АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Троц В.О

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до школи І -ІІІ ступенів № 236 м. Києва, Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: начальник Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації Полторак Галина Миколаївна, директор школи І -ІІІ ступенів № 236 в м. Києві Гарбаренко Інна Вікторівни про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

у жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до школи І -ІІІ ступенів № 236 м. Києва, Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому, з урахуванням уточнень, просила скасувати наказ Управління освіти Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 1567-к від 30.09.2014 року про звільнення її з посади вчителя початкових класів школи І -ІІІ ступенів № 236 м. Києва та наказ школи І -ІІІ ступенів № 236 м. Києва № 30-к від 30.09.2014 року про її звільнення; поновити її на посаді вчителя початкових класів школи І -ІІІ ступенів № 236 м. Києва та на посаді класного керівника; стягнути з відповідачів на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2014 року по день поновлення на роботі та в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн..

Справа № 752/17958/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/14625/15
Головуючий у суді першої інстанції: Антонова Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначала, що з 25.09.2009 року вона працювала у школі І -ІІІ ступенів № 236 м. Києва (до перейменування середня загальноосвітня школа № 236) на посаді вчителя початкових класів та оскаржуваними наказами була звільнена з роботи за власним бажанням. Проте, таке звільнення вважає незаконним, оскільки 30.09.2014 року заяву про звільнення за власним бажанням вона написала під тиском директора школи, у стані сильного душевного хвилювання та 01.10.2014 року повідомила про відкликання заяви, але отримала відповідь, що наказ про звільнення уже видано.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.04.2015 року, занесеною до журналу судового засідання, до участі у справі як третю особу залучено начальника Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації Полторак Г.М. та директора школи І -ІІІ ступенів № 236 в м. Києві Гарбаренко І.В.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.10.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги та не перевірив її доводи про написання заяви під тиском з боку директора школи та про відсутність причин щодо скорочення терміну у два тижні розгляду її заяви про звільнення, а також про те, що вже наступного дня 01.10.2014 року вона відкликала заяву про звільнення за власним бажанням. Законодавством не встановлено обов'язкової письмової форми відкликання заяви про звільнення, тому вона може бути подана в усній формі. Суд не взяв до уваги звернення батьківського колективу, запис виступу на батьківських зборах, з яких вбачається, що її заява була написана під тиском та погрозою звільнення за п. 3 ст. 41 КЗпП України. Крім того, суд безпідставно відмовив у задоволенні її заяви про допит свідків та не відклав розгляд справи для того, що вона могла скористатися правовою допомогою іншого представника. Вважає дійсною причиною її звільнення - необхідність працевлаштування сестри директора школи ОСОБА_6

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші особи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Управління освіти Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 1215-к від 29.08.2008 року та наказом директора Середньої загальноосвітньої школи № 236 в м. Києві № 23-к від 25.08.2009 року ОСОБА_1 прийнято на роботу вчителем початкових класів.

На підставі розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 629 від 07.09.2012 року назву закладу «Середня загальноосвітня школа № 236 м. Києва» змінено на «Школа І -ІІІ ступенів № 236 міста Києва».

30.09.2014 року ОСОБА_1 написала заяву на ім`я начальника Управління освіти Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про звільнення з роботи з посади вчителя початкових класів з 01.10.2014 року за власним бажанням.

Згідно з наказом Управління освіти Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 1567-к від 30.09.2014 року та наказом директора школи І -ІІІ ступенів № 236 м. Києва № 30-к від 30.09.2014 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України з 01.10.2014 року .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про його звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за раніше поданою заявою.

Даною нормою передбачені випадки, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу та власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. При відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь - який строк звільнення після подачі працівником заяви.

У випадку, коли працівник не вимагає звільнення його з роботи до закінчення двотижневого строку, за працівником залишається право як відізвати подану заяву про звільнення, так і вийти на роботу після закінчення строку попередження і таке право не може бути обмежене роботодавцем. Єдиним виключенням є обставина, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Але це виключення стосується звільнення після спливу строку попередження.

Матеріали справи не містять доказів по те, що позивач відкликала заяву про звільнення чи вийшла на роботу після написання заяви про звільнення та не була допущена до робочого місця.

Доводи представника апелянта про те, що суд не відклав розгляд справи за клопотанням позивачки та не надав можливості заявити клопотання про допит свідків суперечать матеріалам справи. Так, у справі проведено шість судових засідань, перерви у судових засіданнях оголошувалися за клопотанням позивачки, інтереси якої представляло два представника. У судовому засіданні, яке відбувалося 11.12.2014 року позивачці та її представнику було роз`яснено право подати клопотання про допит свідків, про що зазначено у журналі судового засідання. Проте заяви про виклик свідків у формі, яка передбачена ч. 1 ст. 136 ЦПК України матеріали справи не містять, та як підтвердила представник апелянта така заява не подавалася.

За клопотанням представника позивачки остання була допитана як свідок, проте судом надано оцінку її показанням у сукупності з іншими доказами.

Докази на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що заява про звільнення за власним бажанням була написана під тиском з боку директора школи у матеріалах справи відсутні та таких доказів до апеляційної скарги також не додано.

Звернення групи батьків до директора школи від 08.10.2015 року з вимогою про поновлення позивачки на роботі, яке містить посилання на те, що заява про звільнення за власним бажанням написана під тиском не є належним доказом, оскільки із цього звернення не вбачається, від кого отримані такі дані батьками. Доказів же про те, що зазначені особи були присутні при написанні позивачкою заяви про звільнення не надано, заява про допит цих осіб як свідків не подавалася. Також позивачкою чи її представниками не заявлялося клопотання про витребування доказів на підтвердження обставин щодо тиску під час написання заяви про звільнення чи про відізвання такої заяви, у отриманні яких у позивачки були складнощі.

Виходячи із тих обставин, які були встановлені на підставі належних та допустимих доказів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про недоведеність позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді