Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 січня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс»» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, за апеляційною скаргою ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»» на рішення Берегівського районного суду від 31 липня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

23.04.2014 ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»» з наступних мотивів.

01.04.2014 позивач уклав із відповідачем договір фінансового лізингу № 009919 з метою придбання трактора марки «МТЗ 892» і того ж дня сплатив лізингодавцю 90000,00 грн. Однак, після цього позивачу з інформації, розміщеної в мережі Internet на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, стало відомо, що ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»» надає фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах без набуття статусу фінансової установи та без отримання відповідної ліцензії, тоді як положеннями ст.ст. 1, 4, 5, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», іншими нормами законодавства установлені відповідні вимоги до діяльності, що передбачає залучення фінансових активів позивача, якими є 90000,00 грн сплаченого авансу.

Всупереч вимогам ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 628, 799, 806 ЦК України, договір фінансового лізингу, укладений із фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, не був посвідчений нотаріально, тому правочин у силу вимог ст.ст. 220, 236 ЦК України є нікчемним. Внаслідок вчинення юридичною особою правочину без одержання відповідного дозволу (ліцензії) він є недійсним (ст. 227 ЦК України). Договір не містить усіх істотних умов, що передбачені законом. Так, предметом договору лізингу може бути неспоживна індивідуально визначена річ, тоді як зазначення в п. 1.1. договору речі «МТЗ 892» не може вважатися зазначенням предмету договору лізингу, оскільки вона не визначена індивідуальними ознаками (не вказано, чи є це транспортний засіб і який саме, не вказано виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо).

Договір містить несправедливі умови, ознаки яких наведені у ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого виник істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Несправедливими є умови:

про звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника) - п. 5.4. (порушення п. 1 ч. 3 ст. 18);

про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця - пп. 3.3.4. п. 3.3., п. 5.5., п. 5.6., п. 5.7., п. 5.15., п. 8.3., п. 8.7., п. 8.10., п. 8.14., п. 10.3., п. 10.5. (порушення п. 3 ч. 3 ст. 18);

про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - п. 8.15., п. 10.11. (порушення п. 4 ч. 3 ст. 18);

про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором - п. 10.12. (порушення п. 5 ч. 3 ст. 18);

про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається - пп. 3.3.7. п. 3.3. (порушення п. 6 ч. 3 ст. 18);

про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі - п. 8.3. (порушення п. 11 ч. 3 ст. 18);

про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору - п. 1.6., п. 8.3., п. 8.13 (порушення п. 13 ч. 3 ст. 18).

Несправедливі умови містяться також в п.п. 9.2., 9.4., 10.4. договору.

Зміна чи визнання недійсними вищезгаданих положень договору зумовлює зміну інших положень договору, у зв'язку з чим договір підлягає визнанню недійсним у цілому.

Посилаючись на включення до договору несправедливих умов, на вчинення правочину без отримання лізингодавцем відповідної ліцензії та на порушення нотаріальної форми правочину, виходячи з норм ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, позивач просив:

визнати недійсним договір фінансового лізингу від 01.04.2014 № 009919 і стягнути на свою користь з відповідача 90000,00 грн сплаченого авансового платежу та 1500,00 грн на відшкодування витрат по оплаті правової допомоги.

Рішенням Берегівського районного суду від 31.07.2014 позов задоволено: визнано недійсним договір фінансового лізингу від 01.04.2014 № 009919, укладений ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»» із ОСОБА_2; стягнуто на користь ОСОБА_2 з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»» 90000,00 грн сплаченого авансового платежу та 1000,00 грн на відшкодування витрат по оплаті правової допомоги; стягнуто з відповідача 900,00 грн судового збору на користь держави.

Відповідач рішення суду оскаржив, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, відповідач здійснює свою діяльність та уклав договір фінансового лізингу із позивачем відповідно до закону, маючи на це право. Відповідач не надає фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, не залучав у розумінні закону фінансових активів позивача, для вчинення оспореного правочину не потребувалася ліцензія. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, а також дотрималися форми договору, нотаріального посвідчення якого не потребувалося, права споживача договором не були порушені, а відповідні доводи позову та висновки суду - необґрунтовані. Просить рішення скасувати, у позові - відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач, посилаючись у контексті тверджень апелянта загалом на ті ж доводи, якими обґрунтовувався позов, вказує на необґрунтованість скарги, просить її відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_1, який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. Проте, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо правочинів і нормами законодавства щодо фінансових послуг та захисту прав споживачів у редакції, чинній на час їх виникнення.

Встановлено, що 01.04.2014 ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»» (лізингодавець) і ОСОБА_2 (лізингоодержувач) уклали договір фінансового лізингу № 009919 (а.с. 8-17). За умовами договору:

предмет лізингу - транспортний засіб (автомобіль, сільськогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та ін.), зазначений в п. 1.1. договору (розділ «Визначення»); предметом лізингу є «МТЗ 892» (п. 1.1.); лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк на та умовах, передбачених договором (п. 1.3.);

аванс - сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі, вказаному в додатку № 1 до договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу (розділ «Визначення»);

предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу) (п. 1.7.);

договір діє з моменту підписання та до повного виконання, але не більше 78 місяців; строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу та в останню дату платежу, зазначену в додатку № 2, якщо договором не передбачено інше (п.п. 2.1., 2.2.);

лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмета лізингу сплатити передбачений договором перший лізинговий платіж, що передбачений також додатком № 1 до договору (п. 3.2.1.); перший лізинговий платіж складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, авансу ціни предмета лізингу і винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, ці елементи першого лізингового платежу визначені в додатку № 1 до договору (п. 8.2.1.);

лізингоодержувач має право: достроково, але не раніше 12 місяців з моменту підписання акту приймання-передачі здійснити сплату всієї суми лізингових платежів (п. 3.4.1.); набути право власності на предмет лізингу в порядку, передбаченому договором та чинним законодавством (п. 3.4.2.);

лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу та визначає його у п. 1.1. договору (п. 5.8.); підписуючи договір, лізингоодержувач підтверджує, що його повідомили та попередили про всі особливі властивості предмета лізингу (п. 5.9.);

лізингоодержувач під час дії договору, при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків має право придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним договором купівлі-продажу (п. 9.1.); набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем платежів, передбачених п. 9.1. договору, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу (п. 9.2.);

додатком № 1 до договору визначено, зокрема, вартість предмета лізингу МТЗ 892 у розмірі 180000,00 грн, відсоток платежів - 50%, суму виплат - 90000,00 грн, розміри комісій за організацію (10%) і за передачу (3%);

додатком № 2 визначено також викупну вартість предмета лізингу (2700,00 грн), розмір комісії за передачу (5400,00 грн), відсоткову ставку за користування предметом лізингу (10%), комісію за супроводження договору, лізингові періоди (60) та щомісячний лізинговий платіж у розмірі 2141,09 грн, елементами якого є платежі на погашення вартості предмета лізингу, на сплату відсотків та на сплату комісії;

додаток № 3 є специфікацією предмета лізингу та визначає його марку (МТЗ), модель (892), кількість (1) і ціну (180000,00 грн).

Квитанцією від 01.04.2014 № 90-2754 стверджується факт сплати ОСОБА_2 90000,00 грн ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»» за договором від 01.04.2014 № 009919 (а.с. 18).

Статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 1); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 Глави 58 ЦК України та законом; до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч. 2); особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч. 3).

Закон України «Про фінансовий лізинг» (Закон № 723/97-ВР) встановлює, що:

фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу; за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ст. 1);

відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ст. 2 ч. 1);

предметом договору лізингу (предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ст. 3 ч. 1);

договір лізингу має бути укладений у письмовій формі; істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону (ст. 6);

якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше (ст. 8 ч. 2);

сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором; лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу (ст. 16).

Відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (Закон № 2664-III):

фінансовими послугами є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (ст. 1 ч. 1 п. 5); фінансовий лізинг належить до числа фінансових послуг (ст. 4 ч. 1 п. 5);

фінансові послуги надаються фінансовими установами, такі послуги надаються на підставі договору (ст. 5 ч. 1, ст. 6 ч. 1); можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції (ст. 5 ч. 4);

у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (ст. 7 ч. 2); закон встановлює обов'язковість ліцензування здійснення фінансовими установами страхової діяльності; діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів і діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб (ст. 34).

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22.01.2004 № 21 (реєстрація в Мінюсті України від 16.04.2004 за № 492/9091) затверджено Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами (Положення), відповідно до якого:

Положення розроблене відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону № 2664-III, Закону № 723/97-ВР та інших нормативно-правових актів, які регулюють відносини, що виникають у сфері надання фінансових послуг (п. 1.1.), і встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, право надавати послугу з фінансового лізингу (п. 1.2.);

юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг (п. 2.1. пп. 3).

Довідкою серії ФЛ № 486 про взяття на облік юридичної особи, виданою 11.09.2012 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс»», підтверджується, що комісія 11.09.2012 прийняла рішення № 1217 про взяття Товариства на облік (а.с. 84).

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (ст. 227 ч. 1 ЦК України); у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст. 220 ч. 1 ЦК України); нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ст. 236 ч. 1 ЦК України). Пред'являючи вимоги позивач, та задовольняючи їх - суд виходили з того, що ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»» надає фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах без набуття статусу фінансової установи та без отримання відповідної ліцензії, вважали сплачений лізингоодержувачем платіж у розмірі 90000,00 грн фінансовими активами, що їх відповідач залучив для надання такої послуги, а також виходили з необхідності застосування до правочину щодо фінансового лізингу правил, що регулюють договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи (ст.ст. 798, 799 ЦК України), у зв'язку з чим такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Такі міркування і висновки суперечать обставинам справи та не ґрунтуються на законі.

За приписами ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526 ЦК України, цивільні права та обов'язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; за загальним правилом, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; особа здійснює свої права вільно, здійснює права та виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки. Правомірність правочину презюмується, договір може бути визнано недійсним лише з підстав і в порядку, установлених законом (ст.ст. 203, 204, 215 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ст. 14 ч. 2 ЦК України).

За змістом положень ст. 1 абз. 6, ст. 2 ч. 2, ст. 3 ч. 1 абз. 4, ст. 9 ч. 1 п. 3 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню відповідно до спеціального закону, яким регулюється така діяльність; види господарської діяльності, не передбачені у статті 9 цього Закону, не підлягають ліцензуванню.

У справі встановлено, що сторони, здійснивши вільне волевиявлення, діючи у цивільних відносинах на власний розсуд, уклали саме договір фінансового лізингу, досягли згоди з усіх істотних умов договору, в т.ч., щодо предмета лізингу, який є індивідуально визначеною та достатньо ідентифікованою річчю - трактором марки МТЗ 892 (ст.ст. 6, 203, 626-628, 638 ЦК України). Про укладення договору з метою придбання трактора марки «МТЗ 892» вказав і ОСОБА_2 у позовній заяві, з метою одержання в лізинг конкретно визначеного предмета позивач сплатив кошти, обізнаність позивача щодо предмета договору та предмета лізингу сумнівів не викликає, у справі немає доказів наявності вад волі у позивача при укладенні договору. Між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини щодо фінансового лізингу, про що свідчать умови договору, які узгоджуються із нормами законодавства з питань фінансового лізингу. Договір не містить жодних умов щодо надання відповідачем позивачу фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Сплачені лізингоодержувачем 90000,00 грн авансу вартості предмета лізингу є у розумінні закону не залученими лізингодавцем фінансовими активами позивача для надання за рахунок залучених коштів фінансових послуг в інтересах третіх осіб, а є частиною першого лізингового платежу та підлягали врахуванню при розрахунках між сторонами у зв'язку з набуттям лізингоодержувачем права власності на предмет лізингу.

Для надання фінансових послуг у вигляді фінансового лізингу отримання ліцензії законом не передбачено. Інші вимоги для надання таких послуг (взяття на відповідний облік) лізингодавцем дотримані. Таким чином, лізингодавець мав право на вчинення відповідного правочину, послуга фінансового лізингу надавалася лізингоодержувачу за належну з нього оплату на погоджених сторонами умовах.

Встановивши, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), законодавець водночас передбачив, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Закон № 723/97-ВР, норми якого підлягають застосуванню у спірних правовідносинах як спеціальні стосовно загальних норм, установлених ЦК України, визначив вимоги до договору фінансового лізингу, в т.ч., щодо його письмової форми. Договір укладено сторонами в письмовій формі (ст. 205 ч. 1, ст. 207, ст. 208 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 639 ч.ч. 1, 2, ст. 806 ЦК України, ст. 6 ч. 1 Закону № 723/97-ВР).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін; на вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений (ст. 209 ч.ч. 1, 4 ЦК України). Закон не передбачає обов'язку сторін оспорюваного договору фінансового лізингу укласти його в нотаріальній формі безвідносно до того, що предметом лізингу є транспортний засіб. Попри певну подібність правовідносин щодо найму (оренди) транспортного засобу і щодо лізингу транспортного засобу, йдеться про різні види і наслідки зобов'язань, в останньому випадку йдеться про перехід права власності на предмет лізингу в результаті виконання договору, що, з урахуванням в даному випадку також факту виникнення відносин фінансового лізингу, передбачає відповідні особливості у регулюванні правовідносин. У справі немає доказів наявності між сторонами домовленості про нотаріальне посвідчення договору або про пред'явлення будь-якою зі сторін вимоги про його нотаріальне посвідчення. За таких умов, вимоги закону про вчинення правочину в письмовій формі дотримані.

Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України). Позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування (ст. 119 ч. 2 п.п. 5, 6 ЦПК України). Обов'язок обґрунтування пред'явленого позову та його доказування лежить на позивачеві. Відповідач реалізує своє право на захист від позову шляхом заперечення конкретних фактів, обставин і доводів, покладених в обґрунтування позову.

Позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу внаслідок включення до нього умов, які є несправедливими, позаяк суперечать п.п. 1, 3-6, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-XII). При цьому, позивач, вказавши, що цим нормам закону суперечать 1.6., пп. 3.3.4., пп. 3.3.7. п. 3.3., п. 5.4., п. 5.5., п. 5.6., п. 5.7., п. 5.15., п. 8.3., п. 8.7., п. 8.10., п. 8.13., п. 8.14., п. 8.15., п. 10.3., п. 10.5., п. 10.11., п. 10.12. договору та стверджуючи, що несправедливі умови містяться також в п.п. 9.2., 9.4., 10.4. договору, не навів у заяві жодного конкретного положення договору, яке вважає несправедливим, натомість, лише процитував вищезгадані норми закону. Позивач не проаналізував змісту жодної умови договору у взаємозв'язку з відповідними положеннями Закону № 1023-XII, не зазначив, які саме конкретні положення відповідних пунктів договору є несправедливими, в чому така несправедливість полягає, чим обґрунтовується та доводиться. Отже, в цій частині позов по суті не містить обґрунтування щодо конкретних фактів і обставин, відповідні доводи позову та вимога про визнання договору недійсним, що пред'являлася з указаних підстав, ґрунтуються на припущеннях.

Між тим, зміст пунктів договору, які вважав несправедливими позивач, не дає підстав для висновку про їх невідповідність тим положенням Закону № 1023-XII, на які у взаємозв'язку з цими пунктами вказувала сторона. Наприклад:

у п. 5.4. договору йдеться про звільнення лізингодавця як власника предмета лізингу від відповідальності у зв'язку з можливістю травмування фізичної особи, її смерті, що сталися внаслідок володіння, експлуатації, транспортування або стану предмета лізингу протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу. Тобто, не йдеться про звільнення або обмеження юридичної відповідальності лізингодавця за такі наслідки, спричинені саме його діями чи бездіяльністю, оскільки відповідні ризики, пов'язані з володінням та експлуатацією предмета лізингу, наявного у лізингоодержувача, несе саме він, саме лізингоодержувач зобов'язаний дотримуватися відповідних правил у зв'язку з володінням предметом лізингу;

п. 10.12. договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем після сплати ним лізингодавцю авансового платежу, лізингоодержувач має сплатити штраф у розмірі нарахованого авансового лізингового платежу за дострокове розірвання договору; в такому випадку сума фактично сплаченого лізингоодержувачем авансового платежу підлягає зарахуванню в рахунок погашення штрафу, нарахованого згідно умов договору, комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Даний пункт договору не регулює питання сплати споживачем компенсації, натомість, встановлює забезпечення виконання зобов'язання у вигляді неустойки (штрафу), що узгоджується з положеннями параграфів 1, 2 Глави 49 ЦК України, та порядок розрахунків за комісією у випадку розірвання договору.

п. 8.15. передбачає право розірвання лізингодавцем договору із обов'язком лізингоодержувача повернути предмет лізингу та із залишенням раніше сплачених лізингових платежів у лізингодавця, проте, це обумовлено відмовою лізингоодержувача укласти додаткову угоду або підписати акт коригування вартості предмета лізингу у випадку зміни розміру лізингових платежів, а п. 10.11. передбачає сплату лізингоодержувачем лізингодавцю штрафу в розмірі 30% від сплаченої суми авансових платежів та залишення у лізингодавця сплаченої комісії за організацію договору у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до сплати ним лізингодавцю авансового платежу, що, як і у випадку з п. 10.12., стосується неустойки та розрахунків за комісією.

Як видно з наведених прикладів, не зазначивши та не проаналізувавши дійсний зміст умов договору, які вважав несправедливими, у їх взаємозв'язку між собою та з нормами законодавства, позивач обґрунтував позов твердженнями і доводами, що не відповідають обставинам справи. Такі ж невідповідності між дійсним змістом умов договору та нормами Закону № 1023-XII мають місце і щодо інших пунктів договору, що вказувалися в заяві. Крім того, ряд пунктів договору містять одночасно по кілька положень, умов, що регулюють відповідні відносини сторін, суд не вправі на свій розсуд обирати елементи положень, зазначених у пунктах договору, припускати, які саме з них мав на увазі позивач, трактуючи несправедливими, оскільки це суперечить принципам диспозитивності цивільного процесу, рівності сторін та безсторонності й неупередженості суду. З огляду на викладене, вимоги про визнання договору недійсним та стягнення коштів, що були пред'явлені з підстав порушення прав споживача, не можна визнати обґрунтованими та доведеними.

Суд першої інстанції вищевикладене залишив поза увагою, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, з підстав, з яких позов був пред'явлений, він не був доведений, заперечення відповідача не були спростовані, суд не мав передбачених законом підстав для визнання договору недійсним та стягнення внаслідок цього з відповідача на користь позивача коштів. Відтак, доводи апеляції заслуговують на увагу, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 3, 4 ЦПК України скаргу слід задовольнити, рішення суду скасувати, у позові - відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс»» задовольнити, рішення Берегівського районного суду від 31 липня 2014 р. скасувати, у позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс»» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді