Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1944/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Бойко П. М.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.09.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Письменного О.А., Фомічова С.Є.,

за участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: Долинська районна державна адміністрація, державний нотаріус Долинської державної нотаріальної контори, про визнання іпотечного договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

26 червня 2014 року ОСОБА_2 в інтересах малолітнього онука ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 2002 року його онук постійно проживав у будинку АДРЕСА_1 зі своїми батьками: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 13 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, для забезпечення виконання якого позичальник передав у іпотеку банку належний йому на праві власності зазначений житловий будинок, про що позивачу стало відомо з вимоги банку від 9 січня 2013 року про виселення. Згода органу опіки та піклування на укладення договору про передачу в іпотеку житлового будинку, в якому проживав його малолітній онук та син іподекодавця, не надавалася. Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати іпотечний договір недійсним, оскільки він укладений з порушенням прав малолітньої дитини на житло.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку і просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Апеляційну скаргу обґрунтовано посилання на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що підставою для відмови в позові стала відсутність реєстрації малолітнього в житловому будинку, разом з тим права малолітнього на житло порушено тим, що на час укладення іпотечного договору він фактично проживав в будинку та мав право користування ним. Зазначеним обставинам суд не дав правової оцінки та не врахував, що факт відсутності реєстрації в будинку не свідчить про не проживання дитини в ньому на час укладення договору іпотеки та не може бути підставою для позбавлення права на житло.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 липня 2015 року рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Долинська районна державна адміністрація Кіровградської області надіслала письмові заперечення на апеляційну скаргу (Т. І а.с. 131-133) в яких послалася на те, що право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1, у малолітнього ОСОБА_3 виникло з моменту його реєстрації за вказаною адресою, тобто з 24 квітня 2011 року, і не існувало на час укладення договору іпотеки, 13 липня 2007 року. Так, як на час укладення оспорюваного договору жодних осіб у будинку зареєстровано не було, то отримання дозволу органу опіки і піклування на його укладення не потребується. Також вказано на сплив позовної давності.

Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» також подав письмові заперечення на апеляційну скаргу (Т. ІІ а.с. 11 - 13) в яких вказав, що право члена сім'ї власника житла на користування цим майном пов'язано з моментом реєстрації за місцем проживання цієї особи і може бути доведено лише відповідними доказами. Згідно ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» на іпотекодавця покладається зобов'язання повідомлення про права третіх осіб на предмет іпотеки. Оскільки місце проживання ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 зареєстровано не було на час укладення договору, то прав на це майно у нього не виникло, а отже позов є безпідставним.

Інші особи, які беруть участь у справі не скористалися своїм правом на подання письмових заперечень на апеляційну скаргу.

Позивач особисто в судове засідання не з'явився.

Його представник підтримав апеляційну скаргу, посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильність застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення про те, що в заяві про отримання кредиту ОСОБА_4 вказав, що він зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_2. Про відсутність мешканців у будинку, який передано в іпотеку, ОСОБА_4 вказав безпосередньо в договорі. За наявності документального підтвердження того факту, що у вказаному будинку ніхто не зареєстрований, банк не перевіряв ці відомості фактично.

Відповідачі ОСОБА_4, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

ОСОБА_5. змінила прізвище на ОСОБА_5, що підтверджується відомостями наданими Управлінням ДМС України в Кіровоградській області, в судове засідання не з'явилися, але від її імені на адресу суду надійшов електронний лист із заявою про розгляд справи без її присутності.

Представники третіх осіб також в судове засідання не з'явилися.

Проте, згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та показання допитаних у судовому засіданні свідків, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3. Його батьками являються ОСОБА_4 і ОСОБА_5, а його дідом являється ОСОБА_2 - позивач по справі.

Будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 6 липня 2006 р. № 321.

12 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір відповідно до умов якого банк надав йому кредитні кошти у сумі 100500 грн.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 13 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір, відповідно до якого останній передав в іпотеку Банку житловий будинок АДРЕСА_1 що належить йому на праві приватної власності.

Пунктом 23 вказаного іпотечного договору визначено, що на час підписання іпотечного договору будь-які особи, у тому числі неповнолітні та малолітні діти, у ньому не зареєстровані , не проживали та не проживають .

На час укладення договору іпотеки у вказаному будинку зареєстрованих осіб не значилось.

З 22 квітня 2011 року у вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що ОСОБА_4 зареєструвався сам та зареєстрував свого сина ОСОБА_3 у переданому в іпотеку будинку лише 22 квітня 2011 року, а тому на час укладання іпотечного договору малолітнього ОСОБА_3 права на проживання у ньому не мав, у зв'язку з чим вказаним договором його права порушені не були. Крім того, суд вважав, що позов пред'явлено позивачем після спливу позовної давності.

Проте таких висновків суд дійшов у зв'язку з неправильним застосуванням норм процесуального і матеріального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 6 ст. 29 ЦК України ( у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Згідно з ч. 2, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члена сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України).

У ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Зміст положень ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» дає підстави для висновку висновку про те, що одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти, чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів.

Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Відповідні правові позиції викладено в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-396цс15, від 9 вересня 2015 року у справі № 6-405цс15, від 16 вересня 2015 року у справі № 6-392цс15.

Суд першої інстанції вимог вказаних норм матеріального права при вирішенні спору не врахував, обставини на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог не перевірив, докази в повному обсязі не дослідив та не з'ясував місце проживання малолітнього ОСОБА_3 і його батьків на час укладення іпотечного договору від 13 липня 2007 року та на час видачі довідки від 12 липня 2007 року, не з'ясував питання наявності у нього права користування іпотечним майном на той час, в результаті чого дійшов передчасного висновку про відсутність фактів порушення прав малолітнього.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 лютого 2001 року Долинською міською радою ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1, а 6 липня 2006 року - свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за цією ж адресою (а.с.11, 171).

З анкети-заяви від 5 липня 2007 року (Т. ІІ а.с. 33) вбачається, що ОСОБА_4 звернувся до ЗАТ КБ «ПриватБанк» з приводу отримання ним кредиту у розмірі 100500 грн. у якій зазначив, що він зареєстрований і проживає в АДРЕСА_2, а також вказав, що розлучений, має одну дитину у віці шести років, аліменти не сплачує, у власності має житлову нерухомість, іншу нерухомість, автомобіль, частку в підприємстві.

12 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 111775 грн. до 11 липня 2017 року зі сплатою 14,04 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 13 липня 2007 року укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передав в іпотеку банку належний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.169-171).

В п. 14.7, п. 23 зазначеного договору іпотеки іпотекодавець вказав, що відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані в установленному законом порядку, на час підписання іпотечного договору жилий будинок, що передається в іпотеку, вільний від будь-яких речей домашньої обстановки та вжитку, будь-які особи, в тому числі неповнолітні та малолітні діти, у ньому не зареєстровані, не проживали та не проживають.

Письмову згоду на передачу майна в іпотеку надала - ОСОБА_5

Також ОСОБА_4 надано банку, видану виконком Долинської міської ради довідку від 12 липня 2007 року, довідку про те, що він зареєстрований в АДРЕСА_2, і являється домовласником домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 де зареєстрованих осіб немає (Т. І а.с. 161). Ця довідка долучена до іпотечного договору.

Однак у вказаній довідці йдеться лише про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 та відсутність реєстрації місця проживання будь-яких осіб у належному йому на праві власності будинку. Даних щодо фактичного проживання мешканців у цьому будинку ця довідка не містить.

Та обставина, що до 22 квітня 2011 року у жилому будинку АДРЕСА_1 не було зареєстровано місце проживання будь-яких осіб підтверджується також відомостями домової книги (Т. І а.с. 11, 12). Лише з цієї дати за вказаною адресою зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Натомість, згідно відомостей домової книги для прописки проживаючих в будинку АДРЕСА_2 який належить ОСОБА_2 (Т. ІІ а.с. 45 - 49), ОСОБА_4 був зареєстрований за цією адресою з 16 листопада 1993 року, з 25 листопада 2003 року була зареєстрована ОСОБА_5, мати малолітнього ОСОБА_3, а з 7 липня 2005 року зареєстрований ОСОБА_3

ОСОБА_4, його колишня дружина - ОСОБА_5, їх син ОСОБА_3 знаті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 в один день - 21 листопада 2008 року.

Враховуючи, що з 6 липня 2006 року ОСОБА_6 належало право власності на новостворений житловий будинок АДРЕСА_1 він разом з членами його сім'ї мав можливість у ньому проживати.

Достеменно знаючи про наявність у ОСОБА_4 дитини, про що він вказав у анкеті-заяві, банк до укладення іпотечного договору не перевіряв достовірність поданої позичальником інформації про наявність прав на будинок третіх осіб, будинок на предмет проживання у ньому осіб не оглядався, що підтверджено поясненнями представника ПАТ КБ «ПриватБанк» наданими в судовому засіданні в апеляційному суді.

У поясненнях прокурору Долинського району ОСОБА_4 вказав, що з листопада 2002 року його сім'я проживає в будинку по АДРЕСА_1 без реєстрації, оскільки на будинок не було оформлено правовстановлювальних документів. 6 липня 2006 року він отримав свідоцтво про право власності на будинок, проте реєстрація місця проживання його сім'ї в будинку не була проведена з метою отримання кредиту під заставу будинку (Т. І а.с.8).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що його внук - ОСОБА_3, фактично проживає з 2002 року у будинку АДРЕСА_1, спочатку зі своїми батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а після розірвання шлюбу між батьками з 2007 року, залишився проживати з батьком.

Ці доводи позивача суд першої інстанції не перевірив, докази на їх підтвердження від позивача не прийняв, зокрема, необґрунтовано відмовив у допиті свідків, що підтверджується аудіо записом судового засідання та журналом судового засідання (Т. І а.с. 82, 84).

Усуваючи порушення, допущені судом першої інстанції, апеляційним судом задоволено клопотання представника позивача про допит свідків.

Свідки, голова вуличного комітету ОСОБА_7, громадяни ОСОБА_8 і ОСОБА_9 пояснили, що вони проживають по вулиці Перемоги з 1990-х років та знають сім'ю ОСОБА_5, які з 2002 року стала в проживати по АДРЕСА_1 В цьому будинку спочатку проживали ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх син ОСОБА_3 З 2007 року, після розірвання шлюбу, ОСОБА_5 змінила місце проживання. а в будинку лишилися проживати ОСОБА_4 із сином ОСОБА_3

Ці обставини також підтверджуються довідками голови вуличного комітету вулиці Перемоги м. Долинська, засвідченими виконкомом Долинської міської ради підтверджується, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з листопада 2002 року проживають по АДРЕСА_1 без реєстрації, з 22 квітня 2011 року по даний час ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані в будинку. З березня 2007 року ОСОБА_5 в зв'язку з розірванням шлюбу в будинку не проживає. Також з серпня 2008 року без реєстрації в будинку проживають ОСОБА_10 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8 (Т. І а.с.173, Т. ІІ а.с. 17).

Згідно довідки голови вуличного комітету вулиці Кірова м. Долинська вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 з 1999 року ОСОБА_4 не проживає, не проживали за даною адресою в період реєстрації і ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (Т. ІІ а.с. 16)

Довідки видані відповідно до повноважень вуличних комітетів, визначених п. 12 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про органи самоорганізації населення», а повноваження голови вуличного комітету підтверджуються довідками Долинської міської ради (Т. І а.с. 178, Т. ІІ а.с. 15).

Крім того, з довідок Долинського управління по експлуатації газового господарства ВАТ «Кіровоградгаз» (Т. ІІ а.с. 50, 51) і ПАТ «Кіровоградобленерго» Долинський РЕМ (Т. ІІ а.с. 52) вбачається, що з 2002 року за адресою: АДРЕСА_1, відкрито особові рахунки на ім'я ОСОБА_4 і з цього часу здійснюється споживання та оплата газу та електроенергії, що зокрема підтверджується розрахунками за дванадцять місяців 2007 рік, за кожен місяць окремо.

З інформації комунального закладу «Долинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» вбачається, що з 2002 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, перебував на обліку в дитячій консультації Долинської ЦРЛ за адресою: АДРЕСА_1 (Т. І а.с.177).

Згідно довідки дошкільного навчального закладу № 5 «Ружечка» м. Долинська (Т. І а.с. 176) ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з січня 2004 року по травень 2007 року відвідував цей навчальний заклад і згідно даних обліку дітей проживав за адресою - АДРЕСА_1

У період з 3 вересня 2007 року по 30 травня 2008 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, відвідував дошкільний навчальний заклад № 4 «Казка» і рахувався проживаючим за адресою: м. волинська, АДРЕСА_1 (Т. І а.с. 175).

З довідки долинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 вбачається, що учень ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, пооживає за цією ж таки адресою.

Керуючись ст. 212 ЦПК України та оцінюючи надані сторонами докази у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вони відповідають вимогам належності та допустимості і достовірно підтверджують, що на час укладення між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 іпотечного договору від 13 липня 2007 року та на час видачі виконкомом Долинської міської ради 12 липня 2007 року довідки (Т. І а.с. 161) малолітній ОСОБА_3 разом з батьком, ОСОБА_4, постійно проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 та мав право користування цим будинком, як член сім'ї власника будинку.

Відсутність на той час факту реєстрації ОСОБА_4 і ОСОБА_3 за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання, а тому висновок суду, який пов'язав відсутність права малолітнього ОСОБА_3 на користування житловим будинком батька з відсутністю реєстрації його місця проживання у цьому будинку є невірним.

У зв'язку з цим та відповідно до приписів ст. 177 СК України, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для укладення між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 оспорюваного іпотечного договору стосовно житлового будинку, право користування яким станом на 13 липня 2007 року мав малолітній ОСОБА_3, отримання попередньої згоди органу опіки та піклування було обов'язковим.

Так, як вказаний іпотечний договір був укладений без відповідної попередньої згоди органу опіки та піклування, що суперечило інтересам малолітнього і привело до порушення його права на житло внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за рішеннями судів від 25 вересня 2012 року і від 30 жовтня 2013 року, це є підставою для визнання такого договору недійсним на підставі ч. 6 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Факт приховування батьком дитини від банку достовірної інформації щодо проживання дитини в будинку та в зв'язку з цим щодо наявності у дитини права користування ним, не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права малолітнього.

Наявність судового рішення від 25 вересня 2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки та судового рішення про виселення від 30 жовтня 2013 року (Т. І а.с. 21 - 22, 27 - 28) не є перешкодою для задоволення позову про визнання іпотечного договору недійсним, оскільки на час ухвалення зазначених рішень, відповідно до презумпції правомірності правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України, договір був дійсним і ніким не оспорювався.

При цьому у вказаних судових рішеннях не встановлено факти проживання або не проживання малолітнього ОСОБА_3 в переданому в іпотеку будинку на момент укладення іпотечного договору та не встановлено наявність або відсутність у нього права користування цим житлом.

У зв'язку з цим позивач не обмежений у праві доводити ці факти і відповідні їм правовідносини.

Не можна погодитися і з висновками суду першої інстанції що спливу позовної давності та застосування наслідків цього за заявою відповідача (а.с. 76).

Такий висновок суду є суперечливим іншому висновку про відсутність факту порушення прав малолітнього ОСОБА_3 на житло, адже сплив позовної давності являється самостійною підставою для відмови в позові, передбаченою ч. 3 ст. 267 ЦК України, і застосовується лише за умов порушення цивільного права або інтересу та спливу встановленого законом або домовленістю сторін строку.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом не власних прав, а відповідно до ч. 2 ст. 258 СК України, в інтересах свого малолітнього внука ОСОБА_3 та за захистом його права.

У зв'язку з цим, відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України, позовна давність починається від дня досягнення особою повноліття.

Оскільки на час пред'явлення позову ОСОБА_3 залишався бути неповнолітнім, то висновок суду щодо спливу позовної давності є безпідставним. У нього виникло право на позов, але, зважаючи на недосягнення повноліття, перебіг позовної давності не розпочався.

Так, як суд першої інстанції не перевірив належним чином доводи сторін, у зв'язку з чим був позбавлений можливості правильно визначити характер спірних правовідносин та вирішити спір відповідно до закону.

За таких обставин ухвалене у справі рішення не може бути залишене без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним іпотечний договір, укладений 13 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» і ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Долинської державної нотаріальної контори Фоміних В.В. і зареєстрований в реєстрі за № 2477.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: