Справа № 127/3336/15-ц Провадження № 22-ц/772/3023/2015Головуючий в суді першої інстанції Волошин С. В.
Категорія 27 Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого Якименко М.М.,

Суддів : Стеблюк Л.П., Іващука В.А.

при секретарі Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Вінницької області в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 з участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування, визнання нерухомого майна предметом іпотеки за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Мельника Юрія Миколайовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом.

Позовні вимоги він мотивував тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_3 тривалий час існують відносини фінансового характеру.

Позивачем неодноразово надавались відповідачу ОСОБА_3 в борг грошові кошти, що підтверджується відповідними розписками та угодами.

Однак взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконує, що вимусило сторони 20.11.2012 року укласти договір про врегулювання боргових зобовязань ОСОБА_3 за борговими розписками від 20.06.2006 року, 20.12.2009 року, 09.09.2012 року на загальну суму 407874,00 долірів США, які ОСОБА_3 зобов'язався використати на будівництво житлового будинку по вул. Новопрорезній в м. Вінниці. Частина із вказаної суми коштів, яка була передана ОСОБА_3 для будівництва його частки будинку складала 120000,00 доларів США.

Однією з умов даного договору було те, що повернення коштів буде відбуватися за рахунок продажу ОСОБА_3 належної йому 33/100 частки житлового будинку №7 по вул. Новопрорезній в м. Вінниці.

За домовленістю сторін продаж будинку має бути здійснений за ціною не нижче 150000,00 доларів США в гривневому еквіваленті на день такого продажу.

Сторони погодили, що дії ОСОБА_3 щодо продажу будинку мають носити реальний характер. Боржник має докладати всіх необхідних від нього зусиль з метою продажу будинку в розумні строки та не допускати затягування продажу будинку або будь-якої іншої бездіяльності в своїх діях, що може призвести до порушення інтересів ОСОБА_2 за даним договором.

Крім того договором передбачалось, що після отримання всіх необхідних правовстановлюючих документів на 33/100 частки житового будинку, ОСОБА_3 зобов'язався не пізніше 10-денного строку передати належну частку будинку в іпотеку ОСОБА_2 з метою виконання зобов'язань щодо повернення боргу за цим договором.

Однак, всупереч досягнутим домовленостям, ОСОБА_3 свої зобовязання не виконав та замість продажу належної йому частини будинку на виконання умов договору, подарував її своєму сину ОСОБА_4, шляхом укладенння договору дарування.

Позивач вважає, що такі дії відповідача свідчать виключно про уникнення відповідальності від виконання взятих на себе боргових зобов'язань.

Після укладення договорору ОСОБА_3 продовжує проживати в цьому будинку, обдарований є сином ОСОБА_3, що в свою чергу свідчить, що воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, в зв'язку з чим договір дарування є фіктивним.

Позивач ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір дарування та визнати 33/100 будинку №7 по вул. Новопрорезній в м. Вінниці предметом іпотеки, а ОСОБА_2 іпотекодержателем зазначеної частини будинку в якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за договором врегулювання боргових зобов'язань від 12.11.2012 року.

В ході розгляду справи ухвалою суду в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено ОСОБА_5

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2015 року позов було задоволено частково.

Визнано недійсним в наслідок фіктивності нотаріально посвідчений договір дарування 33/100 часток житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами №7 по вул. Новопрорезній в м. Вінниці, укладений 27.11.2013 року між ОСОБА_3 (дарувальником) та ОСОБА_4С.(обдарованим).

В решті позову було відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позивачем рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Не погодився з таким рішенням в частині задоволення позову, відповідач ОСОБА_3 , через свого представника, подав апеляційну скаргу. Вказуючи на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову.

В свою чергу представник позивача подав письмові заперечення, в яких просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позов в частині визнання договору дарування недійсним з підстав фіктивності , суд першої інстанції виходив з того, що він був вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим договором.

До такого висновку суд прийшов з тих підстав, що умисел ОСОБА_3 на ненастання правових наслідків , які обумовлювались умовами договору дарування, полягає у бажанні уникнення виконання ним боргових зобов'язань перед ОСОБА_2

А наявність умислу у ОСОБА_4 підтверджується тим, що він у подарованому йому будинку не проживає, грошові кошти на його утримання не витрачає, долею будинку не цікавиться, проживає в іншому місці, крім того в судовому засідання свою позицію з приводу заявленого позову не висловив. Крім того суд першої інстанції зробив висновок, що наявність оригінала правовстановлюючого документу на будівлю у ОСОБА_3, а не у його сина свідчить про те, що обдарований фактично не прийняв у дарунок зазначену частину будинку.

Але з таким висновком не може погодитись колегія суддів, виходячи з нижчевикладеного.

Ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином.

Судом встановлено, що не заперечувалось сторонами, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 20.11.2012 року було укладено договір про врегулювання боргових зобов'язань ОСОБА_3 за борговими розписками від 20.06.2006 року, 20.12.2009 року, 09.09.2012 року на загальну суму 407874,00 доларів США, отримані кошти ОСОБА_3 зобов'язався використати на будівництво житлового будинку по вул. Новопрорезній в м. Вінниці. Частина із вказаної суми коштів, яка була передана ОСОБА_3 для будівництва його частки будинку складала 120000,00 доларів США.

Сторонами зокрема погоджено, що повернення коштів буде відбуватися за рахунок продажу ОСОБА_3 належної йому 33/100 частки житлового будинку №7 по вул. Новопрорезній в м. Вінниці.

За домовленістю сторін продаж данного будинку повинен бути здійснений за ціною, яка не нижча 150000,00 доларів США в гривневому еквіваленті на день такого продажу.

Сторони погодили, що дії ОСОБА_3 щодо продажу будинку мають носити реальний характер. Боржник має докладати всіх зусиль з метою продажу будинку в розумні строки та не допускати затягування продажу будинку або будь-якої іншої бездіяльності в своїх діях , що може призвести дло порушення інтересів ОСОБА_2 за даним договором.

Крім того, як зазначено в договорі, ОСОБА_3 зобов'язався після отримання правовстановлюючих документів на зазначений будинок передати його в іпотеку ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3 визнав ту обставину, що взяті на себе зобов'язання він не виконав.

Так судом встановлено, що 27.11.2013 року між ОСОБА_3 (дарувальником) та ОСОБА_4 (обдарованим) було укладено договір дарування, який був посвідчений нотаріально.

За цим договором ОСОБА_3 передав безоплатно у власність (подарував), а обдарований ОСОБА_4 прийняв 33/100 частини буд. №7 по вул. Новопрорезній в м. Вінниці.

Це нерухоме майно в цілому належало дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.03.2013 року.

Колегією встановлено, що п.3.3. Договору дарування визначено, що «право власності обдаровуванного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдарований свідчить, що він дарунок приймає. Прийняття вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Цей факт підтверджується їх підписами за одержання документу у реєстрі нотаріальних дій.» ( а.с.109).

На виконання умов договору обдарований здійснив державну реєстрацію свого права власності , подавши відповідну заяву ( а.с.110).

На заначене суд першої інстанції уваги не звернув, хоча це має суттєве значення.

Відтак висновок суду про те, що обдарований, фактично не прийняв у дарунок зазначену частину будинку, є неправильним.

Колегія суддів вважає, що такі дії ОСОБА_4 свідчать про прийняття ним дарунку, що узгоджується з диспозицією ст.722 ЦК України та підтверджують його бажання на настання правових наслідків за цим правочином.

П.24 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право- чинів недійсними» визначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

ОСОБА_3 не заперечував, що він свідомо ухилився від виконання умов договору про врегулювання боргових зобов'язань, маючи намір подарувати частину будинку своєму сину, щоб не передавати цей об'єкт нерухомості в іпотеку ОСОБА_2

Зазначене також було встановлено судом першої інстанції.

Однак суд першої інстанції даній обставині дав не вірну правову оцінку і, як наслідок, дійшов невірного висновку.

Колегія суддів вважає, що саме наявність боргових зобов'язань у ОСОБА_3 та намір їх уникнення, а також та обставина , як пояснив в апеляційній інстанції ОСОБА_3, що цей будинок є фактично його єдиним житлом, якого він не бажав себе позбавляти, свідчить про те, що ОСОБА_3 дійсно бажав настання правових наслідків, які обумовлювались договором дарування, а саме бажання подарувати будинок саме своєму сину.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, крім іншого, виходив з того, як вже зазначалося вище, що факт зберігання правовстановлюючого документа у ОСОБА_3, проживання обдарованого в іншому місці та те, що він не приймає фінансової участі в утриманні будинку свідчить про умисел обдарованого на ненастання правових наслідків, які обумовлювались договором дарування.

Однак з такими висновками не погоджується судова колегія, адже існування цих обставин в даному випадку не має правового значення і не може бути правовою підставою для визнання договору дарування недійсним з підстав фіктивності.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, є помилковими.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відтак рішення суду в частині задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням нового, про відмову в задоволенні позову в цій частині, решта залишенню без змін, так як в апеляційному порядку не оскаржувалась.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 234, 722 ЦК України, ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Мельника Юрія Миколайовича задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2015 року в частині задоволення позову скасувати.

Ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 з участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ /підпис/

СУДДІ: /підписи/

З оригіналом вірно:

ГОЛОВУЮЧИЙ