У Х В А Л А

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Васильківського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_3, третя особа - управління Держземагенства у Васильківському районі Київському області, про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, зобов'язання повернути земельну ділянку; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області про визнання права власності за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року Васильківський міжрайонний прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» (далі - ДП «ДСВІФРГНАН України», підприємство) з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 травня 2002 року підприємство отримало державний акт на право постійного користування земельними ділянками загальною площею 971,2 га, що межують із землями Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області, Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області, Васильківської міської ради Київської області, Малютинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, власними земельними ділянками та землями загального користування.

Рішенням господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» припинено право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 387,19 га та вилучено її на користь Глевахівської селищної ради Київської області. В подальшому рішенням Глевахівської селищної ради від 03 вересня 2009 року частину цієї земельної ділянки площею 0,0998 га, розташовану по АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_3

Рішенням господарського суду Київської області від 21 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили, переглянуто рішення цього суду від 31 грудня 2008 року та скасовано його. У задоволенні позову Глевахівської селищної ради відмовлено.

Посилаючись на те, що рішення суду, на підставі якого спірна земельна ділянка вибула із користування ДП «ДСВІФРГНАН України», скасовано, прокурор просив визнати незаконним і скасувати рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 03 вересня 2009 року, визнати державний акт на право власності на земельну ділянку недійсним та витребувати у ОСОБА_3 зазначену вище земельну ділянку.

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що спірну земельну ділянку вона отримала у власність правомірно, на підставі рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 03 вересня 2009 року, та належним чином зареєструвала за собою це право, просила визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 27 травня 2015 року, у задоволенні первісного позову Васильківського міжрайонного прокурора та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні позову прокурора, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для визнання рішення Глевахівської селищної ради, яким спірну земельну ділянку передано у власність ОСОБА_3, незаконним та його скасування, а також із того, що землекористувач не може витребувати земельну ділянку у її власника.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що ураховуючи практику Європейського суду з прав людини право на пред'явлення віндикаційного позову мають виключно власники, а оскільки ДП «ДСВІФРГНАН України» не є власником спірної земельної ділянки, прокурор, який звернувся до суду за захистом прав цього підприємства, не має права вимоги до власника. Крім того, суд апеляційної інстанції вказав на недоведення прокурором факту межування земельної ділянки ОСОБА_3 та земельної ділянки, користувачем якої є ДП «ДСВІФРГНАН України».

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 20 травня 2002 року ДП «ДСВІФРГНАН України» отримало державний акт на право постійного користування земельними ділянками загальною площею 971,2 га, що межують із землями Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області, Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області, Васильківської міської ради Київської області, Малютинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, власними земельними ділянками та землями загального користування.

Рішенням господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року припинено право постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельною ділянкою загальною площею 387,19 га та вилучено її на користь Глевахівської селищної ради Київської області.

У подальшому рішенням Глевахівської селищної ради від 03 вересня 2009 року частину цієї земельної ділянки площею 0,0998 га, розташовану по АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_3, яка отримала державний акт про право власності на землю.

Рішенням господарського суду Київської області від 21 жовтня 2010 року, що набрало законної сили, у порядку, передбаченим ГПК України, переглянуто указане вище рішення цього суду від 31 грудня 2008 року та скасовано. У задоволенні позову Глевахівської селищної ради відмовлено.

Пред'являючи позов, прокурор посилався на те, що рішення суду, на підставі якого спірна земельна ділянка вибула із користування ДП «ДСВІФРГНАН України» скасовано, а, відтак, усі наступні дії щодо передачі цієї земельної ділянки іншій особі є неправомірними.

Висновок апеляційного суду про те, що право на пред'явлення віндикаційного позову мають виключно власники є передчасним з огляду на положення ст. 396 ЦК України, відповідно до якої особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахував того, що зазначена норма не містить вичерпного переліку способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, зокрема у п. «д» ч. 3 ст. 152 ЗК України такий захист здійснюється шляхом застосування інших, передбачених законом, способів.

Щодо посилань суду апеляційної інстанції на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо підстав позбавлення особи власності слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Так, як зазначав прокурор, відповідачка набула право власності на земельну ділянку незаконно.

Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно і шляхом вчинення кримінально караних дій.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на наведене уваги не звернув та не врахував того, що прокурор в обґрунтування позову посилався саме на необхідність вирішення проблем суспільного значення.

Крім того, преюдиційним рішення господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року встановлено, що підстави для вилучення у ДП «ДСВІФРГНАН України» земельних ділянок відсутні, а передачу земельної ділянки загальною площею 387,19 га до земель комунальної власності, зокрема, на користь Глевахівської селищної ради Київської області, незаконною.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 214, 303, 315 ЦПК України не врахував того, що зі скасуванням судового рішення втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають, а також відсутні такі властивості законної сили рішення суду як преюдиційність, виконуваність та загальнообов'язковість.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що земельна ділянка площею 971,2 га, передана у користування ДП «ДСВІФРГНАН України» не межує із земельною ділянкою, переданою у власність ОСОБА_3, є передчасним, оскільки його суд дійшов на підставі лише одного акта польового обстеження і погодження меж землекористування, який було складено до скасування рішення господарського суду про припинення права постійного користування ДП «ДСВІФРГНАН України» земельною ділянкою загальною площею 387,19 га та вилучення її на користь Глевахівської селищної ради Київської області.

При цьому судом не враховано того, що прокурор посилався не на факт межування цих земельних ділянок, а на їх накладення з урахуванням того, що ДП «ДСВІФРГНАН України» отримало цю земельну ділянку раніше, у 2002 році, у той час як ОСОБА_3 отримала державний акт про право власності на землю у 2009 році, тобто до ухвалення рішення про скасування рішення господарського суду щодо вилучення земельної ділянки у ДП «ДСВІФРГНАН України».

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що ДП «ДСВІФРГНАН України» не має права на спірну земельну ділянку виходячи із відсутності у державному земельному кадастрі каталогу її координат є помилковим, оскільки спір між сторонами полягає саме у тому, щоб повернути незаконно вилучені у цього підприємства та передані іншим особам земельні ділянки й в подальшому належним чином оформити його право користування.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дав належної оцінки посиланням прокурора на те, що на зберіганні в архіві ДП «ДСВІФРГНАН України» перебуває технічна документація зі складання державного акта на право постійного користування землею і каталог координат зовнішніх меж земельних ділянок.

При цьому ст. 92 ЗК України не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте в установленому законодавством порядку станом на 01 січня 2002 року, до його переоформлення (рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, (справа про постійне користування земельними ділянками).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позову прокурора, судом апеляційної інстанції не встановлені, судове рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 травня 2015 року в частині вирішення позову Васильківського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, зобов'язання повернути земельну ділянку скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська