УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ізмайлова Т.Л., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те, що 21 грудня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у розмірі 143 016,00 грн, у тому числі 121 200,00 грн - на придбання двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 зі сплатою 1,34 % річних на місяць за користування кредитними коштами та зі сплатою комісії. Кінцевий строк повернення зазначеного кредиту до 20 грудня 2016 року. Виконання кредитного договору забезпечено договором іпотеки, предметом якої виступає зазначена вище квартира.

Позивач зазначала, що зазначений вище кредитний договір суперечить вимогам цивільного законодавства та є недійсним відповідно до положень ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки зазначений договір укладений під впливом обману з боку засуджених ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, працівників банку, з метою подальшої передачі коштів засудженим.

Позивач також зазначала, що вироком Бердичівського міськрайсуду від 05 листопада 2013 року засуджені за вчинення шахрайських дій ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які підробили довідку про доходи ОСОБА_7, використали цей документ для отримання нею кредиту, будучи введеною в оману, вона уклала з банком кредитний договір. З метою забезпечення виконання кредитного договору заставним майном засуджені ввели в оману ОСОБА_8 та умовили останнього укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_7 для подальшої застави квартири у банку. ОСОБА_7 отримала кредитні кошти в сумі 121 200,00 грн, а ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 заволоділи цими коштами. Будь-яких документів вона не готувала, взагалі не розуміла, яким чином їй може бути виданий кредит в такому розмірі без підтвердження її платоспроможності. Правочин не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, оскільки грошей вона не отримала, але ці кошти мали бути використані нею на придбання квартири. При укладені кредитного договору вона помилилася щодо змісту правочину, прав та обов'язків сторін, обставин повернення кредиту, вважала, що кредит буде сплачувати ОСОБА_9 Кредитний договір суперечить ч. 6 ст. 203 ЦК України, оскільки правочин, який вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх дітей. На момент укладення кредитного договору з нею проживала її малолітня дочка - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач просила визнати недійсним кредитний договір № ZRSWGK00000098 від 21 грудня 2006 року, укладений між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк». Також, просила поновити строк позовної давності звернення до суду з позовом, мотивуючи пропуск строку навчанням, яке тривало на момент укладення кредитного договору і до 30 січня 2012 року, з 08 травня 2007 року працювала провідником на залізниці, часто знаходилася за межами м. Бердичева, про осіб, які порушили її права дізналася з вироку суду 05 листопада 2015 року.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, не погоджуючись із вищезазначеними судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, вважаю, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 безпідставні, оскільки вона підписала кредитний договір особисто та отримала грошові кошти в касі банку, що нею не заперечувалося, а власне недбальство, незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки викладені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності даних судових рішень. Викладені заявником обставини не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Обставин щодо порушення норм матеріального та процесуального права при розгляді даної справи судами першої та апеляційної інстанцій не вбачається.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Т.Л. Ізмайлова