АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1082/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3083/15Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю. Д. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Гальонкіна С.А., Акопян В.І.

при секретарі Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 27 серпня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 11 496,50 доларів США, що за станом на 06 березня 2015 року складає 263 154 грн. 88 коп. за кредитним договором від 11 грудня 2006 року та судові витрати, обґрунтовуючи вимоги тим, що у порушення умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 27 серпня 2015 року відмовлено в задоволенні позову, в зв'язку зі спливом строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що висновок суду про початок перебігу строку позовної давності у спірних правовідносинах суперечить змісту ст.1048 ЦК України та п.7.1. кредитного договору.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у сумі 11 844 доларів США для купівлі автомобіля зі сплатою 1% на місяць на залишок суми заборгованості. Кінцевий термін повернення кредиту - 10 грудня 2012 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором у той же день між сторонами укладений договір застави автомобіля марки Пежо 206, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

20 лютого 2009 року ОСОБА_2 передав ПАТ КБ «Приватбанк» заставний автомобіль для його реалізації у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

22 травня 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» реалізував заставний автомобіль за ціною 41 042 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 24 лютого 2011 року задоволений позов ПАТ КБ «Приватбанк» - стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором від 11 грудня 2007 року у розмірі 4 497,21 доларів США. Заборгованість розрахована за станом на 18 серпня 2010 року.

Згідно розрахунку Банку заборгованість ОСОБА_2 за укладеним кредитним договором за станом на 06 березня 2015 року становить 15 993,71 доларів США, з яких 3 477,61 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 633, 91 доларів США - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами, 528,90 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 10 353,29 доларів США - пеня за порушення умов користування кредитом.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив надані сторонами докази, належно їх оцінив і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. При цьому суд правомірно виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду і підстави для його поновлення відсутні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст.258 ЦК України загальний строк позовної давності - три роки.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 2.3.3. кредитного договору від 11 грудня 2007 року передбачено, що у разі невиконання позичальником зобов'язань за цим договором Банк має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому щодо зобов'язань, термін яких не настав, вважається, що термін настав у зазначену у повідомленні дату.

Наведене положення договору кореспондується з приписами ч.2 ст.1050 ЦК України, згідно яких якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Таким чином, за змістом зазначених правових норм Банк, звертаючись до позичальника з вимогою, у тому числі і шляхом пред'явлення позову, про дострокове погашення кредиту змінив кінцевий строк виконання зобов'язань за укладеним кредитним договором. При цьому цей строк збігається з датою, за станом на яку розрахована заборгованість у позові.

Як убачається зі змісту рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 24 лютого 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» використав надане йому право і змінив кінцевий строк виконання зобов'язань - з 10 грудня 2012 року на 18 серпня 2010 року (дата, за станом на яку нарахована заборгованість у позові про дострокове повернення кредитних коштів).

Банк звернувся до суду з позовом у березні 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Таким чином, Банк після ухвалення 24 лютого 2011 року судового рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором (а.с.11) мав право у разі невиконання цього рішення пред'явити позов до відповідача в порядку ч.2 ст.625 ЦК України. Проте, таке право мало бути реалізоване Банком за загальним правилом у межах строку позовної давності (ст.258 ЦК України).

Апеляційна скарга не містить нових засобів доказування, її доводи не спростовують висновків суду, отже рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 27 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А. Лобов

Судді: С.А. Гальонкін

В.І. Акопян

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов