У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 21 жовтня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Писаної Т.О., Ситнік О.М., головуючого суддів: за Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2015 року, в с т а н о в и л а: У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 99 600 гривень, пеню в розмірі 4 824 гривні 46 копійок, інфляційні нарахування в розмірі 3 486 гривень, 3 % річних в розмірі 1 113 гривень 34 копійки, посилаючись на те, що 10 червня 2011 року між ним та відповідачем було укладено усний договір позики грошових коштів на суму 430 000 гривень, а також між його сестрою ОСОБА_8 та відповідачем як директором ТОВ «Контекст» нотаріально посвідчений договір позики на суму 236 800 гривень. Відповідач регулярно частинами здійснювала погашення за усним договором позики, і станом на 30 листопада 2012 року заборгованість за договором позики становила 190 000 гривень, а тому ними було вирішено укласти новий договір позики, на підтвердження якого відповідач написала розписку із зобов'язанням повернути позику до 01 листопада 2013 року. Посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала, частину позики в сумі 99 600 гривень не повернула, в позасудовому порядку спір вирішити відмовляється, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь вказану суму заборгованості, пеню, інфляційні та 3 % річних. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 99 600 гривень суми боргу, пеню в сумі 4 824 гривні 46 копійок, інфляційні нарахування в сумі 3 486 гривень, три відсотки річних в сумі 1113 гривень 34 копійки - всього 109 023 гривні 34 копійки. Вирішено питання про стягнення судового збору. У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7. просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту укладення договору позики від 10 червня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в тому числі і факту передачі коштів від позикодавця до позичальника у розмірі 190 000 гривень, а також врахував, що розписка не містить жодних даних про позикодавця чи особу, на чию користь ОСОБА_6 взяла на себе зобов'язання з погашення позики. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики, а також зазначив, що норми Цивільного кодексу України не містять вимог про обов'язкову наявність розписки (або іншого документа) як єдиного належного доказу на підтвердження отримання позичальником визначеної грошової суми. Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна. Відповідно до ст. ст. 213, 214, 3016 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа № 6-74цс14). Досліджуючи боргову розписку, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63 цс13). Як вбачається з матеріалів справи, 30 листопада 2012 року ОСОБА_6 надала розписку, в якій зобов'язалась залишок позики у розмірі 190 000 гривень до 01 січня 2013 року повернути повністю або частково. Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що зі змісту наданої розписки, яка знаходиться на руках у позивача, а відтак презюмується, що написана саме йому, вбачається обов'язок відповідача повернути борг у розмірі 190 000 гривень до 01 січня 2013 року. Частину коштів у зазначений строк ОСОБА_6 повернула, однак борг у розмірі 99 600 гривень залишається неповернутим, доказів про належність розписки іншій особі нею не надано, як і не заперечується факт її особистого написання, у зв'язку з чим правильно вважав, що вказана розписка внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й отримання грошової суми позичальником, яка у розписці реально визнає борг. Встановивши вказані обставини, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму позики з урахуванням пені, індексу інфляції та трьох відсотків річних на підставі ст. ст. 526, 625 ЦК України. Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права не ґрунтуються на матеріалах справи, зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом оцінки, і висновків суду не спростовують. Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального й матеріального права, а тому передбачених ст. 338 ЦПК України підстав для його скасування не вбачається. Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити. Рішення апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Т.О. Писана О.М. Ситнік