АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 754/7714/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Мальченко О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Семенюк Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» про стягнення суми неодержаної заробітної плати,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у травні 2015 року.

Зазначав, що 21.01.1987 року він був прийнятий слюсарем-сантехніком 6-го розряду на дільницю протипожежної автоматики та димовидалення по переводу з Київського СМУ ППА та ОС на «Поліграфічний комбінат ЦК ЛКСМУ «Молодь», правонаступником якого є ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів». 07.08.2014 року його посада була скорочена. 06.10.2014 року йому було запропоновано залишитися в цеху з перекваліфікацією зі збереженням середньої заробітної плати, на що він погодився. 17.04.2015 року звільнився за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. З 04.11.2014 року його заробітна плата була скорочена на 24 %, внаслідок чого ним було недоотримано заробітну плату та премію за листопад та грудень 2014 року. Крім того, ним недоотримано оплату за відпустку за 2015 рік та за невикористану відпустку за 68 днів у розмірі 1 632 грн . Згідно колективного договору на 2015 рік відповідач невірно розрахував та недоплатив йому одноразову грошову виплату у розмірі 11 847,32 грн.

Також зазначав про затримку виплати належних йому сум, оскільки остаточній розрахунок з ним було проведено 07.05.2015 року. Враховуючи викладене просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму ненарахованої та невиплаченої за скорочення заробітної плати на 24 % у розмірі 3 065,00 грн., заборгованість по оплаті за відпустку 2015 року та за невикористану відпустку у розмірі 1 632 грн., суму недоплаченої одноразової грошової винагороди за безперервний стаж у розмірі 11 847,32 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку відповідно до ст.117 КЗпП України .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 21.01.1987 року позивач був прийнятий слюсарем-сантехніком 6-го розряду на дільницю протипожежної автоматики та димовидалення по переводу з Київського СМУ ППА та ОС на «Поліграфічний комбінат ЦК ЛКСМУ «Молодь», правонаступником якого є ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів».

З 05.07.1995 року на базі Видавництва ЦК ЛКСМУ «Молодь» було створене підприємство відповідача. Згідно з наказом відповідача від 20.06.1996 №405-к посаду позивача було перейменовано на посаду «монтажник санітарно-технічних систем і устаткування».

У зв'язку із зміною організаційної структури та штатного розпису підприємства посаду монтажника санітарно-технічних систем і устаткування Цеху охоронно-пожежної сигналізації та автоматики, яку займав позивач, було скорочено, що підтверджується наказами ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» №816-к від 31.07.2014 року та №841-к від 05.08.2014 року.

Відповідно до поданої позивачем заяви від 03.10.2014 року та наказу відповідача від 03.10.2014 № 1116-к «Про особовий склад» ОСОБА_2 було переведено до Цеху технічних засобів безпеки та зв'язку та дозволено професійне навчання з професії слюсаря з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики.

По закінченню професійного навчання та проведеної атестації кваліфікаційною комісією на підставі Протоколу №8 від 04.11.2014 року позивачу присвоєно 6-й розряд слюсаря з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики.

На підставі наказу ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 04.11.2014 №1237-к «Про підвищення кваліфікації» позивачу з 04.11.2014 присвоєно 6-й розряд слюсаря з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики з почасово-преміальною оплатою праці 17,74 грн. за годину, з яким позивач був ознайомлений 05.11.2014 року.

Наказом від 31.12.2014 року № 1471-к «Про надбавку за професійну майстерність» з 05.01.2015 позивачу була встановлена надбавка за високу професійну майстерність у розмірі 24 % тарифної ставки.

На підставі заяви ОСОБА_2 про звільнення від 13.03.2015 року, наказом від 17.04.2015 №357-к «Про особовий склад» позивача було звільнено за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» у день звільнення було здійснено виплату позивачу усіх належних йому на момент звільнення грошових сумм, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно до вимог ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

За ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати відносяться інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з п. 3.2. та п 3.2.10 Колективного договору Поліграфічного комбінату «Україна» на 2015 рік працівникам комбінату можуть встановлюватися надбавки, зокрема робітникам 6-го розряду за високу професійну майстерність у розмірі 24 % тарифної ставки.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що застосовування до працівників форми стимулювання праці у вигляді надбавки за високу професійну майстерність, за умови виконання працівником своєї роботи на високому професійному рівні є правом , а не обов'язком підприємства.

Надбавка за високу професійну майстерність у розмірі 24 % тарифної ставки була встановлена позивачу з 05.01.2015 року на підставі наказу від 31.12.2014 року № 1471-к «Про надбавку за професійну майстерність».

Зважаючи на викладене підстав для нарахування позивачу надбавки за високу професійну майстерність за період з листопада 2014 року по грудень 2014 року у відповідача не було, а тому позовні вимоги в цій частині суд першої інстанції вірно визнав необґрунтованими.

Щодо недоотримання позивачем оплати за відпустку за 2015 рік та невикористану відпустку за 68 днів слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи у 2015 році позивач знаходився двічі у черговій щорічній відпустці.

На підставі наказу №1431-в від 16.12.2014 року позивач перебував у щорічній відпустці тривалістю 14 днів з 02.01.2015 року по 16.01.2015 року за період роботи з 21.01.2012 року по 20.01.2013 року.

Відповідно до п. п. 2,3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основана заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці ; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії, винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Заробітна плата позивача застосована дня визначення розміру оплати часу щорічної відпустки з 02.01.2015 по 16.01.2015 становила 260,7475 грн. за один день, відповідно за 14 календарних днів щорічної відпустки з 02.01.2015 року по 16.01.2015 року нарахована сума - 3 650 грн. 47 коп . ( 14 календарних днів х 260,7475 грн. = 3 650,47 грн.).

На підставі наказу №135-в від 13.03.2015 року позивач перебував у черговій щорічній відпустці тривалістю 16 днів з 01.04.205 року по 17.04.2015 року за період з 21.01.2013 року по 20.01.2014 року.

Заробітна плата позивача застосована для визначення розміру оплати часу щорічної відпустки становила 262,7160 грн. за один день. Відповідно за 16 календарних днів щорічної відпустки нарахована сума складає 4 203,46 грн. (16 календарних днів х 262,7160 грн. = 4 203,46 грн.).

Згідно з ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Тобто, виплата компенсації за невикористані дні відпустки передбачена саме за останній рік, який передував звільненню, якщо працівник не використав щорічну відпустку зі своєї вини.

Як вбачається з довідки про нарахування компенсації за невикористані дні відпустки, яка затверджена підписом головного бухгалтера та бухгалтера ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів», станом на дату звільнення 17.04.2015 року у ОСОБА_2 було 38 календарних днів невикористаної шорічної відпустки.

Кількість календарних днів за 12 місяців до дати звільнення становить 355, а заробітна плата 93 753,92 грн. Таким чином середній заробіток за 1 календарний день становить 264,10 грн., а компенсація за 38 календарних днів становить 10 035,80 грн. (264,10 грн. *38). З урахуванням обов'язкових утримань, передбачених чинним законодавством, сума до виплати становить 8 072,79 грн.

Вказана сума була виплачена позивачу, що останнім не заперечується, а тому підстави для задоволення позовних вимог, щодо стягнення оплати за відпустку 2015 року та невикористану відпустку колегія суддів вважає необґрунтованим.

Крім того, колегія суддів враховує, що ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді позивачем не було надано належних доказів на підтвердження наявності у нього невикористаної відпустки саме в розмір 68 днів.

Суд першої інстанції також вірно відмовив у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми недоплаченої одноразової допомоги в розмірі 11 847,32 грн., оскільки у відповідності до вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та Колективного договору ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» на 2015 рік відповідач правильно порахував суму одноразової допомоги, яка складається з 6 середньомісячних заробітних плат в розмірі 36 242,82 грн.

Посилання позивача на необхідність виплати йому 7 середньомісячних заробітних плат, як передбачає п. 6.2 Колективного договору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки даний пункт встановлює розмір одноразового заохочення в розмірі 7 заробітних плат для працівників, які мають безперервний стаж роботи понад 30 років.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що позивач був прийняти до позивача у 1987 році та звільнений у 2015 році, а тому його безперервний стаж роботи складає 28 років, у зв'язку з чим сума до виплати становить 6 середньомісячних заробітних плат, як і було нараховано відповідачем.

Щодо вимоги позивача про виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку слід зазначити наступне.

У відповідності до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця, щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 17.04.2015 року позивачу належали до нарахування грошові кошти у розмірі : 2 962,00 грн. - премія до ювілею (підстава наказ № 352 від 16.04.2015); 10 035,80 грн. - компенсація за 38 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (підстава наказ від 17.04.2015); 36 243,18 грн. - одноразова грошова виплата при виході на пенсію у розмірі 6-ти середньомісячних зарплат (підстава наказ №357 від 17.04.2015 р. ) ; 1 800, 00 грн. - частина премії за березень 2015 року . Всього станом на 17.04.2015 року нараховано 51 040,98 грн. , з якої було утримано обов'язкові податки і збори в сумі 11 042,69 грн. При звільненні позивача 17.04.2015 йому належало виплатити грошові кошти в сумі 39 998,29 грн.

На підставі наказу від 17.04.2015 № 357-к у день звільнення позивача - 17.04.2015 року відповідачем було здійснено виплату позивачу всіх належних на дату звільнення грошових коштів. Перерахування на картковий рахунок позивача грошових коштів в сумі 40 000,00 грн. підтверджується відміткою банку на платіжній відомості від 17.04.2015 року № 435.

Не є підставою для застосуванням вимог ст. 117 КЗпП України виплата позивачу частини премії за березень 2015 року та винагороди за 2014 рік в розмірі 2 589,72 грн. 06.05.2015 року, тобто після звільнення, оскільки вказані виплати були нараховані відповідачем на підставі наказу №376-к «Про преміювання» від 21.04.2015 року та наказу №400-к від 29.04.2015 року «Про виплату винагороди». Враховуючи що вказані накази були прийняті на підприємстві після звільнення позивача, то станом на 17.04.2015 року у відповідача не було підстав для їх виплати.

Доводів на незаконність висновків суду першої інстанції в цій частині апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта на порушення відповідачем порядку нарахування компенсації за невикористану відпустку, оскільки Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата, доплати і надбавки, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно довідки про нарахування компенсації за невикористані дні відпустки позивача при нарахуванні компенсації були враховані і 13-а зарплата в розмірі 5 045,49 грн., нарахована у травні 2014 року, і винагорода за рік в розмірі 4 969,92 грн., нарахована у червні 2014 року, на які посилається апелянт (а.с. 71-73).

В той же час, згідно з розділом III п. 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: