Апеляційний суд Житомирської області
Справа №286/1063/15-ц Головуючий у 1-й інст. Смиковська Л. О.
Категорія 27 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Зарицької Г.В.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року,-

встановила:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом (з урахуванням уточнень - а.с.21-24) про стягнення з ОСОБА_3 боргу в сумі 353895 грн., трьох процентів річних в сумі 31246,38 грн. та процентів за користування коштами в розмірі ставки НБУ в сумі 90860,91 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01.08.2008 року між ним та відповідачем укладено договір позики в сумі 15500 доларів США з поверненням до 30.11.2010 року, однак відповідач не виконав умови зобов'язання. Строк давності перервався 23.03.2012 перерахуванням відповідачем 4000 грн. та визнанням боргу у поясненнях працівникам міліції.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено за спливом строку позовної давності.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову. Вважає, що висновки суду про сплив строку позовної давності не відповідають обставинам справи.

Апелянт підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача заперечує у задоволенні скарги і пояснив, що перерахування коштів у 2012 році відповідач не визнає, оскільки сторони домовлялися усно, що ОСОБА_3 буде сплачувати відсотки за користування коштами і цей перерахунок міг бути ще до 2012 році, а як йому пояснили у банку без номеру транзакції, цього встановити неможливо. Пояснень працівникам міліції він не писав, можливо надав по телефону.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Так, судом встановлено, що 01 серпня 2008 року між сторонами укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 15550 доларів США строком до 30 листопада 2010 року.

На виконання умов договору позичальник написав розписку про отримання вказаної суми коштів (а.с.36).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що між сторонами укладено договір позики і відповідач не виконує його умови, однак на час звернення до суду сплив строк позовної давності і підстави для його переривання відсутні. Вважав недоведеним факт перерахування коштів на виконання умов договору, а пояснення працівникам міліції не визнано представником відповідача і не є діє боржника безпосередньо по відношенню до кредитора.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом правильно встановлено наявність між сторонами правовідносин, що випливають із договору позики, та застосовано норми ст.ст.526, 530, 626, 629, 1046, 1047 ЦК України.

Рішення суду в цій частині не оскаржувалося.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

На підставі викладеного, до вказаних правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст.625 ЦК України в частині сплати трьох процентів річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання та ч.2 ст.1048 ЦК України щодо сплати боржником процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зазначений правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 року по справах №6-36цс14 та 6-79цс14.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Договором позики визначено дату повернення коштів - 30.11.2010 року, а тому строк позовної давності закінчувався 30.11.2013 року. Позов подано до суду 05.03.2015 року (а.с.12).

За змістом ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Таку заяву подано представником відповідача 30.04.2015 року (а.с.53-54).

В той же час, ч.1 ст.264 ЦК України передбачено переривання перебігу позовної давності вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, зокрема, письмовими доказами.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, що мають значення для справи (ч.1 ст.64 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції роз'яснено сторонам вимоги ч.4 ст.10 ЦПК України, в т.ч. і наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Апелянт посилається на довідку ПАТ КБ «Приватбанк» про проведення платежу ОСОБА_3 на рахунок ОСОБА_5 4000 грн. 23.03.2012 року (а.с.6) та пояснення відповідача працівникам міліції (а.с.67-68) як визнання останнім боргу.

Згідно зазначеної довідки ПАТ КБ «Приватбанк», завірену копію якої надано під час апеляційного розгляду, ОСОБА_6 отримав через систему PRIVATMONEY (UA) Україна платіж від ОСОБА_3 23.03.2012 року в сумі 4000 грн.. Однак зазначена довідка не містить дати відправки платежу і ПАТ КБ «Приватбанк» у своєму листі від 04.06.2015 року (а.с.51) повідомив про відсутність інформації про проведення платіжної операції по перерахуванню коштів ОСОБА_3 у період з 01.01.2012 року по 30.04.2015 року.

Отже, отримання коштів ОСОБА_7 у березні 2012 року не може бути належним доказом на підтвердження переривання позовної давності саме з цієї дати.

В той же час, 26.09.2012 року ОСОБА_7 звернувся до правоохоронних органів із заявою щодо шахрайських дій з сторони ОСОБА_3 і у своїх поясненнях від 09.10.2012 року боржник визнав борг та обіцяв його повернути до кінця 2012 року, пояснивши, що таку обіцянку він дав особисто ОСОБА_7 влітку 2012 року під час особистої зустрічі (оригінал на а.с.8-11 матеріалів перевірки Солом'янського РУ ГУМВС України в м.Києві, копія на а.с.66-68).

Звернувшись до правоохоронних органів, ОСОБА_7 таким чином пред'явив претензію ОСОБА_3 щодо неналежного виконання зобов'язання і останній у відповідь на неї визнав борг, надавши відповідні письмові пояснення, при цьому, підтвердивши, що визнання боргу висловлено особисто ОСОБА_7

Наведене свідчить про вчинення ОСОБА_3 дій по визнання ним свого боргу, а тому перебіг позовної давності переривався влітку 2012 року і у вересні 2012 року. Позов подано в межах трьохрічного строку.

Представник відповідача не визнав факт надання таких пояснень працівникам міліції, але не надав доказів на їх спростування, відмовившись від подання клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Позивач просить стягнути три проценти річних та проценти за користування позикою за ставкою НБУ за період з 23.03.2012 року по 05.03.2015 року.

На час розгляду справи апеляційним судом курс НБУ становив : 2299,3727 грн. за 100 доларів США, а тому розмір заборгованості становить 352402,76 грн..

Три проценти річних становить : з 22 березня по 31 грудня 2012 року - 352402,76х3%х282:366=8145,79 грн.; за 2013 та 2014 роки - 352402,76х3%=10572,08 грн.; з 1 січня по 5 березня 2015 року - 352402,76х3%х63:365=1824,74 грн., а всього 31114,69 грн.

Проценти за користування позикою за ставкою НБУ становлять : з 23 березня по 31 грудня 2012 року - 352402,76х7,5%х(282:366)=20364,47 грн.; з 1 січня по 9 червня 2013 року - 352402,76х7,5%х(159:365)=11513 грн.; з 10 червня по 12 серпня 2013 року - 352402,76х7%х(63:365)=4257,73 грн.; з 13 серпня 2013 року по 14 квітня 2014 року - 352402,76х6,5%х(244:365)=15312,78 грн.; з 15 квітня по 16 липня 2014 року - 352402,76х9,5%х(92:365)=8439,87 грн.; з 17 липня по 12 листопада 2014 року - 352402,76х12,5%х(118:365)=14241,48 грн.; з 13 листопада 2014 року по 5 лютого 2015 року - 352402,76х14%х(84:365)=11352,3 грн.; з 6 лютого по 3 березня 2015 року - 352402,76х19,5%х(25:365)=4707,22 грн.; з 4 по 5 березня 2015 року - 352402,76х30%х(2:365)=581,46 грн., а всього 90770,31 грн.

В стягненні решти сум слід відмовити.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій, в частині задоволених вимог в сумі 5461,27 грн. (5481х99,64%).

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року та ухвалити нове - про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 474287,76 грн., з яких : 352402,76 грн. основної заборгованості, 31114,69 грн. три проценти річних, 90770,31 грн. процентів за користування позикою за ставкою НБУ.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 5461,27 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді