Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/5863/15-ц
провадження 2/369/2662/15
РІШЕННЯ

Іменем України

28.07.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У червні 2014 року позивачі звернулись до суду із даним позовом. Свої вимоги позивачі мотивували тим, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1. За вказаною адресою зареєстрована також і ОСОБА_3 У грудні 2011 року відповідачка виїхала з квартири позивачів, забрала свої речі і до теперішнього часу фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, витрати на утримання майна не несе. Відповідачка до теперішнього часу зареєстрована у зазначеній квартирі, перешкоджає позивачу належним чином користуватися житлом, так як вони сплачують комунальні послуги за всіх зареєстрованих у квартирі, в тому числі і за відповідачку, яка фактично не проживає в ній.

Просили суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали. Просили задоволити позов в повному обсязі.

У судовому засіданні відповідачка проти позову не заперечувала. Суду пояснила, що дійсно не проживає в квартирі більше року, речі забрала, вселялась. Просила суд вирішити спір відповідно до вимог закону.

У судове засідання представник Києво-Святошинського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області та ОСОБА_4 не з'явилися. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином відповідно до вимог п. 5 ст. 74 ЦПК України, про причини своєї неявки та позицію щодо позову суд теж не повідомив.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задволенню, з наступних підстав.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При розгляді справи судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 01 листопада 2011 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

За даними довідки, виданої КП «УМГ» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 березня 2015 року за №235, ОСОБА_3 зареєстрована за вищевказаною адресою

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Таким чином, відповідачка до моменту залишення квартири була членом сім'ї та мала право користування жилим приміщенням.

За правилом ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З пояснень позивачів та відповідача встановлено, що у грудні 2011 року ОСОБА_3 забрала свої речі та виїхала з квартири, з того часу в квартирі не проживає, витрати не несе, перешкод в користуванні майном не мала.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сімї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Факт не проживання з грудня 2011 року ОСОБА_3 також підтверджується матеріалами справи, пояснення сторін та не оспорювалось відповідачкою.

Судом встановлено, що з грудня 2011 року відповідач ОСОБА_3 не проживає у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2, не мала перешкод в користуванні і спірним житловим будинком, своїх речей там не зберігає, житловою площею не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинила, з заявами про вселення на спірну житлову площу не зверталась.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 втратила право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживав понад один рік, що відповідно до вимог ст.ст. 29, 405 ЦК України дає підстави суду визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, а тому позов підлягає задоволенню.

Зважаючи на вищенаведене, враховуючи рекомендації, викладені у Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 88, 114, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич