№ 4-с-38-15
(№ 760-699-15-ц)
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25. 09. 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Бобровник О. В.

при секретарі: Яковенко н. К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, Перший відділ ДВС Тернопільського міського управління юстиції, ОСОБА_2 - про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, заінтересовані особи: Відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, Перший відділ ДВС Тернопільського міського управління юстиції, ОСОБА_2.

Скаржник мотивувала свої вимоги тим, що 20.12.2013 р. рішенням Солом'янського районного суду м. Києва у цивільній справі № 760/18962/13-ц, провадження № 2-5341/13, були частково задоволенні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені по аліментам.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2014 р. було ухвалене нове рішення по справі, яким позовні вимоги були задоволенні повністю.

Виконавчий лист № 2-5341/13 від 29.04.2014 р. перебував на виконанні ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві.

21.08.2014 р. державний виконавець ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Соловйов

В.В. прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 43195399.

Виконавче провадження було закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто у зв'язку з направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Правовою підставою стала заяв боржника, що останній фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1

Скаржник вважає, що своїми діями державний виконавець ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Соловйов В.В. порушив вимоги Закону України «Про виконавче провадження», що полягають у тому, що він прийняв своє рішення виключно виходячи із заяви боржника, без належних доказів та правових підстав.

В зв'язку із зазначеним скаржник вважаючи свої права порушеними просила суд:

- визнати протиправними дії державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Соловйова В.В. щодо винесення ним постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 43195399 від 21. 08. 2014 року;

- скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 43195399 від 21. 08. 2014 року.

Скаржник в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила, жодних заяв чи клопотань до суду не подавала.

Суд перевіривши матеріали справи вважає, що в справі достатньо доказів для прийняття рішення у даній справі, а тому вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність скаржника.

Відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надали до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника Відділу.

Перший відділ ДВС Тернопільського міського управління юстиції в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

В процесі розгляду справи ОСОБА_2 були надані до суду заперечення на подану скаргу в яких ОСОБА_2 посилаючись на правомірність дій державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 20.12.2013р. рішенням Солом'янського районного суду м. Києва у цивільній справі № 760/18962/13-ц, провадження № 2-5341/13, були частково задоволенні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені по аліментам.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2014 р. було ухвалене нове рішення по справі, яким позовні вимоги були задоволенні повністю.

Вбачається, що виконавчий лист № 2-5341/13 від 29.04.2014 р. перебував на виконанні ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві.

Судом встановлено, що 21.08.2014 р. державний виконавець ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Соловйов В.В. прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 43195399.

Вбачається, що виконавче провадження було закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто у зв'язку з направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Правовою підставою стала заяв боржника, що останній фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1

Скаржник вважає, що своїми діями державний виконавець ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Соловйов В.В. порушив вимоги Закону України «Про виконавче провадження», що полягають у тому, що він прийняв своє рішення виключно виходячи із заяви боржника, без належних доказів та правових підстав, в зв'язку з чим скаржник просив суд про задоволення скарги на що слід зазначити наступне.

Пункт 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувана або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі, якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках.

У заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника (п.2 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

ОСОБА_2 в поданих запереченнях посилався на те, що стягувагу (ОСОБА_1.) було добре відомо про зміну місця реєстрації та фактичного місця проживання боржника (ОСОБА_2) з адреси: 02152, АДРЕСА_1 на адресу: 46000. М.Тернопіль, АДРЕСА_2 ще у квітні 2014 року на стадії апеляційного оскарження рішення Солом'янського районного суду міста Києва за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо стягнення пені по аліментах на підставі якого, видавався, а в наступному і пред'являвся для виконання зазначеного судового рішення судовий наказ у виконавчу службу.

Таким чином вбачається, що ОСОБА_1 була проінформована, що ОСОБА_2 на момент відкриття виконавчого провадження фізично і юридично перебував у м.Тернопіль, однак виконавче провадження за виконавчим листом №2-5341/13 від 29.04.2014 року було відкрито саме у ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві.

Згідно п. 10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

21.08.2014 року державний виконавець ВДВС Печерського РУЮ у м. Києва Соловйов В.В. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВК №43195399 у зв'язку із направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби України» на підставі п. 10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.3 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 383 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження

мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або

бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби

під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх

права чи свободи.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Із зазначеного вище вбачається, що при вирішенні питання про закінчення виконавчого провадження органи державної виконавчої служби мають діяти в межах повноважень та у спосіб який передбачений законом, а саме Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку що державний виконавець ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Соловйов В.В. при винесенні рішення про закінчення виконавчого провадження ВП № 43195399 діяв в межах вимог ЗУ «Про виконавче провадження», а скаржниками не було доведено обставин на які вона посилались як на підставу своїх вимог, в зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст.. ст.. 19, 20, 49 ЗУ „Про виконавче провадження", ст.. ст.. 8, 19 Конституції України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 383-388 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: