Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/5047/15 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В.

суддів Кочеткової І.В.

Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», Служби у справах дітей Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання поруки припиненою, визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2013 року ПАТ «Фідобанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтерсах неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради, в якій просило виселити ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та скасувати реєстрацію проживання вказаних осіб.

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ПАТ «Фідобанк», Служби у справах дітей Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання поруки припиненою, визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування вимог зазначила, що 28 березня 2008 року між АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 499-в/37 на суму 27 800 дол. США на строк з 26.03.2008 року по 24.03.2023 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 26 березня 2008 року між банком та нею укладено договір поруки № 499-в/37/02 та іпотечний договір № 499-в/37/01, відповідно до якого предметом іпотеки є житловий будинок, що знаходиться на земельній ділянці площею 707 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2010 року задоволено позов ПАТ «СЕБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та стягнуто солідарно зі ОСОБА_3 та з неї як поручителя заборгованість за кредитним договором в розмірі 238 159 грн.

Вказувала, що вимоги банку про виселення та зняття з реєстрації порушують права неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, які зареєстровані та мешкають в житловому будинку АДРЕСА_1. Вважає, що договір іпотеки є недійсним, оскільки укладений за відсутності згоди органу опіки та піклування на передачу будинку в іпотеку, так як на цей час в будинку був зареєстрований та мешкав неповнолітній ОСОБА_4

Крім того, вважає, шо на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України порука за договором № 499-в/37/02 припинена 26 березня 2009 року, оскільки в договорі не встановлено строк, а кредитор протягом шести місяців від дня утворення заборгованості не пред»явив їй вимогу як поручителю. Також, на думку позивача, порука є припиненою і за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України, так як вона не була попереджена банком про укладення 25 лютого 2009 року додаткової угоди № 1 до кредитного договору № 499-в/37, умовами якої було змінено процентну ставку, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності як поручителя.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила визнати поруку згідно договору поруки № 499-в/37/02 від 26 березня 2008 року припиненою; визнати договір іпотеки № 499-в/37/01 від 26 березня 2008 року, укладений між нею та АБ «Факторіал-Банк», недійсним.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2014 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 об'єднано в одне провадження з позовом ПАТ «Фідобанк».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року позов ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради, про виселення та зняття з реєстрації - залишено без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення зустрічного позову.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2015 року апеляційну скаргу задоволено частково: рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року у цій справі скасовано в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним та задоволено позов в цій частині.

Визнано недійсним договір іпотеки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та АБ «Факторіал-Банк» 26 березня 2008 року

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням апеляційного суду Запорізької області, ПАТ «Фідобанк» подало касаційну скаргу.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року касаційну скаргу задоволено частково, рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 щодо поруки, суд першої інстанції виходив із того, що остання в ході розгляду іншої цильної справа визнала позов банку до ОСОБА_3 та до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором, рішенням суду в тій справі заборгованість стягнута з них в солідарному порядку, тому не мається підстав для визнання поруки припиненою. Відмовляючи в позові щодо визнання договору іпотеки недійсним, суд вказував, що з наданих нотаріусу документів було встановлено, що в будинку на час укладення договору іпотеки не зареєстровані і не проживають малолітні та/ або неповнолітні діти, тому у нотаріуса не було підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на передачу в іпотку належного ОСОБА_2 будинку, а тому немає підстав і для визнання цього договору недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 березня 2008 року між АБ "Факторіал-Банк", правонаступником якого є ПАТ "Фідобанк", та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 499-в/37, відповідно до якого останній отримав від банку 27 800 дол. США, зі строком повернення до 24.03.2023 року (Т. 1 а.с. 5-9).

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 26 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 499-в/37/02 та іпотечний договір № 499-в/37/01, предметом якого є житловий будинок, що знаходиться на земельній ділянці площею 707 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, та який належить ОСОБА_2 на праві власності (Т. 1 а.с. 7-9, 10-11).

При укладенні цього договору, ОСОБА_2 надала нотаріусу заву, вказавши в ній, що у будинку, що передається в іпотеку банку, малолітні та/або неповнолітні діти не зареєстровані та не проживають ( Т. 1 а.с. 134).

На підтвердження цих відомостей ОСОБА_2 надала довідку голови квартального комітету, що в будинку АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі зареєстрована вона одна ( Т. 1 а.с. 159).

В п.1.6.8 договору сторони зазначили, що за адресою місцезнаходження майна, яке передається в іпотеку, не проживають та не зареєстровані малолітні та неповнолітні, яких іпотекодавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором (Т. 1 а.с. 131-133).

Обґрунтовуючи свої вимоги про невідповідність договору іпотеки вимогам діючого законодавства, ОСОБА_2 вказувалаа, що з 2005 року постійно зареєстрована і проживає в спірному житловому будинку як власник будинку. Разом з нею зареєстровані та проживають: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 ( Т. 1 а.с. 32). Іншого житла ні позивач, ні її неповнолітні діти не мають.

Згідно з копією паспорта ОСОБА_2 з 08.10.2005 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Доказів зняття з реєстрації за вказаною адресою матеріали справи не містять.

На час укладення договору іпотеки 26 березня 2008р. позивач мала тільки одну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, якому на цей час виповнилось чотири роки, та в зареєстрованому шлюбі не перебувала.

Із свідоцтва про народження ОСОБА_4 вбачається, що запис про батька вчинено у відповідності до статті 135 СК України, а його батьком зазначено ОСОБА_7 ( Т. 1 а.с. 72).

З наданої для огляду в ході апеляційного розгляду справи медичної картки дитини ОСОБА_4 вбачається, що його мати ОСОБА_2 значиться як одинока матір.

Вказана обставина підтверджується також інформацією Управління праці та соціального захисту населення по Ленінському району Запорізької міської ради, згідно з якою ОСОБА_2 з 01.07.2004р. отримує державну соціальну допомогу одинокої матері на дитину ОСОБА_4.

Відповідно до довідки Ленінського РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області від 20.03.2014 року неповнолітній ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 зареєстрований разом з мамою - ОСОБА_2 з 08.10.2005 року (Т. 1 а.с.89).

З довідки про склад сім»ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, виданої ОСОБА_2 начальником Ленінського РВ у м. Запоріжжі УДМС в Запорізькій області 28 вересня 2006р. ( за два роки до укладення договору іпотеки) для пред»явлення до органу праці та соціального захисту, вбачається. що за адресою АДРЕСА_1 мешкають дві особи: ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4 ( а.с. 87).

При попередньому апеляційному розгляді справи на запит апеляційного суду Ленінським районним відділом у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізької області була надана інформація про реєстрацію ОСОБА_4, з якої вбачається, що за адресою спірного будинку реєстрація дитини відбулася 08.10.2005 року, відомості про його зняття з реєстрації за вказаною адресою станом на 2008 рік (час укладання іпотечного договору) відсутні (Т. 1 а.с. 197-200).

Отже, проаналізувавши у сукупності всі вищезазначені докази, колегія вважає, що є підтвердженим той факт, що ОСОБА_4 з 08.10.2005р. проживав в будинку АДРЕСА_1. При цьому, колегія вважає, що переважне значення у вирішенні питання, чи мала дитина право користування жилим приміщенням, є достовірно встновлнний факт проживання дитини в цьому будинку, а не внесення даних про дитину до домової книги.

Крім того, документами офіційного органу, яким здійснювалась на той час реєстрація осіб, підтверджено мешкання дитини разом з матір»ю за вказаною адресою з 08.10.2005р.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК Українимісцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

На додаткове підтвердження вищезазначених обставин свідчить також той факт, що ОСОБА_2 до укладення шлюбу зі ОСОБА_3 в 2012 році значилась як одинока матір, а отже чотирирічна дитина могла проживати тільки з нею.

Відповідна правова позиція вкладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015р.у справі № 6-396-цс15, прийнятій з підстав ст. 355 ЦПК України, яка у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для судів при вирішенні справ із застосуванням відповідної норми матеріального права, щодо якої надано висновок.

Згідно з вказаною правовою позицією, за змістом ст. 29 ЦК України, за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, якщо не буде встановлено інше.

В матеріалах справи відсутні докази, що неповнолітній ОСОБА_4 на час укладання договору іпотеки мав право власності або право користування на жиле приміщення за іншою адресою, ніж адреса спірного будинку. Зазначені докази не були надані представником відповідача також в суді апеляційної інстанції, зокрема, при новому апеляційному розгляді справи.

Таким чином, колегія вважає, що є підтвердженим той факт, що станом на день укладання договору іпотеки син ОСОБА_2 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мав право користування будинком АДРЕСА_1 - за місцем проживання своєї матері.

Тому колегія вважає, що надання переваги судом першої інстанції документам, які мались у нотаріуса, невстановлення дійсних обставин справи щодо наявності у малолітнього ОСОБА_4 права користування іпотечним майном на момент посвідчення договору іпотеки, призвело до неправильного вирішення спору щодо законності іпотеки.

При цьому, колегія вважає, що порушення матір»ю ОСОБА_2 порядку реєстрації всіх мешканців будинку у домовій книзі та надання таких не відповідаючих дійсності відомостей нотаріусу не може бути підставою для позбавлення її дитини права на захист його житлових прав.

Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року і ратифікованої 27.02.1991р., держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З вказаних положень норм національного та міжнародного права щодо захисту інтересів дітей випливає, що власники нерухомого майна, в якому майнові права належать дитині, мають право розпоряджатися таким майном з обов'язковим врахуванням потреб та інтересів дитини, зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку та піклування (з дозволу органу опіки та піклування), а тому отримання власником майна дозволу органів опіки та піклування на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, є необхідним не тільки тоді, коли ці договори стосуються майна дитини, але й тоді, коли вони стосуються її майнових прав, зокрема, права на користування жилим приміщенням. Отримання такого дозволу є необхідною умовою законності відповідного правочину.

У пункті 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз»яснено, що згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК Українита статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Стаття 17 ч.1 п.4 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що підстави припинення іпотеки є визнання іпотечного договору недійсним. На підставі ст. 216 ч.1 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частиною 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та в частині 6 цієї норми, зокрема, зазначено, що правочин, який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Аналіз зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин свідчить про те, що на момент укладення договору іпотеки між ПАТ "Фідобанк" та ОСОБА_2 в будинку, який був переданий в іпотеку, мешкав малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Оскільки передача нерухомості в іпотеку всупереч вимогам ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" відбувалася без попередньої згоди органів опіки та піклування, вказаний правочин не можна визнати таким, що відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому на підставі ст. 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права неповнолітнього сина позивачки - ОСОБА_4.

Колегія додатково наголошує на тому, що надання іпотекодавцем ОСОБА_2 при передачі майна в іпотеку неправдивої інформації щодо відсутності майнових прав на іпотечне майно у будь-яких неповнолітніх або недієздатних осіб не являється підставою для відмови у захисті житлових прав неповнолітнього ОСОБА_4

За таких обставин оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору іпотеки житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Салавата Юлаєва, 7, не можна визнати таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог в зазначеній частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги про припинення поруки, то колегія вважає їх неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

27.10.2010р. Ленінським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення у цивільній справі № 2-8233/2010, яким задоволено позов ПАТ "СЕБ Банк" та зі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 солідарно на користь банка стягнута заборгованість за кредитним договором № 499-в/37в сумі 238 159 грн. Це рішення суду відповідачами в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 09.11.2010р. (Т. 1 а.с.12).

Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що відповідачі, які були присутніми в судовому засіданні, визнаючи позовні вимоги, пояснили, що погоджуються із сумою заборгованості, однак не мають матеріальної можливості її сплачувати.

За вказаних обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову в частині визнання поруки припиненою є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року у цій справі в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним скасувати та ухвалити в цій частині рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк", Служби у справах дітей Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання договору іпотеки недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та АБ "Факторіал-Банк" 26 березня 2008 року та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кушніренко О.Г. 28 березня 2008 року за реєстровим № 868.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Маловічко С.В.

Кочеткова І.В.