Справа № 352/361/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1554/2015
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І. М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Бойчука І.В.

секретаря Драганчук У.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 червня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду дійним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що є хибним та не відповідає дійсним обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що відповідачка ОСОБА_5 скористалася своїм правом звернення до церковного трибуналу у своїх інтересах і зазначені нею у позовній скарзі відомості, які остання виклала зі слів самого позивача, зокрема: «… а також він заявив, що в майбутньому саме через це у нас не будуть народжуватися діти», повідомлялися нею не з метою доведення такої інформації до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки та розгляду судовим вікарієм Івано-Франківської єпархії УГКЦ. Зазначає, що ніколи не говорив відповідачці про те, що він хворий на венеричну хворобу і що саме через це у них ніколи не буде дітей, а також ніколи не перебував ні на обліку в дерматовенеролога, ні на наркологічному обліку. Все це надумано відповідачкою і в жодній мірі не відповідає дійсності. Звертаючись до церковного трибуналу з позовною скаргою про визнання тайни подружжя недійсною та зазначаючи недостовірну інформацію, ОСОБА_5 вже її поширила, оскільки відповідно до ст. 35 Конституції України церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави і відповідно церковний трибунал не є державною установою, а тому положення ст. 40 Конституції України та п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» на дані спірні правовідносини не поширюються.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав, рішення суду першої інстанції вважав законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не доведено факту поширення відповідачкою стосовно позивача відомостей, які принижують його честь та гідність, оскільки зі слів самого представника позивача позовна скарга була надіслана у конверті безпосередньо на адресу проживання позивача. Те, що конверт відкрили вдома родичі, є особистою справою позивача. Відповідачка скористалася правом звернення до церковного трибуналу у своїх інтересах, в свою чергу церковний трибунал в силу своїх обов'язків зобов'язаний розглянути таке звернення. Зазначені відповідачкою у позовній скарзі відомості повідомлялися нею не з метою доведення такої інформації до громадськості чи окремих громадян, а як підстава для визнання тайни подружжя недійсною, з метою її перевірки та розгляду судовим вікарієм Івано-Франківської єпархії УГКЦ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11.12.2001 року між сторонами розірвано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 8).

14.08.2014 року відповідач ОСОБА_5 звернулася до трибуналу Івано-Франківської митрополії УГКЦ з позовної скаргою про визнання тайни подружжя з позивачем ОСОБА_4, яку для них було уділено 29.07.2000 року в церкві святого Миколая м. Тисмениця, недійсною (а.с. 5-7). Як на підставу для визнання тайни подружжя недійсною, вказала, що причиною розірвання їх шлюбу послужило те, що ОСОБА_4 було поставлено на облік по венеричних захворюваннях, а також він заявив, що в майбутньому саме через це у них не будуть народжуватися діти.

В силу дії ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

В силу дії ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

При цьому в п. 16 вищезазначеної постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

З огляду на викладене та з урахуванням вищенаведених норм закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_5, скориставшись своїм правом звернення до церковного трибуналу, зазначила відомості, які підлягали перевірці та розгляду судовим вікарієм Івано-Франківської єпархії УГКЦ, а не з метою поширення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян. Відтак, позов в наведеній частині є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Статтею 280 ЦК України визначено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 3 постанови від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 наведеної постанови, розглядаючи позов про відшкодування такої шкоди, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, яким є ступінь вини заподіювача, яких саме моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов'язані з ними втрати та з чого при цьому виходить.

Оскільки судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача, то відсутнім є факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань. Відтак відсутнім є факт спричинення позивачу і матеріальної шкоди.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам і визначеним відповідно до них правовідносинам. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не спростовують висновки суду першої інстанції, є такими, що були предметом дослідження суду і не дають підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Бойчук І.В.