У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, інтереси якого представляє ОСОБА_8 як законний представник, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської та Красногвардійської районних у м. Дніпропетровську рад, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_8 як законний представник, про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що він відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 травня 2007 року є власником квартири АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_6, його онук. Матір'ю відповідача є ОСОБА_8, яка разом із неповнолітнім відповідачем була зареєстрована у належній позивачу квартирі, однак знялася з реєстраційного обліку, залишивши дитину прописаною за вказаною адресою для отримання паспорта громадянина України у зв'язку з досягненням ним 16-річного віку.

Станом на 06 жовтня 2014 року ОСОБА_6 у належній позивачу квартирі не проживає понад 10 років без поважних причин. Посилаючись на положення ст. 405 ЦК України, позивач просив визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування вказаним житлом, шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року скасовано в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та в частині стягнення з ОСОБА_6 судового збору та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 травня 2007 року позивач є власником квартири АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 31» від 02 жовтня 2014 року у вказаній квартирі з 1998 року зареєстрований онук позивача - ОСОБА_6, 1998 року народження, який як член сім'ї був вселений у вказану квартиру попереднім власником - його прабабусею ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто матір'ю позивача, що визнається сторонами та не підлягає доказуванню відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України.

Судами також встановлено, що відповідач з 2004 року постійно проживає разом із матір'ю, ОСОБА_8, за адресою: АДРЕСА_2, де за місцем постійного проживання навчається у школі та обслуговується в медичних установах, що підтвердила в судовому засіданні законний представник відповідача. Дані обставини також підтверджені актами КЖЕП № 31 про відсутність проживаючих у квартирі АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд першої інстанції керувався положеннями ст. ст. 391, 405 ЦК України, ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР та виходив з того, що відповідач був зареєстрований у спірній квартири зі згоди попереднього власника - ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, а членом сім'ї теперішнього власника у розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР не є, доказів згоди теперішнього власника - позивача у справі, на реєстрацію та проживання відповідача у квартирі позивача відповідачем суду не надано, дійшов висновку про те, що вимоги позивача в цій частині є законними та обґрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні позову про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, суд апеляційної інстанції виходив з того, що минулий власник квартири ОСОБА_10, позивач і відповідач є членами однієї сім'ї, однієї родини, відповідач був зареєстрований у квартирі з моменту народження у встановленому законом порядку, його реєстрація ніколи та ніким не оспорювалася, тому висновок суду першої інстанції про недоведеність згоди позивача на реєстрацію відповідача є помилковим.

При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що та обставина, що відповідач тривалий час проживав з матір'ю, не дає підстав для застосування ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки визначення відповідачем місця свого проживання разом з матір'ю відповідно ст. 160 СК України не може призводити до визнання його таким, що втратив право користування житлом, в якому він був зареєстрований з моменту народження.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6, звертаючись до суду з позовом за захистом своїх прав як власника квартири, посилався на те, що відповідач разом з його матір'ю ОСОБА_8 були зареєстровані у належній позивачу квартирі, в якій відповідач не проживає понад 10 років, оскільки з 2004 року у зв'язку зі створенням нової сім'ї матір'ю відповідача, він постійно проживає разом із своєю матір'ю за іншою адресою, матір відповідача у 2014 році знялася з реєстраційного обліку, залишивши дитину зареєстрованою за вказаною адресою для отримання паспорта громадянина України у зв'язку з досягненням ним 16-річного віку.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги.

Залежно від встановлених обставин суд має вирішити питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка норма права підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з наведеного, при доведеності непроживання без поважних причин особи більше року у будинку вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі цієї статті.

Отже, визначальним для вирішення заявленого позову є встановлення обставини, з якою позивач поєднував позовні вимоги, - факт відсутності відповідача без поважних причин понад один рік у житловому приміщення, в якому він має право проживати як член сім'ї власника.

Однак, зазначаючи про те, що відповідач є членом сім'ї теперішнього власника - позивача у справі, суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 213-215 ЦПК України залишив поза увагою обставину, на яку позивач посилався, а саме: відсутність відповідача у житловому будинку понад один рік, цю обставину та наявність поважних причин для відсутності відповідача за місцем реєстрації не досліджував, висновків з цього приводу не навів.

Разом з тим, посилаючись на положення ст. 160 СК України та те, що місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою, суд апеляційної інстанції не врахував, що в цьому випадку визначення дитиною місця проживання стосується вибору місця проживання з одним із батьків.

А з урахуванням того, що на момент звернення з позовом до суду відповідач досяг 16-річного віку, суд апеляційної інстанції не перевірив питання реалізації ним свого права на проживання за місцем реєстрації, оскільки, за наявності такого права, його нереалізація свідчить про небажання відповідача користуватися вказаним житлом та є підставою для визнання його таким, що втратив право на проживання.

У зв'язку з наведеним рішення суду апеляційної інстанцій не може вважатися законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук