Справа № 536/1140/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі:

Головуючого судді Колотієвського О.О.,

при секретарі Литвинюк А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю « Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

В обґрунтування позовної заяви вказував, що між ним ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю « Євролізинг Україна було укладено договір Фінансового лізингу № 000257, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є Jac J2standart.

Відповідно до умов ОСОБА_2 лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Jac J2standart, зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором.

Позивач зазначив, що в усній формі представник відповідача роз'яснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 96 600 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого зі ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено рахунки на суму 16 100 грн. та на суму 80 500 грн. з зазначенням призначення платежу авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 000257.

Однак, представником не було роз'яснено призначення платежу, з якого сума в розмірі 16 100 гривень виявилася адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу, що був зазначений в рахунку для оплати, наданим цим представником).

Позивач вказував, що в договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала мене підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий.

Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 16100 гривень є адміністративним платежем за оформлення договору.

Позивач зазначав, що таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміле сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача.

Законом від 22 вересня 2011 р. № 3 795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» указана норма доповнена частиною другою, за якою у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

При цьому слід зазначити, що згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону "Про захист споживачів", прийнятого 12 травня 1991 р. і введеного в дію з 1 жовтня 1991року

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту споживачів.

Згідно ч.5 п.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторові України. Це означає, що ЗУ «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору. А умови договору фінансового лізингу в свою чергу не можуть суперечити положенням цього Закону.

Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу:

- про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (порушення п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»);

Пункт 1.8 ОСОБА_2 - незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, та за бажанням лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути змінений на інший предмет лізингу до моменту купівлі предмета лізингу. Не важливо чи наявний предмет лізингу у продавця, лізингодавець залишив собі право свавільно змінювати предмет лізингу. Ця норма є незаконною та такою, що порушує принцип добросовісності та призводить до дисбалансу договірних відносин.

Пункт 5.5. ОСОБА_2 - будь-які поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу або його з'єднання з будь-якими нерухомими або рухомими об'єктами дозволяються лише на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем. При наявності відповідної письмової вимоги лізингодавця перед поверненням предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний за власний рахунок відновити його початковий стан з урахуванням нормального зносу. У будь-якому випадку усі невід'ємні поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу, які були зроблені без письмової згоди лізингодавця, стають власністю лізингодавця та підпорядковуватися даному договору, при цьому лізингодавець не зобов'язаний виплачувати лізингоодержувачу жодних компенсацій, а останній не має право на відшкодування цих виплат за рахунок лізингових платежів. В той же час, п. 5.6 передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний за власний рахунок забезпечити відповідність предмета лізингу всім нормативним вимогам та вносити такі зміни, модифікації та доповнення до предмета лізингу, які можуть час від часу вимагатися будь-яким законом, правилом, розпорядженням нормативним актом або наказом державного органу, виданим в межах його компетенції. Це є супереченням в самому договорі. Тобто, лізингоодержувоч у разі неповідомлення лізингодавця не має права робити зміни, і в той же час зобов'язаний це робити. Це є несправедливим відносно лізингоодержувача, адже він не має змоги відшкодувати витрати, зроблені у зв'язку зі змінами предмета лізингу згідно законодавства і це іде на користь лізингодавця.

Пункт 5.7. - на чинність цього договору не впливають будь-які обмеження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних чи технічних або економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. В таких випадках зобов'язання лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобов'язання, залишаються чинними в повному обсязі. Ця умова договору є несправедливою відносно лізингоодержувача, адже якщо він не має можливості виконати свої зобов'язання за договором з незалежних від нього причин, компанія односторонньо розриває договір, не повертаючи при цьому кошти та вилучаючи предмет лізингу (п.п. 3.2.3, 3.2.4, 3.2.6) В той же час компанія не обмежила себе таким же зобов'язанням.

Пунктом 10.5. передбачено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Підписуючи даний договір, лізингоодержувач погодився на певний розмір лізингових платежів. Однак, лізингодавець залишив за собою право в односторонньому порядку збільшувати розмір лізингового платежу, не надаючи право лізингоодержувачу відмовитися. Передбачений лише імперативний порядок прийняти ці зміни. Ця умова договору є несправедливою відносно позивача та суперечить законодавству.

Пункт 10.11. - Лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором, у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви.Лізингоодержувач не має права затримувати платежі за даним договором, строк сплати яких настав, навіть з причин пошкодження предмету лізингу. Цей пункт також є несправедливим, адже лізингодавець може збільшувати розмір лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний погоджуватись. В той час, лізингоодержувач ніяк не може вплинути на розмір лізингових платежів. Якщо предмет лізингу буде відсутній з вини лізингодавця, лізингоодержувач все одно зобов'язаний сплачувати рахунки.

Крім того, ця норма суперечить Цивільному Кодексу України, адже до договору лізингу повною мірою має застосовуватися норма ч. 3 ст. 762 ЦК України, відповідно до якої може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру лізингових платежів. Ч. 4 ст. 762 ЦК України передбачено, що наймач (лізингоодержувач) має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. При застосуванні цієї норми до лізингових зобов'язань варто зважати на те, що, по-перше, за обставини, які впливають на істотне зменшення можливості користування предметом лізингу, лізингоодержувач не відповідає; і по-друге, істотне зменшення можливості користування предметом лізингу може статися з вини лізингодавця, третіх осіб або внаслідок випадку. Відповідно, керуючись нормою цієї статті, лізингоодержувач має право вимагати від лізингодавця зменшення розміру лізингових платежів.

Також у повному об'ємі до лізингових відносин має застосовуватися норма ч.6 ст. 762 ЦК України, з урахуванням якої лізингоодержувач звільняється від сплати лізингових платежів за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Наприклад, якщо переданий лізингоодержавачем , автомобіль як предмет лізингу було вилучено на певний час для проведення технічної експертизи у зв'язку з ДТП, яка сталася за участі лізингодавця, протягом часу відсутності автомобіля у лізингоодержувача, він звільняється на цей період і лізингових платежів.

Пункт 10.15. У разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець і лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше лізингові платежі поверненню не підлягають. Передбачено, що лізингодавець має право збільшити розмір лізингових платежів на умовах, не передбачених договором (на власний розсуд), лізингоодержувач не має можливості ні відмовитися від збільшення платежів, ні повернути вже сплачені кошти. Це є жорстким порушенням як ЗУ «Про захист прав споживачів» так і Цивільного Кодексу України. Стаття 627 ЦК України наголошує на свободі договору, втім застерігає, що під час укладення договору враховуються обмеження, встановлені вимогами ЦК України , інших актів цивільного законодавства, з урахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пункт 12.4. - За несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, крім того лізингоодержувач зобовязаний сплачувати проценти за користування чужими коштами в розмірі 3 % річних від суми заборгованості за кожен день прострочення. Тобто лізингодавець за кожен день повинен сплачувати одразу два штрафи за одне порушення. Крім того, згідно п.12.8 з ним ще й розривають договір, не повертаючи сплачені кошти.

Згідно статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Крім цього, договором не передбачено жодної санкції щодо лізингодавця в разі порушень умов та строків договору, що призводить до дисбалансу договірних відносин.

- про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (порушення п. 4 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»):

п. 12.1. - Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто Відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства.

Згідно п.6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто, лізингоодержувачу в даному випадку повинно було бути надано право на розірвання договору в продовж чотирнадцяти днів з моменту його укладання. Дане право також передбачено статтею 707 ЦК України.

Однак, відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства. В супереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору.

Крім того, у разі розірвання договору лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства.

- про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (порушення п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»):

Пункт 10.15 - У разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Тобто лізингоодержувач взагалі позбавлений можливості повернути сплачені кошти (більше 50% від вартості предмета лізингу), що є порушенням прав споживача. Це не відповідає принципу справедливості, на якому ґрунтується чинне законодавство. В даному випадку договором не передбачено такого ж наслідку для лізингодавця у разі невиконання ним договору. Однак лізингоодержувач зобов'язаний і повернути предмет лізингу і залишити лізингодавцю всі сплачені кошти.

- про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (порушення п. 6 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»):

Пункт 3.2.6 - Розірвати договір в односторонньому порядку за умови не виконання лізингоодержувачем умов даного договору. При цьому лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору тобто лізингодавець надав собі право розірвати договір на власний розсуд, не попередивши лізингоодержувача, без з'ясування причин та обставин, не надавши можливості пояснити ситуацію. Однак споживачеві таке право не надається.

Пункт 3.2.7 Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості або відмови продавця здійснити продаж або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає всі сплачені лізингоодержувачем кошти за мінусом 50% від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу. Тобто, цією умовою договору лізингодавець звільнив себе від відповідальності стосовно надання предмета лізингу, та може залишити кошти лізингоодержувача незаконно. Не зрозуміло з якого приводу лізингодавець залишає собі кошти, адже це саме він не виконав умови договору. Крім того, незрозуміло у чому полягає необхідність розірвання договору. Адже є інші продавці, у яких можна придбати предмет лізингу, зазначений в договорі. А лізингодавець мав би надалі виконувати умови договору, в якому зобов'язався надати саме той предмет лізингу, який обрав лізингоодержувач. Крім того, лізингоодержувачу подібних прав не надано.

Пункт 12.7. Лізингодавець має право достроково припинити дію договору фінансового лізингу та вимагати повернення предмета лізингу (в різних випадках на свій розсуд). Вказаний пункт договору знову ж таки надає право лізингодавцю розривати договір з різних причин або взагалі без причини, однак лізингоодержувачу взагалі не надано право розривати договір, що є несправедливим відносно споживача та порушенням його прав.

Про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в одностороннюму порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зу договорі порушення н. 11 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів ;

Пункт 10.5. у випадку виникнення податкових і прирівняних до них платежів лізингодавець має права вимагати зміни розміру лізингових платежів, лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Не визначено що це за платежі, від чого вони залежать, що є порушенням чинного законодавства. Лізингодавець в односторонньому будь-яких причин надав собі можливість збільшувати розмір платежів, що змінює договору та порушує норми чинного законодавства.

Про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тієї що була погоджена на момент укладення договору (порушення п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»):

Пункт 9.4. - У разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного договору з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета на момент купівлі предмета лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів.

Пункт 10.13. - В період строку дії цього договору розмір лізингової плати може індексуватись в залежності від: переоцінки залишкової вартості предмета лізингу, яка спричинена змінами вимог нормативно-правових актів щодо переоцінки предмета лізингу:

В зв'язку зі збільшенням митних зборів та інших обов'язкових платежів, які впливають на вартість предмета лізингу, згідно умов договору поставки на момент проведення повного розрахунку лізингодавця з продавцем за придбання предмета лізингу.

Однак, договором не передбачена можливість відмовитися від договору у разі значного збільшення ціни. Крім того, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити різницю одноразово, не залежно від того на скільки збільшиться ціна предмету лізингу. Ця умова є несправедливою відносно лізингоодержувача, що приводить до її недійсності згідно з чинним законодавством.

Про звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробникаН п. 1 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»):

Пункт 5.4 - лізингодавець звільнив себе від відповідальності щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу. Тобто, у разі смерті або травмування лізингоодержувача з вини виконавця договору (відповідача), останній не понесе ніякої відповідальності.

Крім того, п. 1.4 ОСОБА_2 зазначено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог,монтажу, тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Однак, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже така умова є несправедливою. Водночас цей пункт договору суперечить положенням ст. 808 ЦКУ щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця перед лізингоодержувачем.

В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Тобто, якщо вибір продавця та/або визначення предмета лізингу здійснив лізингодавець, цілком виправданим є покладення на нього солідарної відповідальності, поряд з продавцем, за вчинені з боку останнього порушення.

Також, відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Згідно ч. 1 статті 203 ЦКУ зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу.

Однак, всупереч зазначеним положенням у пункті 10.11 договору передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1. ст. 3 ЦК України), а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом.

Тому дана умова договору також є незаконною та несправедливою відносно лізингоодержувача, що призводить до її недійсності.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у

цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту цивільного порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Однак даний договір не відповідає зазначеним вимогам законодавства.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначені його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазначено, що ця позиція ґрунтується на Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Стаття 627 ЦК України застерігає, що під час укладення договору враховуються обмеження, встановлені вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства з урахуванням звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості.

Отже, вимога врахування принципу розумності є прямою вимогою закону до договору. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України , зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Отже, недотримання принципу розумності та справедливості під час укладання договору може бути підставою для визнання договору недійсним, щонайменше з частині тих положень договору, які суперечать принципу розумності.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що зміна чи визнання недійсним згаданих вище положень ОСОБА_2 фінансового лізингу, які містять несправедливі умови, зумовлює зміну інших положень зазначеного договору, такий підлягає визнанню недійсним у цілому.

В даному договорі вбачається безліч прикладів зловживанням своїх прав відповідачем. Але згідно зі ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах наданих їй актами цивільного законодавства. Під час здійснення своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні свої прав вимог, які встановлені цією статтею, суд може зобовязати припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема згідно зі ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ст. 13 ЦК України.

Несправедливими та протизаконними є також наступні умови договору:

Умова договору про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту в розмірі від ціни предмета лізингу).

У відповідності до п. 3. 6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007 № 168, «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладенні договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо)».

Крім того, у відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Це є вичерпним переліком, що може бути включений до лізингового платежу.

Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.

У відповідності до договору, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої комісії за організацію становить 16 100 гривень, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу.

Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору.

Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Тому відповідно вважати, що даний платіж Лізингодавець включив у договір незаконно, що призводить до недійсності даної умови договору.

Відсутність у договорі розпису загальної вартості лізингу є знову ж таки порушенням законодавства. Таким чином, в оскаржуваному договорі відсутня істотна умова договору ціна (ст. 632 ЦК України). Відповідно до ч. 2 п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»: у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Однак, відповідачем дана умова проігнорована, в результаті чого лізингоодержувач не має змоги здобути інформацію про повну вартість даного договору, не відомо скільки всього коштів необхідно сплатити відповідачу для повного виконання свої зобов'язань. В зв'язку з дезінформацією споживач підписав договір, не усвідомлюючи загальну вартість платежів, що приводить до недійсності даного договору.

Несправедливими є умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання ОСОБА_2, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку лізингодавця. Метою Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», як сказано в його преамбулі, є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, а отже, і, користувачів лізингу, яким є Позивач.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір повинен містити порядок зміни і припинення дії договору.

Однак даним договором не передбачено порядок зміни і припинення дії договору у зв'язку з невиконанням лізингодавцем свої зобов'язань, що призводить до дисбалансу договірних відносин та недійсності договору фінансового лізингу.

Договір не містить умов про відповідальність лізингодавця. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір, повинен містити: права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Однак, розділом 12 договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу) встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, п.п. 12.1-12.13 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»: 1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливі. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Отже, можна прийти логічного висновку щодо недійсності положень розділу 12 договору, оскільки вони встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати сплачені споживачем кошти у випадку дострокового розірвання договору.

Лізинговий кредит це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозв'язку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку.

Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал, за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого користування. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача: кредитором є лізингодавець, позичальником лізингоодержувач.

Положеннями ч. 1 ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Виходячи з зазначеного за аналогією до спірних правовідносин відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 Справа N 1-26/2011.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг, зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів, щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму ( частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть у наслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги, тому і держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення).

Виходячи з зазначеного при вирішенні спору між ним та відповідачем необхідно застосувати рішення Конституційного Суді України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 Справа N 1-26/2011 і врахувати, що йому як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Оскільки він не має відповідної юридичної чи економічної освіти, він при укладенні договору помилково придбав не потрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу.

Згідно з п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

У відповідності до п. 2. 5. вказаних Правил, Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Однак відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2. ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Тобто, я не мав часу детально ознайомитися з 14 (чотирнадцятьма) сторінками договору за такий короткий строк. Йому повинна була надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона мені пояснила та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу.

Позивачем зазначено, що даний договір містить безліч умов, що регулюються законодавством, з яким він ніколи в житті не зустрічався, не мав можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недолі всі ризики та збитки, які отримає в результаті підписання даної угоди.

Згідно ч. 12 Постанови Пленуму ВСУ N 5 від 12.04.96 у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Слід зауважити, що в договорі та додатках до нього лізингодавець порушив Цивільний кодекс України, який розрізняє валюту зобов'язання та еквівалент зобовязання.

Ст. 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Тобто відповідно до ст. 524 ЦК України допускається визначення еквіваленту зобов'язання у іноземній валюті, а не навпаки.

Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Одночасно, як зазначено вище, сторонам у договорі надано право при визначенні розміру грошових зобов'язань в гривні вказати еквівалент в іноземній валюті. У такому випадку сума повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіціальним курсом валюти на дату проведення платежу. Проте, навіть у такому разі грошове виражається в договорі в національній валюті України - гривні, що повністю відповідає імперативним приписам ч. 1 ст. 524 ЦК України. Однак, у спірному договорі зобовязання визначено саме в іноземній валюті, а не еквіваленті. Жодного еквіваленту до гривні спірний договір не містить.

Закон не забороняє визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, але в такому випадку, зобов'язує виражати зобов'язання в гривні з визначення еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті. Тобто, умова мала б звучати приблизно так «Лізингоодержувач сплачує лізингові платежі в розмірі 6 708,34 грн., що дорівнює еквіваленту 225,87 Євро...» або «Вартість предмета лізингу за цим договором становить 161 000,14 гривень, що дорівнює еквіваленту 5 420,88 Євро...».

Частина 1 ст. 524 носить імперативний характер і зобов'язує, а ч. 2 ст.524 носить рекомендуючий характер вона надає право, застосування якого залежить від потреб учасників правовідносин. Це підтверджує ще той факт, що відповідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Зазначене порушення вимог ЦК має своїм наслідком недійсність ОСОБА_2 в цілому, так як суттєві умови договору викладені з порушенням норм законодавства.

Крім того, покладення виключно на Лізингоодержувача валютних ризиків порушує принцип справедливості, закріплений ст. 3 ЦК України, оскільки ризики знецінення національної валюти України має нести кредитор, як суб'єкт підприємницької діяльності.

Так, згідно статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, справедливість, добросовісності та розумність. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушених цивільних прав або інтересів.

Отже, подальше виконання договору фінансового лізингу на умовах, що діють на даний час з порушенням одного із принципів цивільно правових відносин, який закріплений у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості. Такі умови договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду лізингоодержувача, споживача послуг. Несправедливістю є, зокрема, умови ОСОБА_2 в частині визначення ціни предмета лізингу в Євро, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону лізингодавець покладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на Лізингоодержувача, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України.

Таким чином, використання лізингодавцем Євро, як визначення вартості предмета лізингу, є внесенням в Договір пункту, що значно погіршує становище лізингоодержувача як споживача порівняно з лізингодавцем в разі настання певних подій. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у ОСОБА_2 із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, даний договір має бути в цілому на вимогу споживача визнаним недійсним.

Відповідно до ч. 12. ст. 10 Закону „Про захист прав споживачів", якщо після укладення договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Проте лізингодавець не попередив лізингоодержувача, що його послуги, зважаючи на їх ціну (вартість), явно не задовольнятимуть інтереси і вимоги Позивача. Також лізингодавець не попередив і про те, що вартість предмета лізингу може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення договору.

Надання лізингу у іноземній валюті призвело також до того, що я перебуваю у відверто дискримінаційному становищі відносно Відповідача.

Подальше виконання договору лізингу на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у статті З Цивільного кодексу України - принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими.

Не відповідає чинному законодавству і визначення ціни договору у національній валюті з подальшим "автоматичним" коригуванням ціни залежно від курсу іноземної валюти шляхом включення до договору формули такого коригування. У такому випадку норма договору про коригування повинна визнаватися судом недійсною, оскільки таке коригування ціни суперечить пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.98 року №1998: формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці. Вважати під час формування цін обґрунтованим врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни.

Пунктом 10 Роз'яснення ВАСУ від 12.03.99 р. № 02-5/111 визначено, що на підставі статті 48 Цивільного кодексу недійсними можуть визнаватися не тільки операції, що не відповідають Закону, але й операції, які порушують вимоги указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів та інших нормативних актів, зареєстрованих у встановленому порядку. А наведена норма договору суперечить пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.98 р. №1998, оскільки в цьому випадку фактично здійснюється формування певної частини ціни в еквіваленті іноземної валюти.

Даному законодавству суперечить Розділ 10 даного договору фінансового лізингу, п. 10.13 якого передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися і в залежності від зміни законодавства, збільшення розміру податків і прирівняних до них платежів збільшення митних зборів та інших обов'язкових платежів, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Втім, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. В п. 10.5 зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 10.6 договору).

Пункт 10.15 договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

ОСОБА_2 передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.14 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення.

З урахуванням вищевказаного законодавства розділ 10 договору необхідно визнати недійсним.

Також слід зазначити, що укладений сторонами Договір фінансового лізингу не містить всіх істотних умов, а саме - предмета договору (лізингу).

Так, відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» частиною 1 статті 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Тобто, предметом договору лізингу можуть бути тільки неспоживні речі, визначені індивідуальними ознаками.

За змістом частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивимиознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

При цьому, згідно приписів ст. 682 ЦК України товар повинен мати певну комплектність. Тобто враховуючи що предметом лізингу є автомобіль, останній мати певну комплектацію.

Згідно вимог ч. 1 ст. 682 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, що відповідає умові договору купівлі-продажу щодо комплектності.

Отже, індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших індивідуальними ознаками: а) єдині у своєму роді; б) відрізняються від інших кількома ознаками; в) вирізнені із загальної маси речей цього роду.

Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України як у договорі так і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, у зазначених договірних документах, предметом лізингу визначено: Jac J2standart не може вважатися

предметом договору лізингу, оскільки вона не визначена індивідуальними ознаками (не вказано який це саме транспортний засіб і чи це транспортний засіб взагалі, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, згідно якого прайсу тощо). Вище перелічені умови є обов'язковими, але в самому ОСОБА_2 вони відсутні.

Відсутність домовленості щодо перелічених індивідуальних ознак автомобіля, суперечить також вимогам ст. 767 ч. 1 ЦК України щодо обов'язку передачі у найм предмета, який відповідає комплектності та стані, який відповідає умовам договору.

Оскільки, виходячи з умов ОСОБА_2 неможливо визначити яку саме комплектність, стан та інші індивідуальні ознаки, з десятків можливих варіантів, повинен мати ОСОБА_3 Лізингу, тому немає підстав вважати, що він та відповідач у вказаному договорі дійшли згоди щодо всіх обов'язкових та суттєвих умов договору.

Таким чином, позивачу нав'язано договір, який містить істотний дисбаланс стосовно прав та обов'язків сторін Відповідач має право придбати предмет лізингу будь-якої якості, будь-якого року випуску (новий чи бувший у вжитку), будь-якої комплектації (що може значним чином змінювати вартість предмету лізингу та його споживчі властивості), будь-якої вартості, з гарантією чи без гарантії, а Позивач не має змоги відмовитися від прийняття такого предмету лізингу (автомобіля) не сплативши значний штраф Лізингодавцю та не відшкодувавши йому збитки, включно спричинені діловій репутації (п.12.13 ОСОБА_2).

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005р. щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п.2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо-статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди.

Відповідно до п. 6 ст. 19 ЗУ « Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Укладений сторонами Договір фінансового лізингу не відповідає вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки:

1. Відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» в договорі багато

несправедливих умов договору фінансового лізингу, якому згідно всіх наданих

доказів не може суперечити даний договір;

2. Договір суперечить положенням Цивільного Кодексу України;

3. Договір суперечить ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та положенням

постанови НБУ від 10.05.2007, № 168;

4. Договір суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та

державне регулювання ринків фінансових послуг»;

5. Договір суперечить положенням Конституції України;

6. Зобов'язання визначено в іноземній валюті, а не еквіваленті. Жодного еквіваленту до

гривні спірний договір не містить. Порушення ст. 99 Конституції України.

7. Суперечить пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.98 р.. №1998

щодо коригування суми лізингового платежу в зв'язку зі зміною в курсу іноземної

валюти.

8. Укладений сторонами Договір фінансового лізингу не містить всіх істотних умов, а

саме - предмета договору.

9. Поширення недостовірної інформації в рекламі щодо наявності у відповідача

предмету лізингу.

Просив суд визнати договір фінансового лізингу №000257 з додатками від 10.02.2015 року недійсним та стягнути з відповідача сплачені кошти в розмірі 96600 грн. та сплачену банківську комісію в розмірі 483 грн. а також судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити посилаючись на обставини та підстави викладені в позові.

Представник відповідача ТОВ « Євролізинг Україна» в судове засідання не зявився, про час та дату слухання справи був повідомлений належним чином, на адресу суду надіслав заяву про слухання справи за його відсутності. Проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, суду надав письмові заперечення в яких вказував, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає та розуміє умови договору фінансового лізингу на підставі якого виникли відповідні цивільно-правові відносини, а також невірно посилається на норми Закону, які взагалі не стосуються виниклих між сторонами правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачем не наведено жодного належного доказу для доведення тих обставин, на які він посилається, а отже, не доведено невиконання або неналежне виконання зобов'язань відповідачем нього ОСОБА_2. Дійсно, між сторонами було укладено Договір з відповідними додатками до нього, які є його невідємною частиною.

Відповідно до положень ЦК України (а саме п.1 ст. 202) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину даного виду. Звертаючи увагу на те, що після підписання ОСОБА_2 (п. 16.6.) всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність та на те, що послуга, яка надається за ОСОБА_2 та обрана Лізінгоодержувачем самостійно і свідомо; він ознайомившись із всіма істотними та іншими умовами ОСОБА_2; підписавши цей Договір, - позивач все ж таки звинувачує в невиконанні відповідачем якихось усних обіцянок та запевнень, та в зв'язку із цим вважає себе введеним в «оману». Тим паче, позивач, який з його слів не має «відповідної юридичної чи економічної освіти» та якому на момент підписання ОСОБА_2 «бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку» і тому «помилково придбав не потрібні на умовах Відповідача послуги», посилаючись на положення рішення Конституційного суду України (від 10.11.2011 р.) все ж таки підписав Договір не спромігшись навіть ознайомитись з його умовами. Вважаємо, що для підписання правочинів (або взагалі документів) без ознайомлення з їх умовами - отримувати «відповідну юридичну чи економічну освіту» не є необхідним.

Позивачем було навіть підняте питання, що при розгляді виниклих правовідносин між сторонами ОСОБА_2 вкрай необхідне застосувати «аналогію права» та «аналогію закону» щодо норм регулювання. Якщо припустити всі ці «обгрунтування» позивача та зважити що всі вони мають право на існування, то взагалі такий договірно-правовий інститут як лізинг можна вважати прогалиною у праві та яку можна усунути шляхом вчинення правозастосовчого процесу за допомогою застосування аналогії при відсутності норми, яка її безпосередньо регламентує. Необхідно в даному випадку звернути увагу позивача на існуючу в законодавстві України цілу низку як загальних так і спеціальних норм, які регулюють правовідносини з лізингу.

Представник відповідача в своєму заперечені вказував, що в позовній заяві позивач, також, посилається на порушення відповідачем умов ОСОБА_2, а саме: ненадання предмету лізингу в користування після сплати 96 600 грн., але це не відповідає дійсності, оскільки згідно п.1.7. ОСОБА_2 предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу,

Тобто в момент виникнення у лізингодавця зобов'язання щодо надання лізингоодержувачу в користування предмету лізингу, в даному випадку, виникає після повної сплати комісії за передачу предмета лізингу.

Згідно позовної заяви позивач вважає, що адміністративний платіж повинен у відповідача обовязково бути витратним, тобто, мабуть малось на увазі саме витратність у грошовому, або вартісному, виразі, яке має економічне значення та яке відображається терміном "витрати виробництва". Але в даному випадку необхідно зауважити на хибність такого розуміння та зазначити, що такий адміністративний платіж є лізинговим платежем та не суперечить умовам ОСОБА_2 та положенням частини другої ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки, перелік лізингових платежів не є вичерпним.

Представник відповідача зазначав, що позивач складаючи позовну заяву постійно робить посилання на нормативні акти, які регулюють правовідносини в банківській сфері України. Така аргументація є хибною, оскільки позивачем не розглянуто відмінність банківських та небанківських установ та їх підпорядкування у сфері надання фінансових послуг. Державним колегіальним органом, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг згідно п. 1 Положення затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 за №1070/2011 є Національна Комісія (Нацкомфінпослуг). Згідно пункту першому частини третьої цього ж Положення основними завданнями Нацкомфінпослуг є формування та забезпечення реалізації політики державного регулювання у сфері ринків фінансових послуг (крім ринку банківських послуг і ринків цінних паперів та похідних цінних паперів). Отже Відповідач у своїй діяльності окрім загальних нормативно-правових актів законодавства керується спеціальними нормами регулятора, тобто Нацкомфінпослуг. Зазначені в позові посилання на Постанову Національного Банку України №168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» в даному випадку не регулюють відносини сторін за договором фінансового лізингу. Позивач, посилаючись на норми п. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказує на зобов'язання кредитодавця повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови. Це також стосується і норм, які прямо чи опосередковано пов'язані із банківським кредитуванням, але позивач помиляється:

- посилаючись на норми п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», де вказує на зобов'язання кредитодавця повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови.

- посилаючись на норми п. 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про право споживача відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Щодо несправедливості згідно п.3 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. По-перше, позивач визначаючи «жорсткими» значну кількість умов ОСОБА_2 (п.1.8., п.3.2.3., п.3.2.4., п.3.2.6., п.5.5., п.5.7., п.10.5., п.10.11., п.10.15., п.12.4.), не обґрунтовує в чому саме полягає їх «жорсткість» і метод її визначення. По-друге, позивач вказуючи на не співмірність обов'язків лізингодавця з лізингоодержувачем згідно ОСОБА_2, хибно вважає, що в разі відсутності в ОСОБА_2 якихось встановлювальних або регулюючих правовідносини норм, не можна керуватись положеннями чинного законодавства. Також необхідно зазначити, що відповідач при розробці ОСОБА_2 керувався правилом: якщо умови договору повністю збігаються з встановленими законом нормами, то можна не дублювати законодавство і не вказувати такі умови. По-третє, якщо слідувати логіці позивача, то «жорсткими» можна назвати взагалі всі умови правочинів які встановлюють відповідальність сторін у вигляді сплати пені та штрафів або просто здаються йому незручними.

В позовній заяві ідуть вказування на те, що в п.12.1. відповідачем зазначені несправедливі умови в розумінні п.4. ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», але це не відповідає дійсності з наступних міркувань. Вищезазначеною нормою Закону зазначено, що несправедливою умовою договору є надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, тобто маються на увазі випадки, коли споживач вже здійснив оплату за послугу яка надається виконавцем. Розглядаючи умови ОСОБА_2 стає зрозумілим те, що по-перше, позивач не сплатив за ОСОБА_2 всієї суми, а лише її частку у вигляді адміністративного та авансового платежу і, по-друге, згідно із п.12.1. ОСОБА_2 Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 40% від сплаченої суми авансових платежів. Стягування штрафу та не повертання сплаченого адміністративного платежу в даному випадку не протирічить нормам чинного законодавства, а лише передбачає відповідальність Лізингоодержувача при розірванні ОСОБА_2, тобто є забезпеченням виконання ним своїх обов'язків. Отже, таке вказування на несправедливість вищезазначеної умови ОСОБА_2 є безпідставним та необгрунтованим.

Стосовно несправедливої вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за ОСОБА_2 - п. 12.1., зазначаємо наступне. По-перше, штрафні санкції, які передбачені пунктом 12.1. не стосуються невиконання Позивачем ОСОБА_2, а застосовуються в разі дострокового розірвання ним ОСОБА_2. По-друге, для вірного тлумачення даної норми закону, в даному випадку, необхідно визначитись, що вартість продукції, яка може придбаватись споживачем в салоні продавця, та вартість продукції, що придбавається за допомогою такого фінансового інструменту як лізинг, має істотну різницю. Вартість продукції, в такому разі, визначатиметься як ціна продукції продавця плюс вартість послуг Відповідача з лізингу з урахуванням процентної ставки під час сплати платежів, вартості всіх супутніх комісій та послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням ОСОБА_3 лізингу та погашенням лізингових платежів. Отже, виходячи з вищенаведеного, умови п.12.1 не порушують прав Позивача як споживача, оскільки стягнення 40% сплаченого Авансового платежу та не повернення, в нашому випадку, Адміністративного платежу в якості штрафної санкції, в даному випадку не перевищуватиме п'ятдесят відсотків вартості продукції. Застосування в ОСОБА_2 таких штрафних санкцій в разі його розірвання споживачем не протирічить нормам чинного законодавства, а лише передбачає відповідальність Лізингоодержувача при розірванні ОСОБА_2, тобто є забезпеченням виконання Позивачем своїх обов'язків. Враховуючи вище викладене посилання на порушення Відповідачем прав Позивача як споживача щодо п. 5 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» безпідставним та необгрунтованим.

В п. 12.4. ОСОБА_2 зазначена відповідальність Лізингоодержувача за несвоєчасне внесення лізингових платежів. Але позивач вказує на невідповідність умов п.12.4. ОСОБА_2 нормам ст. 61 Конституції України про недопустимість подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, це вказування спростовується наступним. В положеннях Листа Верховного Суду України від 01.07.2014 р. «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного Кодексу України в цивільному судочинстві» вбачається, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування трьох процентів річних на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі N 6-42цс11). Аналогічного висновку притримується Вищий Господарський Суд України у Оглядовому листі за №01-06/767/2013 від 29.04.2013 р., де зазначає, що пеню необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, що є платою саме за користування ними, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання.

Пропонуючи визнати недійсним оспорюваний Договір на підставі ч. 2, ч. 3 п. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач не врахував, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, внаслідок чого не визначили: які умови договору є несправедливими (враховуючи, що договір містить 18 розділів із пунктами); на підставі яких ознак умови договору є несправедливими, у чому саме полягає несправедливість окремих положень ОСОБА_2 та інше.

Оскільки позивачем не було досліджено відмінність «непрямого» від інших форм договорів лізингу, він зробив неправильний висновок щодо відсутності в ОСОБА_2 його предмету. В п.1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно п.1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

В зв'язку із невірним розумінням вищезазначеної специфіки договорів лізингу, Позивач доходить хибного висновку, що в ОСОБА_2 відсутня його істотна умова - предмет ОСОБА_2, що має бути, на думку позивача, визначений індивідуальними ознаками.

Вказування Позивачем на те, що укладений Договір суперечить п.9 ч. 1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме - не містить положення про права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, зазначаємо, що зазначені положення містяться в статті 3 ОСОБА_2.

У своїй позовній заяві позивач зазначає, що умови договору фінансового лізингу в частині визначення ціни договору в іноземній валюті та сплати щомісячних платежів за ним в іноземній валюті є несправедливими та є грубим порушенням статті 3, ч. 3 ст.13 та 524 ЦК України.

Однак, позивач робить такий висновок без належного ознайомлення з нормами цивільного законодавства України та з умовами ОСОБА_2.

За приписами частини другої статті 524 сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частинами першою та другою статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за

офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Положеннями пункту 8.1 ОСОБА_2 передбачено, що Лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим ОСОБА_2, розраховуються в ЄВРО на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом ЄВРО до української гривні, чинним на робочий день виписки рахунку або квитанції на сплату платежу.

Сторони у пункті 8.2 ОСОБА_2 відповідно до вимог законодавства передбачили ціну предмета лізингу як у національній грошовій одиниці так і в ЄВРО, теж саме стосується і щомісячних лізингових платежів, визначених в пункті 10.3 ОСОБА_2.

До того ж, згідно з пунктом 8.3 ОСОБА_2 сторони погодились, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного ОСОБА_2, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу ЄВРО до української гривні.

Відповідно до пункту 8.4 ОСОБА_2 підписанням даного договору лізингоодержувач підтверджує, що він повідомлений про валютні ризики під час виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань за цим ОСОБА_2. Лізингоодержувач прийняв на себе валютні ризики згідно з цим ОСОБА_2.

Підтвердженням того, що зобовязання по ОСОБА_2 виконуються у гривні є квитанції від 10.02.2015 на оплату загалом на суму 96 600 грн., яка була сплачена позивачем. Таким чином, твердження позивача про те, що ціна ОСОБА_2 визначена в іноземній валюті та лізингові платежі по ОСОБА_2 сплачуються в іноземній валюті є безпідставними, помилковими та не підкріплені жодними належними та допустимими доказами. Це ж стосується й намагання Позивача визнати недійсними умови пунктів статті 10, де передбачається можливість односторонньої зміни Лізингодавцем умов ОСОБА_2, але додатково необхідно звернути увагу на наявність в ньому п. 16.10, в якому йдеться про те, що всі зміни й доповнення до даного ОСОБА_2, якщо вони оформлені письмово й підписані обома Сторонами вважаються дійсними та правомочними. Зміни, що набрали чинності, і доповнення до даного ОСОБА_2 додаються до нього і є його невід'ємною частиною.

Також не можна погодитись з висновком Позивача щодо обов'язкової наявності у ОСОБА_2 умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення ОСОБА_2 не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо. Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та володіння лізингоодержувачу.

Щодо ч.5 п.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме -обмеження, на думку Позивача, його прав як споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Необхідно в даному випадку звернути увагу на те, що позивачем не надано жодного належного доказу, що лізингодавцем вся необхідна інформація для укладення ОСОБА_2 не була надана, а лізингоодержувач підписавши Договір підтвердив факт одержання цієї інформації щодо послуги, яка надається відповідачем. Тим більше, інформація про відповідача та специфіку його діяльності, роз'яснення питань що таке фінансовий лізинг та інше знаходиться у відкритому доступі на його офіційному сайті у глобальній інформаційній мережі. Тим паче, в зв'язку із тим, що чинним законодавством не передбачений обов'язок інформування лізингодавцями в письмовому вигляді споживачів щодо вищезазначених питань, це породжує правову презумпцію щодо тягаря доведення неотримання такої інформації на момент укладання ОСОБА_2 фінансового лізингу, який лягає на позивача.

Таким чином, на підставі вище наведеного та керуючись чинним законодавством України представник відповідача вважає, що позов ОСОБА_1 до ТОВ «Євролізинг Україна» є безпідставним, необгрунтованим та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом, а отже не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення позивача, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом її переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальність « Євролізинг України» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № 000257 та цього ж дня на виконання договору фінансового лізингу позивач сплатив 16100,00 гривень - адміністративного платежу, та 80500, 00 гривень - авансового платежу відповідно до п. 1.7 ОСОБА_2 фінансового лізингу, що підтверджується відповідними квитанціями, які містяться в матеріалах справи.

Пунктом 1.1. ОСОБА_2 № 000257 фінансового лізингу визначено, що предметом лізингу по даному договору є автомобіль Jac J2standart, обєм двигуна 1,0 бензин, Тип КПП механічний, привід передній, який станом на день розгляду справи позивачу ОСОБА_1 переданий не був, що не оспорюється сторонами.

З позовної заяви вбачається , що позивач зазначив, що при укладенні договору його ввели в обману щодо суті та умов договору, вартості послуг та моменту переходу права власності на автомобіль.

Однак факт підписання позивачем умов договору свідчить, що волевиявлення позивача було вільним, та перед підписанням договору позивач мав змогу ознайомитися з кожною сторінкою підписуваного ним договору.

Жодного належного чи допустимого доказу на підтвердження факту введення в оману, чи застосування примусу ( фізичного чи психологічного ) під час підписання договору та його подальшого виконання позивачем не надано.

Таким чином підстав для застосування ст. 230 ЦК України , та ст. 19 Закону України « Про захист прав споживачів» судом не вбачається.

У відповідності з вимогами Закону України «Про фінансовий лізинг» Фінансовий лізинг- це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

У відповідності до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено умови які ставляться до договору : 1. Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту укладеного між сторонами договору лізингу вбачається, що сторони визначили основні умови договору лізингу , які передбачені Законом України « Про фінансовий лізинг».

У відповідності з вимогами ст.ст. 626-630 ЦК України передбачено , що сторони є вільними в укладенні договору, визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватися як звичай ділового обороту.

У відповідності з вимогами ст. 11 та 509 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають з договорів та з актів цивільного законодавства. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватися як звичай ділового обороту.

Висновки позивача , що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені ЗУ «Про фінансовий лізинг», Цивільним кодексом України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства є помилковими. Зміст укладеного між сторонами договору та додатків до нього, які є невід'ємною частиною договору свідчить про те, що сторони чітко визначили предмет договору автомобіль Jac J2standart, обєм двигуна 1,0 бензин, Тип КПП механічний.

Висновки позивача , що в договорі не зазначено індивідуальні ознаки, які ставляться до автомобіля ( рік випуску, колір, комплектація автомобіля) є помилковими.

Так, сторони чітко визначили, що в лізинг передається автомобіль Jac J2standart обєм двигуна 1,0 бензин, Тип КПП механічний, тому підстав вважати невизначеним предмет договору немає.

Також сторони чітко визначили умови переходу права власності на об'єкт лізингу, відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу, права та обов'язки сторін.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на - момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є

вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну

договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює

зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення

також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у

цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту

укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни

вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться

на користь споживача.

Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права поживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися

винною особою у повному обсязі.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання недійсним спірного договору на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не було зазначено поважних обставин, які б давали підстави вважати, що умови договору є несправедливими за наявністю одночасно ознак того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін або завдають шкоди споживачеві, оскільки сам договір містить 17 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, а Закон України «Про захист прав споживачів» повинен застосовуватися у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.

Оскільки позивач обґрунтовував підстави для повернення сплачених коштів - недійсністю договору , підстави для застосування наслідків недійсності договору відсутні.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 215, 216, 627,628, 806,807 ЦК України, ЗУ "Про захист прав споживачів", ЗУ "Про фінансовий лізинг"-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. О. Колотієвський