РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Чередник В.Є.

при секретарі Недосєкіній В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

27.10.2014 р. позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., матеріальної шкоди в розмірі 351грн. та 503, 51 грн. суми сплаченого судового збору.

В ході розгляду справи, позивачка заявою від 04.12.2015 р. уточнила позовні вимоги, а заявою від 02.06.2015 р. збільшила суму позовних вимог та остаточно просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 60 000 грн., матеріальну шкоду 351 грн. та суму сплаченого судового збору в сумі 603, 51 грн.

При цьому позивач посилалась на те, що сторони не перебували в офіційному шлюбі, однак деякий час підтримували подружні стосунки, проживали разом та 14.07.2009 р. у них народився син ОСОБА_3, в свідоцтві про народження якого відповідач за їх обопільною згодою записаний батьком, що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-ВЛ №171480 від 25.07.2009р.

Через деякий час у їхніх відносинах зникло порозуміння , вони вирішили жити окремо та погодили, що їх син буде проживати разом з позивачкою. В період з липня 2010 року по серпень 2014 року позивачка проживала разом з сином за адресою: м. Харків, вул. Морозова, б. 1, кв. 98. та зареєструвала сина за адресою її проживання.

Позивачка не перешкоджала спілкування сина з батьком, однак відповідач порушував їх домовленості, міг не повертати їй сина після побачень з ним та не інформувати про прийняте рішення залишити сина на декілька днів у себе. Позивачка приходила за місцем мешкання відповідача та тільки після напружених годин перемов, їй вдавалося повернути дитину назад. Протягом часу, коли вона не знала де саме знаходиться її син, вона дуже сильно нервувала.

Вищевказані обставини стали основною передумовою для укладення між позивачкою та відповідачем ОСОБА_4 щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 30.10.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1169.

Відповідно до п. 1.3. вказаного ОСОБА_4 місцем проживання дитини сторони визначили місце проживання матері, а саме за адресою: АДРЕСА_1. Протягом дії вищезазначеного ОСОБА_4 (з 30.10.2012р. по 30.10.2013р.) відповідач продовжував систематично порушувати домовленості, а саме не приводив сина вчасно додому, не виконував визначеного режиму спілкування.

Окрім того, фактично позивачка утримувала сина самостійно. З травня 2012 року по липень 2014 року відповідач перераховував кошти на утримання сина на карту №550610 в ПАТ КБ «Приват-банк», на загальну суму 10 584.00 (десять тисяч п'ятсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок) В середньому це становить 294.00 грн. в місяць.

Відповідач, 27.08.2014 р. , після прогулянки з сином, не повернув його, фактично викравши ОСОБА_6

Ввечері, 27.08.2014 р., позивачка направилася до домоволодіння відповідача з метою забрати свого сина. Двері відчинила мати відповідача - ОСОБА_7, почала її ображати, нанесла удари по обличчю та сказала, що позивачка ніколи більше не побачить свого сина. На наступний день, 28.08.2014 р. вона з батьками знову направилася до відповідача. Проте, поговорити спокійно не вдалося. Молодший брат відповідача, ОСОБА_8, наніс її матері тілесні ушкодження, повернути сина не вдалося. Згодом, оскільки від нанесених ударів був жахливий біль, позивачці довелося 10.09.2014 р. звернутися до кабінету екстреної допомоги травматологічного відділення. Провівши огляд, лікар поставив діагноз - забій лівого плечового суглоба; підшкірна гематома лівого плеча; залишкові явища параорбітальної гематоми зліва, що підтверджується довідкою №226 від 10.09.2014р..

З 27.08.2014 р. позивачці було невідомо місцезнаходження відповідача та її дитини. Відповідач вимкнув телефони або не відповідав на її телефонні дзвінки, вона неодноразово приходила до домоволодіння відповідача, чинила галас, дзвонила, кликала сина, проте їй не відчиняли двері.

Позивачка неодноразово зверталася до Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, прокуратури Комінтернівського району м. Харкова із заявами про вчинення кримінального правопорушення -викрадення її сина.

ОСОБА_9 протягом тривалого часу за її заявами працівниками Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській відомості до ЄРДР не вносились та не вживалось жодних заходів щодо повернення їй сина та притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності, вона змушена 23.10.2014 р. звернутися із відповідною скаргою до Комінтернівського районного суду міста Харкова.

Ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду міста Харкова Юр'євою А.М. по справі №641/11289/14-ц бід 30.10.2014 її скаргу задоволено у повному обсязі, наразі ведеться досудове розслідування.

Також вона неодноразово верталася до Служби у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, проте проведені профілактичні бесіди з відповідачем не привели до очікуваного результату та рекомендовано звернутися до суду.

30.10.2014 р. позивачці випадково стало відомо про місцезнаходження її сина на секції айкідо за адресою: м. Чугуїв, вул. Халтуріна, 12/1.

Працівники Чугуївського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області не встановили протиправних дій відносно малолітнього ОСОБА_6 з її сторони та дозволили їй забрати сина додому .

Ввечері 30.10.2014 р., оглянувши свого сина, позивачка виявила численні синці та подряпини. ЇЇ син ОСОБА_6 розповів, що отримав їх за час перебування із ОСОБА_2 Внаслідок залишення дитини без догляду, її син ОСОБА_6 неодноразово травмувався, в т.ч. падав зі сходів, побачивши її вперше, син стверджував, що вона померла.

Наступного дня позивачка звернулася до лікаря-травматолога КЗОЗ «ХМКЛШВМД». Під час огляду ОСОБА_6 встановлено забій м'яких тканин в області правого передпліччя, правої гомілки, п/к гематоми.

В цей же день вона звернулась до лікаря-дерматолога. В приймальному відділенні ОДКЛ №1, яке знаходиться по вул. Ключковській, 337-а, в місті Харкові, лікар поставив діагноз- атопічний дерматит, поширений, період загострення та порадив лікуватися в стаціонарному відділенні.

Судово-медичним обстеженням спричинені ОСОБА_6 пошкодження класифіковані як легкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №1164.2014 від 31.10.2014 р.

В подальшому, 03.11.2014 р. позивачка звернулася до Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області із заявою про вчинення ОСОБА_2, кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, наразі ведеться досудове розслідування.

Від перенесеного стресу син ОСОБА_3 почав погано спати, страждає на нічний енурез та боїться розмов про батька, починає одразу ж плакати.

ОСОБА_9 постійно скаржився на болі у шлунку, 03.11.2014 р. вони звернулися до медичної служби СТГО «Південна залізниця». Лікар поставив діагноз - аскаридоз онкосфери, онкосфери яйця глистяна інвазія.

08.11.2014 р. вони звернулися до міського дитячого психо-невролога. Лікар поставив діагноз - гостра реакція на стрес з формуванням тривожно фобічного розладу, афективних реакцій, неорганічного енурезу психогенно зумовленого.

Наразі син намагається оговтатися від нанесеної травми, адже до подій останніх місяців ОСОБА_9 почував себе добре, вільно спілкувався з іншими дітьми, виконував завдання вихователів дитячого садка. Окрім того, внаслідок неправомірних дій з боку відповідача, ОСОБА_9 не мав змоги відвідувати дитячий садок.

Окрім того, відповідач жодного разу не звертався до суду з вимогою про визначення місця проживання сина. Як стало відомо позивачці, лише після викрадення сина, відповідач звернувся до суду з позовом про участь у вихованні ОСОБА_6

Відповідач продовжує дзвонити позивачці, переслідує їх із сином, погрожує вбивством та тим, що знову викраде в неї сина. ОСОБА_2 розмальовує стіни у під'їзді дому темною фарбою, малює якісь дивні малюнки, більшу половину яких відповідач вже замалював.

Позивач вважає, що своїми незаконними діями відповідач завдав їй та їх малолітньому сину моральної шкоди, яку вона оцінює в 50 000,00 грн. та проходити лікування, яке позивач пов»язує з незаконними діями відповідача, тому позивач визначає суму матеріальної шкоди в розмірі 351 грн., 201 грн. на придбання ліків, 150 грн. обстеження в Діагностичному центрі Інституту неврології, психіатрії та наркології АМН України.

Крім того, в заяві від 02.06.2015 р. позивач посилалась на те, що 27.08.2014 р. та 28.08.2014 р., після того, як відповідач викрав її сина, вона направилася до домоволодіння відповідача з метою забрати його. Протягом тривалого часу вона безрезультатно намагалася достукатися до сім'ї ОСОБА_2. Сина забрати не вдалося.

Описані вище події зафіксовані відповідачем на камеру відеоспостереження, що облаштована у домоволодінні відповідача.

В подальшому, ОСОБА_2 здійснив монтаж відео-запису, додавши нецензурні вирази на її адресу, та виклав його у загальний доступ в мережі «Інтернет».

Вказані дії відповідача завдали позивачу моральних страждань на переживань, внаслідок чого її 20.03.2015 р. направлено на госпіталізацію до лікарні, у зв2язку з чим вона оцінює нанесену їй моральну шкоду в 10 000 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_10, позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених як в первинному позові, так і в доповнених позовних заявах.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 проти всіх позовних вимог заперечували, вважаючи їх необґрунтованими.

Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди зазначили, що відсутність її спричинення підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 15.12.2015 року, де зазначено, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад злочину, передбачений ст.146 КК України. Відповідно до Висновку Комінтернівського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області від 08.09.2014 року, будь яких фактів скоєння протиправних дій відносно малолітнього ОСОБА_2, в ході проведених перевірок встановлено не було.

В своїх запереченнях відповідач зазначив, що не відповідає дійсності інформація про те, що нібито ОСОБА_1 не знала де знаходиться її дитина. їй було достеменно відомо (з відправленої відповідачем телеграми та телефонних розмов) де та з ким знаходиться малолітній ОСОБА_2, в момент знаходження ОСОБА_2 з сином в санаторії на лікуванні (п.Кирилівка) з 27.08.2014 року по 30.08.2014 року. Про що свідчить роздруківка телефонних розмов, роздруківка смс позивачки з відповідачем, де позивачка просить ОСОБА_2 відвести до лікаря сина.

Позивачка ОСОБА_1 зазначає в уточненій позовній заяві, що нібито після того, як вона забрала дитину від батька, то встановила чисельні синці та подряпини. Ввідповідач надавав дитині належну увагу, без догляду не залишав. Дитина відвідує спортивну секцію з айкідо, про що достеменно відомо позивачці, та два синці могли бути отримані виключно на тренуванні, а не з «падіння зі сходів».

За даним фактом проведено перевірку за заявою ОСОБА_1, відповідно до Постанови Комінтернівського РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області від 15.12.2014 року, в діях ОСОБА_2, відсутній склад злочину.

До теперішнього часу місце проживання малолітнього ОСОБА_2 не встановлено, а тому посилання позивачки на ст. 162 ч.2 СК України відповідач вважає безпідставними, крім того, малолітня дитина з 30.10.2014 року проживає з ОСОБА_1С, а в провадженні Київського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа про встановлення місця проживання малолітньої дитини, рішення за даною справою не прийнято.

Всі доводи наведені в позовній заяві, на думку відповідача не відповідають дійсності, матеріали що представлені позивачкою в якості доказів, не доводять факт неправомірних винних дій відповідача, що призвели до моральних страждань позивачки.

Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до запису в амбулаторній карті ОСОБА_1 терапевтом від 29.08.2014 року, зазначено анамнез: Вегето -судинна дистонія ( з дитинства). Тому, відповідач припускає, що маючи захворювання з дитинства, ВСД, ОСОБА_1 зверталася до лікарів за черговим обстеженням, а не з причини хвилювання які їй нібито спричинив ОСОБА_2

Позивачка ОСОБА_1 в позовних вимогах просить стягнути з ОСОБА_2 351 грн матеріальної шкоди, з яких, в матеріалах справи представлено: чек від 02.09.2014 року на 67 грн -таблетки гідазепам; чек від 08.09.2014 року- гідазепам. 67 грн.; квитанція від 02.09.2014 року на добровільне пожертвування 150 грн., а всього на 284 грн.

Відповідач вважає, що позивачкою не наведено підстав, з яких ОСОБА_2 повинен відшкодувати витрачені суми.

Суд, вислухавши доводи сторін та їх представників, показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не заперечено, що згідно свідоцтва про народження №171480, виданого 25 липня 2009 р. ОСОБА_6, 14 липня 2009 р. має батьків: ОСОБА_2 та ОСОБА_1/ а.с.14/

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

30.10.2012 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, в якому визначалось як місце проживання дитини ОСОБА_6 з матірю, так і порядок здійснення батьками батьківських прав, в тому числі періодичність зустрічей дитини з батьком. /а.с. 16-18/

27.08.2014 р. відповідач ОСОБА_2 зустрівся з сином, після чого син залишився з відповідачем. Згідно наданих суду роздруківок з телефонів ОСОБА_1 та ОСОБА_2Ю./ а.с. 220-223/ вбачається, що позивач знала де і з ким знаходиться їх син. Крім того, в своїх поясненнях ОСОБА_1 пояснила, що може і були якісь розмови чи смс повідомлення від ОСОБА_2, однак вона їх не памятає.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Суд приймає до уваги, що станом на 27.08.2014 р. будь-яких договорів щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, між сторонами укладено не було, а строк попереднього договору закінчився 30.10.2013 р.

Судових рішень щодо визначення місця проживання дитини як на той час, так і на час розгляду даної справи, прийнято не було.

Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Таким чином, враховуючи, що станом на 27.08.2014 р. місце проживання малолітнього ОСОБА_2 не було визначено ані законом, ані судовим рішенням, суд вважає доводи позивача про незаконне викрадення їх спільного сина відповідачем безпідставними та необґрунтованими.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи.

Частиною другою п.5 Постанови Пленуму ВСУвід 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пояснення свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 щодо пригніченого стану ОСОБА_1 через знаходження сина у відповідача, її хвилювання, стан стресу та у зв»язку з цим необхідність придбання ліків, прагнення забрати у відповідача їх сина, суд розцінює як природне хвилювання матері щодо її дитини.

Посилання позивачки на те, що стан її здоровя погіршився саме через події, повязані з викраденням відповідачем їх сина, через що їй було заподіяно як матеріальну, так і моральну шкоду, суд вважає безпідставними, оскільки позивачкою не надано суду достатніх доказів наявності причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою відповідача.

Доводи позивача про незадовільне утримання відповідачем їх дитини не є предметом розгляду по даній справі та можуть бути предявлені в загальному порядку.

Суду також не надано доказів того, що відповідач розмалював стіни під»їзду позивачки незрозумілими малюнками.

Крім того, ані в доповненій позовній заяві, ані в ході судового розгляду позивачем не доведено факту розповсюдження саме відповідачем відео-запису та викладення його у загальний доступ в мережі «Інтернет».

Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, у звязку з чим задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, ст.1167, ЦК України, ст. 153, 162 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя -