АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/769/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Карпусь С.А.

суддів: Баса О.Г., Матковської Л.О.

при секретарі Бондарі О.В.

з участю: відповідача та його представника

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 02 березня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Яроцької Тетяни Володимирівни про визнання недійсним заповіту.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його мати ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 5/8 частини квартири АДРЕСА_1, інші 3/8 частини квартири належать йому. Він є спадкоємцем першої черги за законом і звернувся до приватного нотаріуса Яроцької Т.В. із заявою про прийняття спадщини. З такою ж заявою звернувся його син ОСОБА_2 та надав заповіт, посвідчений Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою 14 березня 2008 року, в якому ОСОБА_4 заповіла йому все майно, яке їй належало до смерті. Посилаючись на те, що після смерті сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер у семирічному віці, в матері розвинулась хронічна психічна хвороба, яка після смерті його батька в 2008 році значно посилилась у зв'язку з чим вона перебувала на диспансерному обліку у Хмельницькому обласному психоневрологічному диспансері, за станом здоров'я визнана інвалідом II групи і в силу свого психічного стану не могла вчинити такий правочин, оскільки не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Тому з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 та 225 ЦК України просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, посвідчений Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою 14.03.2008 року та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим,

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Карплюк О.І. Провадження №22-ц/792/769/15

Доповідач - Карпусь С.А. Категорія № 39

просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність його висновків обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення, суд не врахував, що одразу після смерті у 2008 році його батька та чоловіка спадкодавця, скориставшись безпорадним станом ОСОБА_7, під час якого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, відповідач примусив її скласти заповіт на його користь, що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11. Суд не дав оцінки показанням цих свідків та довідці виданій Хмельницьким обласним психоневрологічним диспансером від 26.12.2013 року № 3542, яка підтверджує, що ОСОБА_4 за життя була інвалідом другої групи. В порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України під час розгляду справи суд не роз'яснив йому право на подання клопотання про призначення у даній справі судово-психіатричної експертизи. Також суд залишив поза увагою той факт, що він єдиний син спадкодавця і протягом останніх років життя матері разом з дружиною доглядав за нею, займався її утриманням та веденням домашнього господарства, а після її смерті особисто поніс усі витрати на поховання. Відповідач жодної допомоги та участі в організації життя спадкодавця не приймав та за місцем її проживання не з'являвся.

ОСОБА_2 в своїх запереченнях на апеляційну скаргу її не визнав, вказавши, що рішення суду є законним та обгрунтованим.

Яроцька Т.В., ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_12 в судове засідання не з'явились, будучи належним чином оповіщеними про розгляд справи, про що свідчать поштові повідомлення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як з'ясовано судом першої інстанції, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 75 років. Спадкоємцем першої черги після її смерті є її син ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про його народження.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з 5/8 частин квартири АДРЕСА_1.

06 червня 2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Яроцької Т.В. із заявою про прийняття спадщини.

14 березня 2008 року ОСОБА_4 заповіла усе належне їй майно ОСОБА_2, синові позивача, про що складено заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори 14 березня 2008 року реєстровий №4-1011. ОСОБА_2 звернувся з заявою про прийняття спадщини за цим заповітом 13 липня 2014 року до приватного нотаріуса Яроцької Т.В..

На підтвердження тимчасової недієздатності ОСОБА_4 в момент вчинення заповіту ОСОБА_1 посилався на довідку Обласного психоневрологічного диспансеру м. Хмельницький від 26.12.2013 року №5342 про перебування ОСОБА_4 на обліку в цій установі з 2013 року та показання свідків.

На виконання вимог ч.3 ст. 10 ЦПК України ухвалою колегії судді судової палати у цивільних справ апеляційного суду від 20 травня 2015 року задоволено клопотання представника позивача про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи щодо померлої ОСОБА_4.

Відповідно до акта судово-психіатричного експерта від 21 вересня 2015 року №570, відсутні відомості про те, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на час складання та підписання заповіту 14 березня 2008 року страждала психічним захворюванням. Під час складання та підписання заповіту у зазначений час ОСОБА_4 могла усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними.

Дослідивши факти, які обґрунтовують вимоги та заперечення сторін щодо недійсності заповіту, оцінивши у відповідності до вимог процесуального закону здобуті докази, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що за обставин, коли неспроможність заповідача у момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій і керувати ними не встановлено, а іншими обставинами, які впливали б на волю спадкодавця, позов не обґрунтовувався, підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним немає у зв'язку з чим підставно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, а саме, що суд не дав належної оцінки довідці Обласного психоневрологічного диспансеру м. Хмельницького від 26 грудня 2013 року № 3542 та показам свідків щодо психічного захворювання матері позивача на день укладення заповіту, не заслуговують уваги.

В зазначеній довідці (а.с.13) вказані відомості про хворобу матері позивача станом на 2013 рік, відомості про її психічний стан здоров'я на день складання заповіту в цій довідці відсутні. Показам свідків суд дав оцінку в сукупності з іншими доказами, правильно не прийнявши їх до уваги, оскільки такі не узгоджуються з цими доказами по справі.

Саме з дотриманням принципу гарантування кожному учаснику цивільних правовідносин судового захисту цивільного права та інтересу на засадах справедливості, добросовісності та розумності суд розглянув спір та ухвалив рішення. Судовий захист особи здійснюється в порядку, встановленому ЦПК України, ч.1, ч.2 та ч.4 ст. 60 якого зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наданих позивачем доказів суд дійшов висновку про недоведеність заявлених ним вимог. Про обґрунтованість такого висновку свідчить також акт судово-психіатричного експерта № 570 від 21.09.2014 року.

Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала а такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

У витребуваних за клопотанням позивача медичних документах з поліклініки №3 м. Хмельницького, медичної картки № 7542 Хмельницької психіатричної лікарні № 1 за 2013 рік та медичної картки Хмельницького обласного психоневрологічного диспансеру відсутні відомості про психіатричне захворювання ОСОБА_4 станом на день посвідчення заповіту, а в останніх двох медичних картах записано, що її психічний стан змінився на протязі останніх трьох років.

Не спростовують висновків суду першої інстанції і інші доводи апеляційної скарги, в тому числі й посилання на те, що відповідач ОСОБА_2 не надавав допомоги при житті ОСОБА_4, всі витрати по похованню та встановленню пам'ятника ніс позивач, оскільки вони не мають правового значення для вирішення даного спору.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 02 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ Судді /підписи/

Згідно оригіналу: суддя апеляційного суду С.А. Карпусь