АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6994/15 Головуючий 1 інст. Діденко С.А.
Категорія : трудові Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Шевченко Н.Ф., Кокоші В.В,

за участю секретаря Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань»

на заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 21 липня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» про стягнення остаточного розрахунку, середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку та компенсації затримки виплати заробітної плати, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» про стягнення остаточного розрахунку, середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку та компенсації затримки виплати заробітної плати.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що вона з 2002 року працювала у ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» інженером-економістом І категорії в планово-економічному відділі, 16 квітня 2010 року її переведено було на посаду провідного інженера-економіста, а 10 листопада 2011 року переведено на посаду провідного економіста. З 02 січня 2013 року вона працювала виконуючим обовязки начальника бюро в планово-економічному відділі, з 01 липня 2013 року переведено на посаду начальника бюро відділу. 03 вересня 2014 року її було звільнено за власним бажанням. В порушення вимог чинного законодавства інститут не виплатив їй в день звільнення всіх належних їй коштів, а саме остаточний розрахунок, в суму якого входить заборгованість із заробітної плати. На її звернення до відповідача про надання довідки про суму заборгованості по заробітній платі, інститут не відповідає.

Тому, ОСОБА_1, з урахуванням зміни позовних вимог, просила суд стягнути з ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» остаточний розрахунок на день її звільнення в сумі 7 607 грн., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку на цей час в сумі 32 093,10 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати у сумі 3 907,53 грн., компенсацію за несвоєчасно виплачену (раніше) заробітну плату у розмірі 1 469 грн., та 3% річних від простроченої суми, що складають 187,57 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 21 липня 2015 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь позивачки суму заборгованості з основної заробітної плати у розмірі 7 607 грн., суму компенсації за несвоєчасно виплачену (раніше) заробітну плату у розмірі 1 469 грн., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку на цей час у розмірі 32 093,10 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 3 849,14 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 450 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції, визначивши розмір боргу, виходячи з наданої інститутом довідки, у решті позовних вимог відмовити; стягнути з позивачки на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що з 01 січня 2015 року інститут працює в режимі дводенного робочого тижня, що суттєво впливає на розрахунок середнього заробітку; крім того, наполягає на застосуванні строків позовної давності.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності затримки розрахунку по заробітній платі, проте вимоги стосовно стягнення 3% річних є безпідставними, бо на спірні правовідносини таке стягнення не поширюється.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеною законом.

Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що Наказом від 14 листопада 2002 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» інженером-економістом І категорії в планово-економічний відділ. За Наказом від 15 квітня 2010 року позивачку переведено на посаду провідного інженера-економіста, а наказом від 10 листопада 2011 року на посаду провідного економіста інституту. Наказом від 03 січня 2013 року ОСОБА_1 призначено виконуючим обовязки начальника бюро в планово-економічному відділі, а з 01 липня 2013 року переведено на посаду начальника бюро (а.с.5-6).

Із копії трудової книжки вбачається, що 03 вересня 2014 року ОСОБА_1 звільнилася з ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник у будь-який час вправі розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши власника про звільнення за два тижні.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Сторонами не заперечується, що в день звільнення відповідачем не виплачено позивачці всіх належних їй коштів (а.с.17-19)..

Так, заборгованість ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» по заробітній платі перед ОСОБА_1 на день звільнення останньої становить 7 607 грн., яка складається із заробітної плати за серпень 2014 року у розмірі 1 327 грн. та заробітної плати за вересень 2014 року у розмірі 6 280 грн. (а.с.20).

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року (справа №6-144цс13) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Крім того, положеннями статті 34 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного стягнення суми боргу з відповідача через переведення ПАТ «АТ НДІРВ» на неповний робочий тиждень, - не приймаються колегією суддів до уваги виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що Наказом директора ПАТ «АТ НДІРВ» № 138 від 28.10.2013 року на підприємстві в період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року встановлено неповний дводенний робочий тиждень. А Наказом №121 від 27.10.2014 року встановлено неповний дводенний робочий тиждень на період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року (а.с.49-50).

Проте, у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надані пояснення та докази того, що у наказах підприємства про неповний робочий тиждень обумовлюються категорії працівників, що працюють у режимі 5-денного робочого тижня; так, вона працювала в бюро оренди планово-економічного відділу ПАТ «АТ НДІРВ», де займалася розрахунками, повязаними зі здаванням в оренду площ, автомобілів, обладнання, тощо, що належали підприємству.

Крім того, позивачка надала розрахункові листи про виплату заробітної плати за повні робочі тижні перед звільненням.

Тому колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 доведено факт роботи у відповідача пять днів на тиждень перед звільненням та не виплати їй в день звільнення всіх належних їй коштів, а саме безпідставно не було проведено остаточний розрахунок, в суму якого входить заборгованість із заробітної платита забогованість

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску встановленого ст.233 КЗпП України строку на звернення до суду, колегія суддів також не приймає до уваги виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статтей 117, 237-1 цього Кодексу.

Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, строки на звернення до суду ОСОБА_1 не пропущені, бо, з урахуванням вищевказаного, разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» - відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: