233 № 233/4424/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області

у складі:

головуючої судді Бєлостоцької О.В.,

при секретарі Теліціній О.О.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Бондарь І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Іллічівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області про визнання незаконними та скасування розпоряджень, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

27 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Іллічівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, в якому з урахуванням поданих уточнень зазначила, що з 01 червня 1999 року вона обіймає посаду директора Іллічівського сільського будинку культури. За відсутності законних підстав та її згоди відповідач по справі виніс розпорядження від 02 грудня 2014 року № 31-вс «Про відпустку без збереження заробітньої плати», відповідно до якого їй була надана відпустка без збереження заробітної плати на 15 календарних днів з 03 по 17 грудня 2014 року включно. 04 лютого 2015 року відповідачем також без її згоди було видано розпорядження № 4-вс «Про відпустку без збереження заробітної плати», відповідно до якого їй була надана відпуска без збереження заробітної плати тривалістю 45 календарних днів з 05 лютого 2015 року по 22 березня 2015 року включно. Вказані розпорядження Іллічівської сільської ради вважає незаконними з причин невідповідності їх ст.26 Закону України «Про відпустки» та ст.84 КЗпП України, оскільки обумовленої угоди між нею та відповідачем по справі з цього приводу не було, відповідної заяви про надання їй відпусток без збереження заробітної плати вона не писала. У зв*язку з винесенням відповідачем незаконних розпоряджень від 02 грудня 2014 року № 31-вс та від 04 лютого 2015 року № 4-вс були порушені її законні права як працівника, гарантовані трудовим законодавством, у зв*язку з чим вона втратила спокій та сон, потрапила на лікування до неврологічного відділення, втратила віру у справедливість та непорушність закону в органах місцевого самоврядування, відчувала себе приниженою що мало наслідком заподіяння їй моральної шкоди. Позивач просить визнати незаконними та скасувати розпорядження «Про відпустку без збереження заробітної плати» від 02 грудня 2014 року № 31-вс та від 04 лютого 2015 року № 4-вс; стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час знаходження у вимушеній відпустці в розмірі 5094 гривені 00 копійок та у відшкодування моральної шкоди 1000 гривень.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_2 підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Про винесення оскаржуваного розпорядження від 02 грудня 2014 року № 31-вс вона дізналась 03 грудня 2014 року, оскільки цього дня її ознайомили із змістом вказаного документу та видали його копію. Із змістом розпорядження від 04 лютого 2015 року № 4-вс її ознайомили приблизно черед тиждень після його видання. Просила поновити строк звернення до суду пропущений у зв*язку незадовільним станом здоров*я, у зв*язку з чим вона тривалий час була непрацездатною та перебувала на лікуванні.

Представник відповідача Бондар І.А. позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що вона, обіймаючи посаду сільського голови, з метою економії бюджетних коштів, з власної ініціативи та на визначений нею термін у грудні 2014 року та у лютому 2015 року надала ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати, керуючись п.6-6 Закону України від 31 липня 2014 року № 1622-VII та п.9 Прикінцевих положень Закону Україн від 28 грудня 2014 року № 76-VIII. Вказані номативні акти надають їй право без згоди працівника надавати відпустку без збереження заробітної плати на визначений нею термін. Саме з цих причин заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати позивач в обох випадках не писала, але її підпис на оскаржуваних розпорядженнях свідчить про ознайомлення та згодою з їх змістом. Заперечувала проти поновлення позивачці строку зверненя до суду, оскільки остання, на її думку, мала достатньо часу для звернення до профспілкового комітету та з позовом до суду. Вважала, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Допитана в якості свідка ОСОБА_4, яка працює секретарем Іллічівської сільської ради в судовому засіданні пояснила, що вона особисто готувала тексти оскаржуваних ОСОБА_1 розпоряджень і знайомила позивачку з їх змістом, оскільки це входить до її посадових обов*язків. Із розпорядженням від 02 грудня 2014 року № 31-вс ОСОБА_1 була ознайомлена 03 грудня 2014 року, про що свідчить її підпис на документі, а з розпорядженням від 04 лютого 2015 року № 4-вс позивач була ознайомлена в день його видання. Погроз звільненням сільський голова Бондар І.А. на адресу ОСОБА_1 не висловлювала.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка ОСОБА_4, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що з 01 червня 1997 року по 18 вересня 2015 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із відповідачем по справі, обімаючи посаду директора Іллічівського сільського будинку культури (а.с.3, 48-52).

Іллічівський сільський будинок культури є структурним підрозділом Іллічівської сільської ради, стоїть на балансі і фінансується з бюджету сільської ради, що підтверджується довідкою від 05 жовтня 2015 року № 111 (а.с.32).

02 грудня 2014 року сільським головою Іллічівської сільської ради було видано розпорядження № 31-вс (а.с.4,34) про надання директору Іллічівського сільського будинку культури ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати на 15 календарних днів з 03 по 17 грудня 2014 року включно.

04 лютого 2015 року сільським головою Іллічівської сільської ради було видано розпорядження № 4-вс (а.с.5,33) про надання директору Іллічівського сільського будинку культури ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати на 45 календарних днів з 05 лютого по 22 березня 2015 року включно.

Як встановлено із пояснень сторін, в обох випадках заяву про надання їх відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 не писала.

Відповідно до ст.84 КЗпП України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Статтею 26 Закону України «Про відпустки» передбачено, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Діюче законодавство України, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами по справі, не містить норми, яка б дозволяла власнику або уповноваженому ним органу з власної ініциативи надавати працівнику відпустку без збереження заробітної плати.

Вказаний висновок узгоджується із листом Міністерства соціальної політики України від 19 вересня 2013 року № 416/13/116-13, відповідно до змісту якого відпустка без збереження заробітної плати, що надається працівникові в обов*язковому порядку (стаття 25 Закону України «Про відпустки») та відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін (стаття 26) надаються лише за бажанням працівника, а не з ініціативи роботодавця. Тобто примусове відправлення працівників у відпустки без збереження заробітної плати є грубим порушенням законодавства про працю.

В обгрунтування своєї позиції та правомірності видання оскаржуваних розпоряджень представник відповідача послалась на п.6-6 Закону України від 31 липня 2014 року № 1622-VII та на п.9 Прикінцевих положень Закону Україн від 28 грудня 2014 року № 76-VIII.

Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 31 липня 2014 року № 1622-VII Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік » доповнено пунктом 6-6 відповідно до змісту якого керівникам центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральних органів виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, передбаченого цим Законом, здійснити заходи щодо оптимізації штатної чисельності працівників, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, підвищень посадових окладів, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг. Надати право керівникам зазначених центральних органів виконавчої влади у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін. Установити, що під час здійснення центральними органами виконавчої влади цих заходів: положення статті 26 Закону України "Про відпустки" та статей 32, 56 та 84 Кодексу законів про працю України (в частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII передбачено, що керівникам органів виконавчої влади та інших державних органів (крім органів, які беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою) з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів вжити заходів щодо скорочення чисельності працівників цих органів на 20 відсотків, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг. Надати право керівникам зазначених органів у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін. Установити, що під час здійснення органами виконавчої влади та іншими державними органами цих заходів: положення статті 26 Закону України "Про відпустки" та статей 32, 56 та 84 Кодексу законів про працю України (у частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються.

Проаналізувавши зміст вищевказаних Законів, суд дійшов висновку, що підстав для його застосування при винесенні оскаржуваних розпоряджень у відповідача не було, оскільки сільська рада та її виконавчий орган згідно ст.ст. 2,5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є органами місцевого самоврядування, а сільський голова відповідно до ст.ст.2,3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» є посадовою особою місцевого самоврядування, і не є керівником центрального органу виконавчої влади, що здійснює контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, або центрального органу виконавчої влади, виконання функцій якого можуть здійснювати відповідні міністерства або керівником органу виконавчої влади чи іншого державного органу.

Крім того, на переконання суду положення вищевказаних законів не надають беззастережного та безумовного права роботодавцям з власної ініціативи без згоди працівника надавати відпустку без збереження заробітної плати, а лише містять положення щодо не застосування обмежень терміну такої відпустки, що встановлені статетю 26 Закону України «Про відпустки». Із змісту вищезазначених законів вбачається, що положення ст.26 Закону України «Про відпустки» та ст.84 КЗпП України не застосовуються лише і виключно в частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, а не порядку її надання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання незконними розпоряджень відповідача по справі 02 грудня 2014 року № 31-вс та від 04 лютого 2015 року № 4-вс «Про надання відпусток без збереження заробітної палти ОСОБА_1».

В той же час слід зазначити, що вимоги про скасування цих розпоряджень не підлягають задоволенню з огляду на те, що скасування актів віднесено до компетенції органів, що їх видали, а не суду.

Частиною 8 ст.8 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносин не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати.

В даному випадку у зв*язку з неврегулюванням на законодавчому рівні правовідносин, що виникли між сторонами в частині оплати днів, коли ОСОБА_1 з ініціативи роботодавця перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, суд вважає, що на підставі ч.8 ст.8 ЦПК України є підстави для застосування аналогії закону - ч.2 ст. 235 КЗпП України, якою передбачено виплату праціникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки суд дійшов висновку про незаконність оскаржуваних розпоряджень, то позовні вимоги стосовно стягнення середьного заробітку за час перебування у відпустці без збереження заробітньої плати підлягають частковому задоволенню.

На підставі оскаржуваних розпоряджень ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати в період часу з 03 грудня по 17 грудня 2014 року включно та з 05 лютого по 22 березня 2015 року включно, при цьому з наявних в матеріалах справи листів непрацездатності (а.с.6-13) вбачається, що в цей період часу позивачка перебувала на лікарняних в тому числі і в період часу з 02 грудня по 24 грудня 2014 року включно та з 10 лютого 2015 року по 05 березня 2015 року включно.

Вимоги про стягнення середнього заробітку підлягають частковому задоволенню, а саме за період часу з 05 лютого по 08 лютого 2015 року включно ( 09 лютого 2015 року - вихідний згідно графіку) та з 06 березня по 22 березня 2015 року включно (за винятком святкового дня 8 березня), оскільки ці дні фактично є вимушеним прогулом - часом, протягом якого ОСОБА_1 не працювала саме з вини роботодавця.

З наданого графіку (а.с.42,43) та пояснень сторін вбачається, що ОСОБА_1 працювала за п*ятиденним графіком роботи.

За період часу з 05 лютого по 08 лютого 2015 року включно та з 06 березня по 22 березня 2015 року включно згідно графіку роботи (а.с.42,43), з урахуванням одного святкового дня, що припадає в цей період (8 березня), ОСОБА_1 мала відпрацювати 16 робочих днів.

Як вбачається із довідки про доходи від 30 жовтня 2015 року № 34 (а.с.59), розмір заробітної плати ОСОБА_1 в грудні 2014 року становить 523 грн 33 коп, кількість відпрацьованих днів - 5; в січні 2015 року - 1118грн 67коп, кількість відпрацьованих днів - 14.

Відповідно до п.п. 2,3,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 86 грн 42коп, виходячи з наступного розрахунку (523грн 33 коп +1118грн 67 коп) : 19 відпрацьованих днів).

Отже, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 05 лютого по 08 лютого 2015 року включно та з 06 березня по 22 березня 2015 року включно в розмірі 1382 грн 72коп, виходячи з наступного розрахунку: 86 грн 42 коп х 16 робочих днів за графіком.

Довідки Іллічівської сільської ради від 05 жовтня 2015 року № 110 (а.с.31), від 19 жовтня 20158 року № 116 (а.с.44) суд до уваги не приймає, оскільки визначення розміру середньоденної заробітньої плати здійснено без дотримання вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, зокрема, без урахування фактично відпрацьованих працівником днів.

Підстави для стягнення на користь позивача середбого заробітку за період її перебування у відпустці без збереження заробітної плати в період часу з 03 по 17 грудня 2014 року включно та в період часу з 10 лютого по 05 березня 2015 року включно відсутні, оскільки в цей період часу ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджується дослідженими судом листами непрацездатності (а.с.6-13).

Перебуваючи на лікарняному з 02 грудня по 24 грудня 2014 року, та з 10 лютого 2015 року по 05 березня 2015 року включно, позивач по справі мала право на отримання від відповідача допомоги за перші 5 днів тимчасової непрацездатності, а починаючи з шостого дня непрацездатності сплачувати допомогу з тимчасової непрацездатності згідно ст.35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, змовленими похованням» (що діяв на час виникнення спірних правовідносин), ст. 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який діє з 01 січня 2015 року мали сплачувати відповідно Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Фонд соціального страхування.

Статтею 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який з 01 січня 2015 року та регулює питання матеріального забезпечення осіб у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те, що розпорядження про надання ОСОБА_1 відпусток без збереження заробітної плати визнані незаконними, остання має право на виплату їй за вказані періоди допомоги з непрацездатності роботодавцем за перші 5 днів, за наступні - відповідним Фондом. Позивач та ї представник в цій частині позовні вимоги не уточнили, наполягали саме на стягненні середнього заробітку; клопотання про залучення до участі в справі Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не заявили.

Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв*язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт порушення з боку відповідача трудових прав ОСОБА_1, яке полягало у наданні їй відпусток без збереження заробітної плати з порушенням діючого законодавства, без її згоди, що мало наслідком не отримання позивачем заробітної плати за час перебування у цих відпустках і вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, призвело до моральних страждань та хвилювань з цього приводу, суд вважає, що виходячи із засад розумності виваженості і справедливості з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 500 гривень.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

З досліджених в судовому засіданні листів непрацездатності вбачається, що ОСОБА_1 тривалий час була непрацездатною, а саме в період часу з 02 грудня по 24 грудня 2014 року, з 05 січня по 16 січня 2015 року, з 10 лютого по 05 березня 2015 року, з 20 квітня по 30 квітня 2015 року, з 20 травня по 08 липня 2015 року (а.с.6-13).

Зважаючи на вищевикладені обставини та враховуючи те, що між періодами непрацездатності були нетривалі періоди, коли ОСОБА_1 була працезданою, жоден з яких не дорівнював передбаченому ст. 233 КЗпП України тримісячному строку, передбаченому законодавством для звернення працівником до суду за захистом своїх прав, обговоривши клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для його задоволення та поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду.

В силу ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір.

На підставі ст.ст.84, 233, 234, ч.2 ст.235, 237-1, ст.ст. 25,26 Закону України «Про відпустки», ст.35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, змовленими похованням», ст. 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»,ст.ст. 2,5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст.2,3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», п.6-6 Закону України від 31 липня 2014 року № 1622-VII та на п.9 Прикінцевих положень Закону Україн від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, п.п. 2,3,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, листа Міністерства соціальної політики України від 19 вересня 2013 року № 416/13/116-13, керуючись ч.8 ст.8, ст.ст.10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України , суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Іллічівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області про визнання незаконними та скасування розпоряджень, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Визнати незаконними розпорядження сільського голови Іллічівської сільської ради від 02 грудня 2014 року № 31-вс, від 04 лютого 2015 року № 4-вс «Про відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1».

Стягнути із Іллічівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період часу з 05 лютого по 08 лютого 2015 року включно та з 06 березня по 22 березня 2015 року включно в розмірі 1382 (одна тисяча триста вісімдесят дві) гривні 72 копійки без урахування обов'язкових податків та платежів.

Стягнути із Іллічівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 500 (п*ятсот) гривень 00 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути із Іллічівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області в дохід держави судовий збір у розмірі 974 (дев*ятсот сімдесят чотири) гривні 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні 02 листопада 2015 року, повний текст рішення по справі виготовлений 03 листопада 2015 року.

Суддя