 10.06.2013 року та схематичним зображенням розташування самочинно встановленого гаража та не заперечується самим відповідачем (а.с.6, 7, 8).

Розпорядженням голови Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 368 від 20.06.2013 року «Про самочинне будівництво, здійснене гр. ОСОБА_2 відповідача було зобов'язано в термін до 01.08.2013 року демонтувати самочинно встановлений цегляний гараж, розміром 3,00х6,00 м на землях комунальної власності біля будинків АДРЕСА_2 у м. Львові (а.с.4). Згідно із попередженнями ЛКП «Сяйво» від 26.09.2013 року та від 30.07.2013 року (а.с. 9,10) відповідача попереджено про необхідність демонтувати самочинно встановлений цегляний гараж, однак, як вбачається із акту ЛКП «Сяйво» від 06.08.2013 року (а.с.11) згадане розпорядження відповідачем виконано не було.

Відповідно до ст.144 Конституції України, ст.73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів місцевого самоврядування, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Згідно ч.5 ст.3 Закону України «Про планування і забудову територій» рішення органів виконавчої влади та самоврядування з питань забудови й іншого використання територій, прийняті в межах повноважень, визначених законом, є обов'язковими для суб'єктів містобудування.

Положеннями ст.376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Задовольняючи та покладаючи на відповідача обов'язок демонтувати самовільно збудований гараж, суд першої інстанції обгрутовано виходив з того, що такий розташований на земельній ділянці, яка відноситься до земель міста Львова, що не передані у власність чи користування ОСОБА_2, дозволів на будівництво та затвердженого проекту останній не отримував, власник земельної ділянки заперечує надання згоди на таке будівництво.

Окрім того, судом вірно враховано і те, що відповідно до викопіювання з генерального плану м.Львова з нанесенням «червоних ліній», цегляний гараж відповідача розміщений в межах «червоних ліній» по АДРЕСА_1 у м.Львова (а.с. 66, 81, 82), що відповідачем не заперечено та не спростовано.

Згідно п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вбачається, що червоні лінії - визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення.

Статтею 18 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що межі вулиці за її шириною визначаються «червоними лініями». Розташування будь-яких об'єктів, будівель, споруд або їх частин у межах «червоних ліній» вулиці не допускається.

За таких обставин висновки суду про необхідність демонтажу самочинно збудованого гаражу відповідачем є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права , що регулюють спірні правовідносини.

Суд обґрунтовано не взяв до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що його батько збудував спірний гараж, отримавши дозвіл на таке будівництво, оскільки на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано жодних об'єктивних доказів. Представлений відповідачем генплан по закріпленню гаражів по АДРЕСА_3 (а.с. 56) є схематичним зображенням розміщення двох гаражів між будинками по АДРЕСА_3 однак сам по собі не є беззаперечним доказом отримання належного дозволу на спорудження цих гаражів.

До того ж, наданий документ не можна визнати допустимим доказом в розумінні положень ст.59 ЦПК України, оскільки такий належно не завірений та викликає сумнів в своїй достовірності.

Не заслуговує на увагу при вирішенні даного спору наданий відповідачем в суді апеляційної інстанції Акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки по вул. Сушка від 2004 року із схематичним розмежуванням суміжних землекористувачів по вул. Сушка у м.Львові, на якому зображено спірний гараж,оскільки такі не доводять як самого факту правомірності спорудження цього гаражу так і того, що такий було збудовано іншою особою, а не відповідачем у справі.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи, а оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.