АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Тамакулової В.О., Болтунової Л.М.,

при секретарі: Безрукавому Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2011 року позивач звернувся до суду з таким позовом, посилаючись на те, що 06.12.2006 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір № 2006-334, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 600000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік з кінцевим терміном повернення 06.12.2011 року, а вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки від 20.10.2010 року та договору поруки з ОСОБА_3 від 06.12.2006 року, проте ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 18.08.2011 року у розмірі 75932,38 доларів США (41265,64 доларів США - заборгованість за кредитом, 23497,34 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11169,40 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором), тому позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кредитну заборгованість у розмірі 75732,38 доларів США. і витрати на правову допомогу у розмірі 1950 грн., а також стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" солідарно 200 грн..

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" просить скасувати рішення суду та задовольнити його позов, посилаючись на неповне з'ясування судом всіх обставин справи та неналежну оцінку доказів по справі, порушення норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду, обговоривши доводи скарги колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не надано доказів отримання ОСОБА_2 будь-яких коштів за кредитним договором № 2006-334 від 06.12.2006 року, направлення боржнику повідомлення про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором і направлення на адресу поручителів вимоги щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, за укладеним 06.12.2006 року між ОСОБА_2 і позивачем кредитним договором № 2006-334 банк зобов'язувався надати ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 60000 доларів США окремими траншами на підставі попередньої вимоги зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік з кінцевим терміном повернення 06.12.2011 року та згідно заяви ОСОБА_2 від 06.12.2006 року про надання кредиту позичальник отримав в банку вказану суму кредиту, а в забезпечення виконання ним зобов'язань за цим договором 20.10.2010 року між позивачем і ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року в межах 200 грн. та 06.12.2006 року між банком і ОСОБА_3 - договір поруки № 2006/356.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову (п. 24).

Між тим, наведені обставини справи, вимоги закону і роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд не врахував, дійшовши помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заявленої в позові банку кредитної заборгованості з відповідачів у зв'язку з не направленням боржнику повідомлення про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором і поручителям вимоги щодо її погашення, залишив поза увагою і не дослідив належним чином заяву ОСОБА_2 від 07.12.2006 року з його особистим підписом в підтвердження отримання ним у позивача кредиту у розмірі 60000 доларів США та виписку банку про часткове погашення ним кредитної заборгованості (а. с. 79 - 81), що відповідачами нічим не спростовано та встановлено заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, а відтак, висновки суду про не надання позивачем доказів отримання позичальником коштів за кредитним договором не ґрунтуються на матеріалах справи і фактичних обставинах справи.

В порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення виниклого між сторонами спору, зокрема, суму погашення позичальником платежів та його заборгованість за кредитним договором, суд не з'ясував і своїм рішенням не встановив, відповідних доказів в судовому засіданні не дослідив, а як встановлено в судовому засіданні апеляційного суду з часу отримання кредиту боржник належним чином не сплачував відповідні платежі, у зв'язку з чим у нього згідно наданого банком розрахунку утворилася кредитна заборгованість станом на 18.08.2011 року у розмірі 75932,38 доларів США, з яких 41265,64 доларів США - заборгованість за кредитом, 23497,34 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11169,40 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

При цьому пояснення ОСОБА_3 та її представника в судовому засіданні апеляційного суду про те, що вона 06.12.2006 року з банком договір поруки № 2006/356 не укладала і за відсутності відомостей про наявність цієї справи не мала можливості в суді першої інстанції заявити клопотання про призначення відповідної експертизи щодо належності їй підпису на цьому договорі спростовуються її особистою письмовою заявою від 02.08.2013 року про скасування заочного рішення по цій справі від 22 листопада 2011 року (а. с. 52 - 53), після скасування якого на неодноразові виклику суду, в тому числі, через SMS, вона та її представник ОСОБА_5 за довіреністю від 17.03.2014 року (а. с. 77) в судові засіданні не з'являлися і ніяких клопотань суду не заявляли, питання про визнання недійсним вказаного договору поруки у встановленому порядку перед судом не порушували, а саме по собі стягнення заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за цим же кредитним договором станом на 07 жовтня 2014 року в розмірі 135344,94 доларів США (заборгованість за кредитом - 41265,64 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 50140,05 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 43939,25 доларів США), не може підставою для відмови в задоволенні цього позову до ОСОБА_3 як до поручителя, оскільки з неї вищезазначенимрішенням суду ніяких сум спірної кредитної заборгованості не стягувалося, тому відсутні перешкоди позивачу звертатися в іншій справі з вимогами про її стягнення з цієї особи.

Колегія суддів не може також прийняти до уваги посилання представника ОСОБА_3 на прострочення позивачем шестимісячного строку на звернення з вимогами до поручителя згідно положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки з таким позовом банк звернувся до суду у вересні 2011 року, тобто до закінчення встановленого кредитним договором терміну повернення кредиту (06.12.2011 року).

За таких обставин, ухвалене судом з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права рішення колегія суддів вважає за необхідне скасувати і ухвалити нове рішення на підставі ст. ст. 554, 1054 ЦК України, ст. 309 ЦПК України про стягнення на користь банку з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором станом на 18.08.2011 року в межах заявлених банком вимог, а саме, у розмірі 200 грн. та 75732,38 доларів США, що складає 1715338,41 грн. за курсом НБУ на час ухвалення рішення (41065,64 доларів США - заборгованість за кредитом, 23497,34 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11169,40 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором), судового збору у розмірі 3527 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з урахуванням таких понесених банком витрат у судах першої і апеляційної інстанцій, а також про відмову в задоволенні вимог банку про стягнення з ОСОБА_2 цієї заборгованості, оскільки вона вже була стягнута з цієї особи заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року, та в задоволенні вимог банку про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1950 грн. за відсутністю в матеріалах справи відповідного розрахунку такої допомоги і доказів її сплати позивачем.

Позовні вимоги до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» не можуть бути задоволенні у цій справі з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», рішення суду в цій частині на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України також необхідно скасувати, а провадження у справі закрити, повідомивши позивача, що розгляд його позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 310 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з ОСОБА_3 заборгованість по кредитному договору № 2006-334 від 06.12.2006 року станом на 18.08.2011 року у розмірі 200 грн. та 75732,38 доларів США, що складає 1715338,41 грн. за курсом НБУ на час ухвалення рішення, з яких 41065,64 доларів США - заборгованість за кредитом, 23497,34 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11169,40 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3527 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн..

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: