Номер провадження: 22-ц/785/4541/15
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Книгиницького О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Одеської міської ради - «Про визнання права користування жилим приміщенням в гуртожитку», -

ВСТАНОВИЛА:

28.01.2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зазначеним позовом, по якому просила визнати за нею та її неповнолітнім сином ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням кімнати у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

В обгрунтування вимог, позивач посилалась на те, що з 01.09.1999 року по 10.03.2003 року, вона працювала на Одеському цегляному заводі у зв'язку з чим їй було виділено житлову кімнату у гуртожитку, який належав підприємству. У 2001 році зареєстровано місце проживання позивача у кімнаті № 6 цього гуртожитку. В 2007 році за розпорядженням коменданта її було переселено в кімнату № 20 гуртожитку, де вона проживає до теперішнього часу, тобто понад сім років, сплачує комунальні послуги, а також послуги з водопостачання та спожиту електроенергію. На даний час вона не може зареєструватися за місцем фактичного проживання та в подальшому реалізувати своє право на приватизацію кімнати згідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» оскільки відсутній документ, на підставі якого вона була вселена в гуртожиток та була зареєстрована в кімнаті № 6..

Позивач до суду не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача Одеської міської ради до суду не з'явився, був сповіщений належним чином.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.03.2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

09.04.2015 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, рішення районного суду просить скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, районний суд виходив із того, що позивач не довела належними доказами правомірність свого вселення та проживання в гуртожитку.

С такими висновками суду колегія суддів не погоджується.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає частково.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з урахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Встановлено, що на балансі орендного підприємства «Одеський завод керамічних виробів» (у теперішній час ТОВ «Буддеталь») до 1993 року перебували три гуртожитки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Згідно договору купівлі-продажу № 27 від 6 листопада 1993 року здійснена приватизація цілісного майнового комплексу вказаного орендного підприємства, однак обов'язку з утримання гуртожитків за адресами: АДРЕСА_1 цим договором не було передбачено.

Згідно наданим позивачем до матеріалів справи письмовим доказам, зазначені два гуртожитки не увійшли до складу приватизованого майна ТОВ «Одеський завод керамічних виробів» ( у т.ч. ТОВ «Буддеталь») та зняті з балансу товариства ( а.с.52-53).

Також, не вирішено питання щодо передачі житлового фонду до комунальної власності м. Одеси відповідно порядку, передбаченому Законом України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» ( а.с. 51-53).

ОСОБА_2 була прийнята на роботу до ТОВ «Буддеталь» 1 вересня 1999 року та була звільнена за власним бажанням 10 березня 2003 року ( а.с.6).

Під час перебування в трудових відносинах з ТОВ «Буддеталь», позивач була вселена в гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1, кімната № 6 та зареєстрована, згідно штампу в паспорті - 2 лютого 2001 року ( а.с. 14).

Також, з матеріалів справи убачається, що з 2007 року ОСОБА_2 проживає в кімнаті АДРЕСА_1 сплачує усі необхідні комунальні платежі.

15 квітня 2014 року ОСОБА_2 була знята з реєстрації в кімнаті № 6 будинку АДРЕСА_1, а в реєстрації в кімнату гуртожитку № 20, за вказаною адресою, їй було відмовлено з підстав відсутності документа, що підтверджує право на проживання в жилому приміщенні. ( а.с. 14, 49)

Таким чином, колегія суддів вважає, що між сторонами дійсно виникли правовідносини щодо житлових прав ОСОБА_2 на кімнату в гуртожитку.

Отже, на час звернення до суду, ОСОБА_2 постійно проживає в кімнаті гуртожитку підтримує її в належному технічному стані, несе всі витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг, однак її право на житло фактично не визнане відповідачем, вона позбавлена можливості зареєструватись за місцем постійного проживання, що перешкоджає її в повній мірі реалізовувати свої права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, зокрема, щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Колегія суддів вважає, що позивач обрала передбачений законом спосіб захисту не оспорюваних її житлових прав, оскільки вона позбавлена можливості іншим шляхом відновити свої житлові права.

Зважаючи на наведене, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, як закону прямої дії, визначено, що «Кожен має право на житло…Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду», а положеннями ст. 64 гарантовано, що «Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями…47…».

Ствердження позивача щодо законності вселення в 2001 році в кімнату № 6 в будинку АДРЕСА_1, послідуючого переселення її в 2007 році адміністрацією гуртожитку в кімнату АДРЕСА_1 та постійного проживання в цій кімнаті по теперішній час відповідачем нічим не спростовані.

Отже, відповідно до положень ст. ст. 127, 129 ЖК України у позивача виникло право на користування жилим приміщенням у гуртожитку, а тому її право підлягає судовому захисту.

Наведеним обставинам, суд першої інстанції не надав належну правову оцінку, що призвело до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачем були надані належні допустимі письмові докази на підтвердження доводів та позовних вимог.

Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів, приймаючи до уваги вищевикладене, вважає, що твердження позивача є недоведеними та непідтвердженими, у зв'язку з чим неспроможними та не маючими підстав та доведеності для задоволення позову.

Враховуючи, що районним судом були невірно встановлені обставини по справі, а також неповне з'ясовані обставини по справі, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, відповідно до п. п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 та її неповнолітнім сином ОСОБА_3 право користування житлом у гуртожитку: кімнатою АДРЕСА_1

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

23.09.2015 року м. Одеса