АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Волошиної В.М.

при секретарі Івановій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити дії, стягнення винагороди, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 756/5265/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10913/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Маринченко М.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Київжитлоспецексплуатація» про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити дії, стягнення винагороди, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Уточнивши свій позов просив скасувати наказ про звільнення від 12 лютого 2015 року № 31-к, поновити його на роботі, зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення та звільнити його згідно його заяви від 06 лютого 2015 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 02 березня 2015 року, стягнути незаконно невиплачену премію за січень 2015 року у розмірі 2114 грн. 74 коп. та винагороду за підсумками роботи за 2014 рік у розмірі 7 783 грн. 43 коп., стягнути незаконно невиплачену суму, що при розрахунку належить позивачу, у розмірі 3075 грн. 18 коп., стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 5 653 грн. 70 коп., стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 30 січня 2013 року по 12 лютого 2015 року, він працював у КП «Київжитлоспецексплуатація» на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж.

03 грудня 2014 року позивач був повідомлений про майбутнє звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу начальника КП «Київжитлоспецексплуатація» ОСОБА_4 № 268 від 03 грудня 2014 року. У письмовому персональному попередженні про звільнення було зазначено, що посада позивача скорочується у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, при цьому з самим наказом і додатками до нього його не було ознайомлено.

Як стало відомо позивачу, скорочення штатів здійснювалося з метою підвищення ефективної діяльності дирекції, однак він не розуміє як звільнення працівників, які тривалий час бездоганно працювали на підприємстві, сприятиме покращенню роботи підприємства позивачу не роз'яснено.

12 грудня 2014 року позивача ознайомлено з наказом начальника КП «Київжитлоспецексплуатація» ОСОБА_4 №289-к від 03 грудня 2014 року, відповідно до якого відділу кадрів доручено попередити працівників дирекції про наступне вивільнення не раніше ніж через два місяці після ознайомлення з цим наказом згідно з додатком та забезпечити їх можливе працевлаштування на вакантні посади відповідно до штатного розпису. Проте, в додатку до наказу №289-к навпроти прізвища позивача машинописним текстом зазначено, що позивачу посада не пропонується, таким чином, як зазначає позивач, на час виготовлення вказаного наказу начальником було прийнято рішення не пропонувати позивачу ніякої посади.

Також позивач вказує, що він відпрацював повний календарний 2014 рік і за результатами роботи відокремлений підрозділ - Дирекція з розвитку телекомунікаційних мереж, в якому працював позивач, закінчив 2014 рік з прибутком, тому бухгалтерським відділом дирекції працівникам була нарахована винагорода за підсумками 2014 року, в тому числі й позивачу, в розмірі 7783 грн. 43 коп. (6183 грн. 15 коп. з урахуванням передбачених законом відрахувань, податків і зборів), проте відповідачем вказаної винагороди позивачу виплачено не було.

Крім того, за грудень 2014 року позивачу була нарахована та виплачена премія в розмірі 50% від розміру посадового окладу з встановленою надбавкою в розмірі 2114 грн. 74 коп. В січні 2015 року позивач бездоганно працював, не допускав порушень виконавчої та трудової дисципліни, проте позивачу не було виплачено премії за вказаний місяць.

За таких обставин позивач 06 лютого 2015 року подав відповідачу заяву про звільнення з проханням розірвати трудовий договір з 10 лютого 2015 року згідно ч.3 ст. 38 КЗпІІ України за власним бажанням з підстав невиконання відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору.

10 лютого 2015 року позивача звільнено не було. Натомість 12 лютого 2015 року наказом №31-к від 12 лютого 2015 року позивача було звільнено у зв'язку із скороченням штатів за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказане звільнення позивач вважає незаконним, оскільки йому підприємством: не було запропоновано переведення на іншу роботу, не надано список наявних вакантних місць на підприємстві, що не дало йому змоги самостійно прийняти: чи відмовитись від запропонованої посади. Крім того, відповідач не мав повноважень на проведення скорочень працівників, оскільки власником підприємства є територіальна громада м. Києва, а уповноваженим органом є Департамент житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) і Департамент комунальної власності м. Києва, які й повинні приймати рішення про вивільнення працівників, а не сам начальник ОСОБА_4 Позивачу не було виплачено належної йому винагороди за підсумками роботи за 2014 рік, а також необґрунтовано та неправомірно позбавлено премії за січень 2015 року.

Позивач посилався на те, що незаконне позбавлення його винагороди за підсумками роботи за 2014 рік та премії за січень 2015 року спричинило незаконне зменшення компенсаційних виплат при звільненні, які розраховуються з середнього заробітку.

Крім того, позивач вказав, що вказаними незаконними діями відповідача йому було заподіяно моральної шкоди, яка полягає у протиправному позбавленні позивача роботи і заробітку у скрутний час для його родини і всієї країни, втраті нормальних життєвих зв'язків, що вилилося у руйнуванні всього життєвого укладу позивача, у додаткових зусиллях для організації свого життя в умовах безробіття, зриву планів на відпустку, оздоровлення та відпочинок і пошуку нової роботи.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважає встановленими, не правильне застосування і порушення норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно встановив, що працівники призначаються і звільняються з посад начальником підприємства, оскільки в даному випадку мова йде не про звільнення, а про вивільнення в порядку ст. 49-2 КЗпП України, що, на думку апелянта є різними поняттями, а тому начальник КП «Київжитлоспецексплуатація» повинен був погоджувати його вивільнення з Департаментом комунальної власності м. Києва та Департаментом житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради.

Також, апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що службову записку керівника структурного підрозділу до начальника підприємства можна вважати пропозицією нової посади, оскільки сам начальник підприємства до нього з такою пропозицією не звертався.

Однобічними і протиправними, на думку апелянта, є і висновки суду про те, що невиплата йому премії за січень 2015 року та винагороди за підсумками 2014 року є правом підприємства. Враховуючи, що більшість працівників отримали вказані премії, він продовжував сумлінно працювати, а також те, що відповідачем не надано жодного доказу про відсутність коштів на виплату вказаних премій, посилаючись на положення Закону України «Про оплату праці», апелянт вважає, що протиправно був позбавлений премій. Це підтверджується і тим, що йому була нарахована винагорода за відпрацьований повний 2014 рік, проте виплачена не була.

ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі.

Представник КП «Київжитлоспецексплуатація» заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж КП «Київжитлоспецексплуатація» з 30 січня 2013 року по 12 лютого 2015 року.

Наказом КП «Київжитлоспецексплуатація» №268 від 03 грудня 2014 року «Про затвердження нової організаційної структури та штатного розпису Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж КП «Київжитлоспецексплуатація» з метою забезпечення належного виконання покладених на дирекцію завдань та функцій та підвищення ефективності її діяльності з 04 лютого 2015 року введено в дію нову організаційну структуру та штатний розпис дирекції, відповідно до яких скорочено посаду провідного юрисконсульта.

Відповідно до наказу КП «Київжитлоспецексплуатація» №289-к від 03 грудня 2014 року «Про попередження про наступне вивільнення» позивача 03 грудня 2014 року попереджено про скорочення посади, яку він займає, та наступне звільнення не раніше ніж через два місяці після ознайомлення з цим наказом.

Згідно витягу з протоколу №2 засідання профспілкового комітету КП «Київжитлоспецексплуатація» від 29 січня 2015 року профспілковим комітетом надано згоду на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

06 лютого 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою вх. № Б-36, в якій вказав, що йому не виплачено премію за січень 2015 року, чим порушено законодавство про працю та умови колективного договору, у зв'язку з чим просив розірвати з ним трудовий договір з 10 лютого 2015 року на підставі ч.3 ст.З8 КЗпП України за власним бажанням.

Наказом КП «Київжитлоспецексплуатація» №31 -к від 12 лютого 2015 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж КП «Київжитлоспецексплуатація» з 12 лютого 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та компенсації за невикористану відпустку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача було дотримано порядку звільнення у встановлені законом строки, було попереджено позивача про настання звільнення та запропоновано вакантну посаду.

Судова колегія вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо того, що начальник КП не мав право проводити скорочення на підприємстві.

Відповідно до статуту КП «Київжитлоспецексплуатація» повноваження щодо здійснення керівництва підприємством, прийняття на роботу та звільнення належіть начальнику КП «Київжитлоспецексплуатація».

Судова колегія також вважає, що позивач відмовився від запропонованої роботи юрисконсульта відділу ведення договірної роботи, про що поставив свій підпис на службової записці начальнику відділу кадрів ( а.с. 59), проти чого позивач не заперечував.

Оскільки законом не встановлена спеціальна форма такої відмови, то в даному вигляді вона може бути прийнята судом як належна.

Правильно відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо невиплати премії за січень 2015 року та винагороди за підсумками роботи за 2014 рік, суд першої інстанції керуючись «Положенням про оплату праці працівників КП «Київжитлоспецексплуатація» та «Положення про преміювання працівників КП «Київжитлоспецексплуатація» виходив з того, що виплата винагороди за підсумками року та премії є правом підприємства, а не його обов'язком і залежить від фінансових можливостей підприємства та особистого внеску працівників у його роботу.

Оскільки судом не встановлено у діях відповідача порушень законодавства про працю чи умов колективного договору, то було правильно відмовлено у решті позовних вимог щодо наявності підстав звільнення позивача згідно ч. 3 ст.38 КЗпП України та відшкодування йому моральної шкоди.

Судова колегія прийшла до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги позивача відсутні.

Враховуючи викладене, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді