Справа № 465/2201/14 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/7065/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника органу опіки та піклування Франківської РА

ЛМР - Науменка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5, ОСОБА_6звернулись в суд з позовом до ОСОБА_2, треті особи - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, приватний нотаріус Львіського міського нотаріального округу Кулиняк Ігор Ярославович про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 в м. Львові, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком Ігорем Ярославовичем.

Оскаржуваним рішенням поновлено пропущений строк звернення до суду, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні позов.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_5, ОСОБА_6, вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначають, що договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 в м. Львові має бути визнаний недійсним, оскільки в квартирі зареєстровані та проживають неповнолітні ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому, оскаржуваним рішенням порушено охоронювані законом інтереси дитини та вимоги ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства".З наведених підстав апелянти просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника органу опіки та піклування Франківської РА ЛМР - Науменка О.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції з врахуванням зазначених позивачами підстав для визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири прийшов до висновку, що оспорюваним договором права позивачів не є порушеними, а що стосується неповнолітньої ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3, яка на момент посвідчення договору була зареєстрована та проживала у спірній квартирі, то позивачі не наділені правом звернення до суду з позовом в її інтересах, незважаючи на те, що права неповнолітньої ОСОБА_9, з врахуванням того, що вона була зареєстрована у відчуженій квартирі, її права були порушені позивачами, які без згоди органу опіки та піклування уклали оспорюваний договір.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, зазначених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Згідно з положеннями ст. 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 купила в ОСОБА_6, ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 у м.Львові, що підтверджується оспорюваним позивачами договором купівлі-продажу квартири від 29.11.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я., зареєстрованим в реєстрі за № 3867. Продаж даної квартири було вчинено за 476280 грн., що еквівалентно становить 60000 дол. США, які продавці - позивачі отримали від покупця - відповідача до підписання даного договору, що підтверджується п.3 даного Договору. Витягом №30092859 про державну реєстрацію прав підтверджується реєстрація, що за ОСОБА_2 права приватної власності на спірну квартиру.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_5, ОСОБА_6, як на підстави для визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 29.11.2010 року, позивачі посилалися на ст. ст. 202, 203, 215, 229, 230 ЦК України, зазначили те, що договір вчинено під психологічним тиском ОСОБА_2

Відповідно до ч. 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)вимог, які встановлені частиною першою- третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 29.11.2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та ОСОБА_6, позивачі обґрунтовували тим, що договір посвідчувався приватним нотаріусом ЛМНО Кулиняком І.Я. за відсутності згоди органу опіки та піклування, наявність якої була необхідна при посвідченні оспорюваного договору, оскільки у квартирі АДРЕСА_1 м.Львові на момент її відчуження була зареєстрована та проживала неповнолітня ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, а відтак оспорюваним договором порушуються її права на користування (проживання) відчуженою квартирою.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції з врахуванням того, що позивачі обґрунтовували позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі - продажу квартири порушенням прав їх неповнолітньої внучки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, прийшов до вірного висновку, що позивачі, як бабця та дідусь неповнолітньої ОСОБА_9, не наділені правом звернення до суду з метою захисту інтересів неповнолітньої ОСОБА_9, оскільки згідно з чинним законодавством законними представниками неповнолітньої особи є її батьки, які не позбавлені батьківських прав, які вправі звертатися з позовом з метою захисту інтересів їх неповнолітньої дитини.

Оспорюючи договір купівлі - продажу квартири позивачі, як на підставу для визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири зазначили те, що договір був укладений і посвідчений за відсутності згоди органу опіки та піклування, чим фактично вказали на порушення прав неповнолітньої ОСОБА_9, а не на порушення саме їх прав чи інтересів.

А відтак з врахуванням положень ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав того, що оспорюваним правочином не порушуються права позивачів, а відтак такі не підлягають захисту.

Позивачі не заперечували, що саме ними підписувався та укладався договір купівлі - продажу квартир и АДРЕСА_1 у м. Львові, саме ними подавалися документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору, що саме ними було надано довідку з місця проживання та склад сім»ї, у якій не було зазначено, що у спірній квартирі зареєстрована неповнолітня внучка, ОСОБА_9, саме ними замовчувався факт реєстрації та проживання у квартирі неповнолітньої внучки ОСОБА_9 разом з матір»ю, ОСОБА_8, в результаті чого договір був посвідчений нотаріусом за відсутності згоди органу опіки та піклування на відчуження позивачами квартири.

Крім цього, з вироку Франківського районного суду м.Львова від 26.06.2013 року вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнані винними та засуджені за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190, ч.3 ст. 358 КК України, з те, що вони при укладенні договору купівлі - продажу квартири від 29.11.2010 року з ОСОБА_2 подали фіктивну довідку Ф-2 з місця проживання про склад сім»ї та прописку за № 774 від 18.11.2010 року, заповнену на ім»я ОСОБА_6, власника квартири АДРЕСА_2, у якій був відсутній запис про реєстрацію у квартирі ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3

Крім цього, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі, як на підстави для визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 у м. Львові, покликалися на ст. ст. 229, 230 ЦК України.

Згідно зі ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. ст. 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Посилаючись у позовній заяві на ст. ст. 229, 230 ЦК України, як на підстави для визнання недійсним оспорюваного договору, позивачі всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не зазначили та не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження вищезазначених обставин.

Проаналізувавши зазначені позивачами у позовній заяві підстави для визнання оспорюваного договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 у м. Львові від 29.11.2010 року недійсним, зазначені позивачкою у позовній заяві та в уточненні до позовної заяви, їх посилання на ст. ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України, як на підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, на думку колегії суддів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність позову та про відмову у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.