У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Попович О.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Ковельської міської ради Волинської області, ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про визнання права спільної сумісної власності на допоміжне приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Волинської області від 02 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до Ковельської міської ради Волинської області, ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про визнання права спільної сумісної власності на допоміжне приміщення, а саме: допоміжне нежиле приміщення підвалу з цокольним фундаментом, що позначене у техплані «6» та «7», загальною площею 12,3 кв. м, з влаштованим фасадним входом, що розташоване у будинку АДРЕСА_2, під квартирою № 1 цього ж житлового будинку, посилаючись на те, що за розпорядженням органу приватизації від 31 жовтня 2003 року № 6213, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вони отримали у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1, на підставі чого отримали свідоцтво про право власності.

Указана квартира загальною площею 57,1 кв. м, розташована на першому та другому поверхах двоповерхового будинку, складається з трьох кімнат житловою площею 42 кв. м, нежитлових приміщень.

Проживаючи у цій квартирі, вони з 1994 року, за згодою власника квартири № 2, користуються допоміжним приміщенням, розташованим під належною їм квартирою, ‒ підвальним приміщенням з цокольним фундаментом, загальною площею 12, 3 кв. м.

Неодноразово змінюючи підстави та розмір спірного приміщення, позивачі просили визнати за ними право спільної сумісної власності на частину підвального приміщення площею 24,1 кв. м, що розташоване під приміщенням їх квартири у цьому ж будинку, що позначені у техплані на квартиру як приміщення «5», та « 4», а у техплані підвалу будинку - «1-8», «1-9», «1-10», мотивуючи це врахуванням даних судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2014 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, судом було залучено власника суміжного із спірним приміщенням нежитлового приміщення у цьому ж будинку ‒ ОСОБА_8 (а. с. 87).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 02 червня 2015 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 право спільної сумісної власності на частину підвального приміщення загальною площею 24,1 кв. м, розташованого під приміщеннями квартири АДРЕСА_1, позначеними в технічному плані на квартиру, як приміщення «5» та «4», а в технічному плані підвалу житлового будинку по АДРЕСА_1 - позначками «1‒8», «1‒9», «1‒10».

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд вказував на те, що позивачі набули право власності на спірне приміщення за набувальною давністю. Наявність в частині спірних приміщень водопроводу, що веде до квартири ОСОБА_7, не може бути перешкодою для визнання за позивачами права на спірне нерухоме майно, оскільки визнання за позивачами цього права не позбавляє названої особи і не припиняє права користування водопроводом.

Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Установлено, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 відповідно до положень ст. ст. 41, 112 ЦК України в редакції 1963 року, що був чинним на час приватизації квартири позивачами, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 31 жовтня 2003 року (а. с. 6, 7).

Відповідно до копії технічного паспорта на квартиру вона розташована на першому та другому поверхах двоповерхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 42 кв. м, у тому числі: кімната перша ‒ 14,1 кв. м, кімната друга ‒ 15,6 кв. м, кімната третя ‒ 12,3 кв. м; кухні, площею 9 кв. м, вбиральні (поєднаної), площею 3,1 кв. м, коридора площею 1,5 кв. м.

Квартира має загальну площу 57,1 кв. м, обладнана балконом (терасою), площею 1,5 кв. м, топочною ‒ 7, площею 12,3 кв. м.

У плані першого поверху квартири зазначено приміщення кімнати першої ‒ 4, площею 14,1 кв. м, кімнати другої ‒ 5, площею 15,6 кв. м, кухні ‒ 2, площею 9 кв. м, вбиральні (поєднаної) - 3, площею 1,5 кв. м, коридора ‒ 1, площею 1,5 кв. м.

У плані другого поверху квартири зазначено приміщення кімнати третьої ‒ 6, площею 12,3 кв. м. Також зазначено план підвального приміщення з цокольним фундаментом ‒ 7, площею 12,3 кв. м, з протяжністю стін: 2, 87 та 4,30, площа якого, відповідно до вимог чинного законодавства не включена до загальної площі квартири.

Зазначена частина підвального приміщення знаходиться під належною позивачам квартирою, є ізольованою та відокремленою від інших підвальних приміщень, вхід можливий лише через належне позивачам приміщення, позначене на технічному плані позначкою «7». Спірна частина приміщень відповідно до висновку експерта від 05 січня 2015 року № 0-163 збереглася з моменту побудови будинку і не є самочинною (а. с. 143‒149).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 05 січня 2015 року № 0-163, під квартирою позивачів фактично є підвальні приміщення (у кількості - 4), конфігурація та межі яких в цілому співпадають з конфігурацією та межами приміщень квартири позивачів. Загальна площа тієї частини підвального приміщення, що розташована фактично під квартирою позивачів і складається з трьох відділених перегородками приміщень, без врахування площі того підвального приміщення, що розташоване також під квартирою позивачів, однак фігурує у техпаспорті, копія якого надана суду позивачами, під позначкою «7», і не є спірним, дійсно, складає 24,1 кв. м (1‒10 площею 11,9 кв. м, 1‒8, площею 6, 9 кв. м, 1‒9, площею 5,9 кв. м). Наявні проходи (сполучення) між всіма чотирма вищезазначеними підвальними приміщеннями, розташованими фактично під квартирою позивачів (а. с. 143‒150).

У спірних підвальних приміщеннях 1‒8,1‒9,1‒10, що розташовані фактично під житловими кімнатами першого поверху квартири позивачів, знаходяться діючі мережі комунікацій, частково ‒ спільні (водопостачання) і для квартири № 2 будинку, а також ‒ для нежитлового приміщення будинку ‒ магазину (а. с. 149).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладові, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартир у дво- або багатоквартирному будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежилих приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Отже, право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями мають усі співвласники житлового будинку.

За таких обставин суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 02 червня 2015 року скасувати, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак