АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/827/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/42/К/15 суддя Шумська О.В.
Категорія - 47 (I) Доповідач - Бондар Я.М.
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі - Булах К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі, цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Софіївського районного суду м. Кривого Рогу від 08 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове", третя особа - відділ Держземагентства в Софіївському районі Дніпропетровської області, про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості по орендній платі, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове" (далі ТОВ "Степове") про розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості по орендній платі. Зменшивши позовні вимоги просила розірвати договір оренди земельної ділянки від 03.05.2012 року (реєстраційний номер в Держземагентстві №01581 реєстрація від 30.07.2012 року), укладений між ОСОБА_1 та ТОВ "Степове"; а також стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 362,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником земельної ділянки площею 8,61 га., що розташована на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області. 03 травня 2012 року між нею та ТОВ "Степове" було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 5 років. Згідно акту прийому-передачі об'єкту оренди, що є невід'ємною частиною договору позивачка передала в строкове платне користування належну їй на праві власності земельну ділянку ТОВ "Степове". Відповідач не виконує обов'язку по сплаті орендної плати за умовами договору, у зв'язку з чим позивачка звернулась до суду з вказаним позовом.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповноту дослідження доказів та неправильність з'ясування обставин справи, поставила питання про скасування вказаного рішення та ухвалення нового, яким просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача зазначила, що судом не було досліджено чи була системність у виплаті орендної плати із затримкою чи не була, оскільки сам відповідач не заперечує затримку у виплаті орендної плати на 8 місяців, що в свою чергу є порушенням істотної умови договору оренди земельної ділянки, а отже є підставою для розірвання договору оренди.

В порушення норм чинного законодавства суд не належним чином та невірно виклав обставини справи зазначивши в оскаржуваному рішенні те, що ТОВ "Степове" своєчасно виконало свої договірні зобов'язання перед позивачем за 2012 рік, фактично не перевіривши цього.

Крім того, суд безпідставно та не законно відхилив клопотання позивача, відносно вимоги зобов'язання відповідача ТОВ "Степове" надати свої статутні документи, з метою з'ясування чи мало ТОВ "Степове" повноваження на укладання договору оренди земельної ділянки взагалі.

Порушення норм процесуального права з боку суду першої інстанції полягало, ще в тому, що позивача по справі та його представника було позбавлено можливості ознайомитись з журналами судового засідання від 04.08.2014 року та від 08.09.2014 року так як на момент ознайомлення з матеріалами справи 12.09.2014 року вони були відсутні у матеріалах справи.

В письмових запереченнях представник відповідача, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дотримання норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, а також повноту дослідження доказів і встановлення обставин справи, просив відхилити апеляційну скаргу, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 8,61 га., розташованої на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.

03 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Степове" укладено договір оренди земельної ділянки б/н строком на 5 років.

Акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду складено 31.07.2012 року.

Згідно з п.4 Договору оренди встановлено розмір орендної плати 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, що на 2012 рік складає суму 8110,19 грн. До розміру орендної плати включена сума, яка дорівнює розміру податку на доходи орендодавця, які він повинен сплатити до бюджету згідно з чинним законодавством. Вказана сума прибуткового податку не сплачується орендодавцеві, а перераховується Орендарем до відповідного бюджету згідно з чинним законодавством України. Орендна плата виплачується орендарем до 31 грудня кожного року дії Договору оренди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата орендної плати відповідачем за 2013 рік була затримана лише на незначний період та носила нерегулярний характер, а доказів щодо систематичного порушення виплати орендної плати позивачем не надано та дійшов висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ч.1 ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Частиною 1 ст. 626, ст. 629, 651, 654 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (ч. 14 Закону України "Про оренду землі").

Частиною 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Як убачається з тексту договору оренди укладеного між сторонами 03 травня 2012 року його умовами визначено всі істотні умови, передбачені ч.1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі".

ОСОБА_1 в порядку встановленому законом передала об'єкт оренди орендарю у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, а ТОВ "Степове" приступило до використання земельної ділянки.

Відповідно до п. 9.4 договору орендар зобов`язаний своєчасно сплачувати орендну плату, тобто до 31 грудня кожного року (п.4.4).

Звертаючись у травні 2014 року до суду з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки, ОСОБА_1 посилалась на систематичну несплату орендної плати ТОВ "Степове" орендодавцю, та просила стягнути орендну плату за 2013-2014 роки.

Протягом розгляду даної справи заборгованість по орендній платі за 2013 рік була погашена відповідачем, у зв'язку чим позивачем було зменшено позовні вимоги - позивач в особі представника наполягала лише на розірванні договору оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, за 2013 рік позивачу нарахована орендна плата у сумі 8110,19 грн., із яких утримано 1216,53 грн. прибуткового податку у відповідності до положень Розділу ІV Податкового кодексу України та виплачено орендну плату частинами в різний час - в 2013 році (без дати) за відомістю на видачу кукурудзи (а.с. 60), 17 липня 2013 року - за відомістю на видачу ячменю (а.с.61), та видано позивачу за платіжною відомістю виплати паїв від 06 серпня 2014 року (а.с.62).

Отже колегія суддів погоджується з доводами позивача щодо несвоєчасного розрахунку з нею орендарем за 2013 рік.

Разом з тим, у висновках Верховного Суду України викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах від 01.03.2013 року зазначено, що згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом ст. 21 Закону України "Про оренду землі" розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Пунктом "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата, зокрема, орендної плати.

За змістом зазначених норм договір оренди землі можливо розірвати лише в разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання. (постанова Верховного Суду України від 12 грудня 2012 р. у справі № 6-146цс12).

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В порушення вимог вищезазначених статей позивач не надала суду доказів щодо систематичної несплати (недоплати, порушення термінів виплати орендної плати тощо) орендарем орендної плати, тому доводи апеляційної скарги щодо не дослідження питання щодо систематичної затримки у виплатах та невірного трактування судом першої інстанції такого поняття як систематична несплата орендної плати не можуть бути взяті до уваги.

Крім того, зміст самої уточненої позовної заяви містить вимогу лише щодо несвоєчасної виплати орендної плати за 2013 рік.

Не заслуговують на увагу і доводи представника позивача щодо відхилення клопотання про витребування у відповідача установчих документів з метою з'ясування повноважень ТОВ "Степове" на укладання договору оренди земельної ділянки взагалі, оскільки, звертаючись до суду з позовом та змінюючи позовні вимоги під час розгляду справи, позивач в якості відповідача по справі вказала ТОВ "Степове" та клопотань з приводу неналежності відповідача не заявляла.

Окрім того, з'ясування повноважень ТОВ "Степове" на укладання договору оренди земельної ділянки не було предметом спору та розгляду у суді першої інстанції.

Інші доводи представника позивача колегія суддів до уваги не сприймає, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці і відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України юридичного значення для вирішення справи не мають.

Доводи апеляційної скарги представника позивача щодо численних порушень судом вимог процесуального законодавства також на увагу не заслуговують, оскільки перелічені представником позивача порушення не призвели до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного рішення, тому відповідно до вимог ч.3 ст.309 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: