АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/6769/15 Справа: № 642/8044/14-ц Категорія: «спадкове право» Головуючий 1 інстанції: Лазарєв А.В. Доповідач: Малінська С.М.
Ухвала

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Піддубного Р.М.,

Пилипчук Н.П.,

За участю секретаря - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Друга Харківська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з названим позовом, в обґрунтування якого зазначав, що його матері ОСОБА_5 на праві приватної власності належали 3/8 частини житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. 06 липня 1994 р. між нею та ОСОБА_6 був укладений договір довічного утримання. ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_6 померла. 20 листопада 2012 р. матір звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом про розірвання договору довічного утримання, оскільки вказаний договір належним чином не виконувався. ІНФОРМАЦІЯ_5. його матір ОСОБА_5 померла. Він являється правонаступником після смерті матері. 9 квітня 2013 р., коли відбувалося слухання справи про розірвання договору довічного утримання в суді за позовом його матері, відповідач ОСОБА_2 в порядку спадкування отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на спірні 3/8 частини вказаного домоволодіння.. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2014 р. договір довічного утримання був розірваний і за ним, ОСОБА_3, було визнано право власності на зазначену частку у домоволодінні. Однак рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 р. рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 4 лютого 2014 р. в частині визнання за ним права власності було скасовано, оскільки він не пред'явив вимоги про скасування свідоцтва про право власності на спадщину за законом, видане ОСОБА_2 У зв?язку з цим позивач звернувся до суду з позовом про скасування свідоцтва про право власності на ім` я ОСОБА_2 та визнання за ним права власності на 3/8 ч. домоволодіння по АДРЕСА_1 після смерті своєї матері ОСОБА_5

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 квітня 2013 року, видане державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 3/8 частини будинку АДРЕСА_1, що знаходиться на земельній ділянці 1220 кв. м в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що у 1994 р. домоволодіння АДРЕСА_1 належало: ОСОБА_5 - 3/8 частини, її сину ОСОБА_3 - 1/8 частини і ОСОБА_8 - ? частини.

Відповідно до укладеного 6 липня 1994 р. між ОСОБА_5 та її племінницею ОСОБА_6 договору довічного утримання, ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_6 належні їй 3/8 ч. вказаного будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_6 померла.

Після смерті ОСОБА_6, спадщину, яка складалася з зазначених 3/8 частин домоволодіння, що належали ОСОБА_6 за договором довічного утримання, прийняла її дочка ОСОБА_2, ОСОБА_9 (чоловік ОСОБА_6.) від спадщини відмовився на користь ОСОБА_2

Також з матеріалів справи вбачається, що ще за життя ОСОБА_5 зверталася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_9 про розірвання укладеного 06 липня 1994 року договору довічного утримання. ІНФОРМАЦІЯ_5. ОСОБА_5 померла та на підставі ст.37 ЦПК України для участі у справі був долучений правонаступник - її син ОСОБА_3, який звернувся до суду з аналогічним позовом та рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2014 року договір довічного утримання від 06 липня 1994 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано. За ОСОБА_3 визнано право власності на 3/8 частини житлового будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1, дерев`яного площею 46,8 кв. м. та надвірні будівлі: навіс літ. «Ж», льох літ. ай літ. «Д», вбиральню літ. «Е», огорожу №1-5.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 р. вказане рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо визнання права власності на частину спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом скасовано та у задоволенні позову в цій частині відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2014 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2014 року залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30 жовтня 2014 року.

Таким чином ОСОБА_2 набула право власності на 3/8 частини житлового будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері ОСОБА_6, яка в свою чергу набула право власності на вказане майно за договором довічного утримання, який на теперішній час розірвано за рішенням суду, яке набуло законної сили, у зв`язку із невиконанням останньою обов`язків за цим договором.

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 не мала права на спадкування спірної частини домоволодіння після смерті своєї матері ОСОБА_6 у зв`язку з розірванням договору довічного утримання від 06 липня 1994 року.

Відповідно до ст.756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

Статтею 757 ЦК України передбачено, що обов`язки набувача за договором довічного утримання переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передано відчужувачем.

Матеріалами справи підтверджується, що при розгляді цивільної справи про розірвання договору довічного утримання, укладеного 06 липня 1994 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, судами встановлено, що на момент смерті матері ОСОБА_3 був зареєстрований за однією адресою разом з нею , а саме: АДРЕСА_1, а проживали вони разом АДРЕСА_2 в належному дружині ОСОБА_3 будинку (а.с.7-8; 12 зворот; 13)

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

За правилами ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Доказів на підтвердження того, що позивач заявив відмову від прийняття спадщини після смерті своєї матері, матеріали справи не містять, а тому ОСОБА_3 прийняв спадщину після її смерті.

Враховуючи викладене, рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -