12.11.2015 Провадження № 2/337/1322/2015
ЄУН № 337/3035/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2015 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря Гальцевої К.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2Р.о.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ПАТ «КБ Надра», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ПАТ «КБ Надра» про захист прав споживачів фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності кредитного договору.

В позовній заяві зазначили, що 03.08.2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Надра» в особі Запорізького РУ був укладений кредитний договір, відповідно до якого він отримав кредит у сумі 44160 доларів США на проведення розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 строком до 20.07.2023 року. З метою забезпечення кредитного зобовязання перед банком, між ОСОБА_4, ОСОБА_1 03.08.2007р. укладені з банком договори поруки. Вважають, що кредитний договір був укладений внаслідок обману зі сторони банку, який не виконав обов'язку про надання позичальнику повної і достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням, а під час укладення договору банком не було дотримано істотних умов, встановлених законодавством та встановлено несправедливі умови договору, оскільки позивачі були ознайомлені лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, інших документів, зокрема інформаційного листа банку чи пам'ятки позичальника, позивачам не надано, в змісті кредитного договору відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладання не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, що виникають на користь третіх осіб, кредитний договір і зокрема графік платежів не містить відомостей про розмір сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом , вимога щодо обов'язку сплати позичальником на користь банку комісії за видачу кредиту у розмірі 1,5% від суми кредиту. Крім того, однією з підстав для визнання недійсності кредитного договору позивач в свої заяві визначає укладення останнього в іноземній валюти та використання іноземної валюти за кредитним договором як засобу платежу без індивідуальної ліцензії. Обґрунтовуючи позовні вимоги ст.ст.1054, 1055 ЦК України, п.п.3.1, 3.2, 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. «г» ч.4 ст.5 Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», просять суд визнати недійсним кредитний договір від 03.08.2007р. в зв'язку з укладенням його під впливом обману з боку банку, визнати недійсними договори поруки до кредитного договору №13/2007/1566 Фжк від 03.08.2007р. між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Надра» в особі Запорізького РУ та додаткових угод до договорів поруки від 10.08.2010 року, 31.05.2012 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги та просить задовольнити позов за підставами, що викладені у позовній заяві. Суду пояснив, що безпосередньо відносно нього, при укладенні договору поруки, обману зі сторони банку не було, договори поруки та додаткові договори укладені з банком повинні бути визнані недійсними як наслідки недійсності кредитного договору. Про порушення свого права позивачі дізналися після неможливості сплачувати кредитні кошти в належному розмірі та звернення банку до суду з позовом.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, звернулись до суду з заявами про розгляд справи без їхньої участі.

Представник ПАТ «КБ «Надра» проти задоволення позову заперечує та суду пояснив, що банк 03.08.2008 року надав ОСОБА_3 кредит у сумі 44160,00 доларів США. Згідно умов кредитного договору позичальник зобов'язаний своєчасно повернути суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у кредитному договорі. Для забезпечення повернення кредитних коштів позичальника на користь банку ОСОБА_4 та ОСОБА_1, 03.08.2007 р. уклали з банком договори поруки. Перед укладанням кредитного договору, ОСОБА_3 була підписана памятка клієнту, в якій була вся необхідна інформація про умови кредитування.Позивачу перед укладанням кредитного договору була надана в повному обсязі інформація про умови кредитування, а тому порушень чинного законодавства з боку банку не вбачається. Позивач перед укладенням договору був ознайомлений із загальними умовами кредитування, попередньо ознайомився з письмовим проектом кредитного договору, погодився на його умови, наслідком чого стало його укладання. Відповідач на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі з надання кредитів в іноземній валюті. Вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні, просить у його задоволенні відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до суду не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутністю, надав суду письмові заперечення за позовом, просить в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, давши оцінку їм у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, 03 серпня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк „Надра в особі відділення ПАТ КБ „Надра Запорізьке РУ та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №13/2007/1566Фжк від 03.08.2007 р., відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 44160,00 доларів США, на проведення розрахунків по договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 строком до 20.07.2023 р.

Згідно умов кредитного договору позичальник зобов'язаний своєчасно повернути суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у кредитному договорі.

Для забезпечення повернення кредитних коштів позичальника на користь банку ОСОБА_4 та ОСОБА_1, 03.08.2007 р. уклали з банком договори поруки, за якими вони поручились перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань.

Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що кредитний договір необхідно визнати недійсним, оскільки кредитний договір був укладений внаслідок обману зі сторони банку який начебто не виконав обовязку про надання позичальнику повної та достовірної інформації про умови кредиту перед його укладенням, що передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», Постановою Правління НБУ № 168 від 10.0.52007 р. «Про затвердження Правил надання банками України Інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», однак наведені доводи позивачів спростовуються наступним.

Перед укладанням договору зі слів позичальника ОСОБА_3 була написана та особисто підписана ОСОБА_3 Анкета-Заява (а.с.82) про надання кредитних коштів, в якій він зазначив на яких саме умовах бажає отримати кредит, а саме: суму в розмірі 44160,00 доларів США з річною ставкою за користування кредитом в розмірі 12,99 % та строком на 192 місяці.

Також, перед укладанням кредитного договору, ОСОБА_3 була підписана памятка клієнту (а.с. 84), в якій була вся необхідна інформація про умови кредитування: ціль кредиту, можливі строки кредитування, валюта, в якій можливо взяти кредит, розмір кредиту, види забезпечень кредиту, необхідність поручительства, варіанти погашення кредиту, форми видачі кредиту, додаткові умови кредитування, повязані зі страхуванням та оцінкою застави, можливі типи відсоткової ставки, додаткові витрати позичальника, повязані з оформленням кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, відомості, про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію.

Тобто, позивачу перед укладанням кредитного договору була надана в повному обсязі інформація про умови кредитування, а тому порушень чинного законодавства з боку банку не вбачається.

Відповідно ч.1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно актів цивільного законодавства.

Саме ці умови, які були обговорювані з позичальником, і які є істотними для даного виду договорів згідно законодавства України, були включені в кредитний договір, а саме: згідно умов договору Банк надає позичальникові у тимчасове користування грошові кошти у сумі 44160,00 доларів США, з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 12,99 % відсотків річних, строком до 20.07.2023 р. тобто на 192 місяці. Також в кредитному договорі передбачений щомісячний фіксований мінімальний платіж у розмірі 336,48 доларів США.

Виходячи з вищевикладеного, інформація викладена в кредитному договорі містить інформацію про сукупну вартість кредиту, оскільки приховані відсотки та комісії відсутні.

Тобто, позивач перед укладенням договору був ознайомлений із загальними умовами кредитування, попередньо ознайомився з письмовим проектом кредитного договору, погодився на його умови, наслідком чого стало його укладання.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних доручень у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законодавством.

Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті є: Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декрет КМУ «Про систему валютного врегулювання і валютного контролю».

Статтею 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається НБУ.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені , на власний умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст. 49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

23.08.2002 року НБУ видано «Надра Банку» банківську ліцензію № 21 на право здійснювати операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий дозвіл № 21 від 23.08.2002 року, додаток до цього дозволу та отримання 28.03.2006 року письмовим Дозволом № 24/2-1-2002 на право здійснювати операції з валютними цінностями.

А отже, відповідач на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 56 Декрету КМУ «Про систему валютного врегулювання і валютного контролю» НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Тобто, виходячи з положень ст.. 5 Декрету, генеральні ліцензії видаються НБУ лише певному колу субєктів: банка, фінансовим установам та операторам поштового зв'язку на здійснення ними валютних операцій на постій основі. Натомість індивідуальні ліцензії можуть видаватись всім субєктам (резиденти і нерезиденти) на здійснення лише разової валютної операції, при цьому у Декреті визначено вичерпний перелік таких операцій.

Крім того, необхідність індивідуальній ліцензії на надання і одержання кредитів в іноземній валют передбачено п.п. «в»п. 4 ст. 5 Декрету у випадку якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Однак, абз. 3 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», розяснює, що оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідульного ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Тобто надання та одержання кредиту в іноземній валюті, не потребує наявності індивідуальної ліцензії.

Відповідно до п. 5.3.постанови правління НБУ № 25 від 17.07.2001 року «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій», письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральної ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного врегулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93. Відповідно до п. 2.3. зазначеного Положення, за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України

Генеральна Ліцензія на здійснення валютних операцій була видана банку 2.11.2011 р. № 21. До 2011 р. банк користувався Дозволом на здійснення операцій з валютними цінностями.

Тому суд вважає, що доводи, щодо обовязковості отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті та проведення розрахунків у валюті, суперечать положенням ст. 19 Конституції України, за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути вимушений робити те, що не передбачено законодавством.

Крім того, п. 11 Постанови № 5 Пленуму ВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» розяснено, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної із сторін кредитного договору.

Крім того, суд вважає, що зазначений кредитний договір укладений належним чином згідно норм матеріального права, з дотриманням вимог, передбачених ст.ст. 203, 207, 638, 640, 647, 1054, 1055 ЦК України.

Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі ст. 203, 215 ЦК України.

А саме, ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 2-3 ст. 203 ЦК України, особи, які вчинили правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників процесу було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладено з додержанням письмової форми та з додержанням вимог до письмової форми правочинів, передбачених ст.. 207 ЦК України, а саме: кредитний договір був укладений в двох екземплярах українською мовою, що мають рівну юридичну силу, по одному для кожної сторони;

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обмовлені ним.

Тобто, в момент укладення договору не існувало таких обставин, які б свідчили про наявність підстав для застосування ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Ст. 3 ЦК України передбачено, що однією із засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, при цьому волевиявлення учасників процесу було вільним і відповідало їх внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Ч. 1 ст. 638 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно актів цивільного законодавства. Даний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, саме ці умови є істотними для договору даного виду згідно норм чинного законодавства (ст. ст. 1046-1048, 1054 ЦК України).

Підтвердженням того, що договір був укладений - сплата кредиту позичальником.

Отже, при укладенні кредитного договору позивач був ознайомлений із загальними умовами кредитування, попередньо ознайомився з письмовим проектом кредитного договору, погодився на його умови, наслідком чого стало його укладання. А тому не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах. Виходячи з вище сказаного можна зробити висновок про те, що банк не міг ввести в оману позичальника. Інформація стосовно умов договору була повною та достатньою для здійснення свідомого вибору позивачів.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з'ясувавши обставини, на які сторони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ч.6 ст.203,ч.1 ст.215 ЦК України, ст.ст.10, 60, 88 ,209, 210, 212 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ПАТ «КБ Надра» про захист прав споживачів фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності кредитного договору відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 10-денний строк апеляційної скарги.

Суддя: Л.Г. Салтан