справа № 638/229/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

( заочне)

16 червня 2015 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі головуючого судді Штих Т.В. при секретарі Кондратюк І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією родиною та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією родиною та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки.

З зустрічним позовом звернувся ОСОБА_2 та просить суд розділити майно.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона з 1997 року мешкала однією родиною з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання мають дитину доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. За час спільного проживання було придбано будинок з земельною ділянкою за адресою м. Харків провулок Очаківський ,4 . Як зазначає позивачка ОСОБА_1 вони мешкали однією родиною до початку 2014 року. В даний час позивачка просить встановити факт спільного мешкання з ОСОБА_2 з 1997 року по жовтень 2012 року. Визнати за нею ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку з надвірними будовами за адресою м. Харків провулок Очаківський,4 та 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою, а також стягнути судові витрати з ОСОБА_2 В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просить поділити майно, набуте за час шлюбу з ОСОБА_1, а саме автомобіль « Лексус», холодильники, побутову техніку, телевізори, акустичні системи, піаніно акустичне, сабвуфер, комплекти меблів, ванну, а також визнати ОСОБА_1 солідарним боржником за зобовязаннями, які виникли на підставі договорів позики, укладеними впродовж спільного проживання.

В судовому засіданні представник позивачки за первинним позовом наполягала на задоволенні позовних вимог, просила суд розглядати справу за відсутності відповідача та його представника.

Відповідач та його представник належним чином повідомлені про час та дату судового розгляду, в судові засідання не зявились. Суд вважає їх неявку неповажною.

Суд виходить з того, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення і послався, щодо тривалості розгляду даної справи, яка повязана поведінки відповідача, та з урахуванням подання позовної заяви у січні 2014 року, на справу Писатюк проти України , в якій Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета розгляду для заявника.

Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і правовідносини сторін, відповідачів належним чином було повідомлено про місце і час судового засідання, позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутність відповідачів та ухваленні заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд розглядає справу у відсутність відповідачів, відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦПК України.

Суд вислухавши думку учасників судового розгляду, приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 31 жовтня 1996 року серія 1-ФМ № 031419, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського районного управління юстиції Закарпатської області ОСОБА_1 розірвала шлюб.

Як стверджує позивачка ОСОБА_1, про що, власне, не заперечує ОСОБА_2 з 1997 року вони почали мешкати, як одна родина.

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 25 листопада 2005 року серія 1-ВЛ № 022538 міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Відповідно до договору купівлі- продажу від 01.11.2002 року сторони у справі спільно придбали квартиру

Відповідно до договору купівлі- продажу від 21.05.2005 року сторони у справі продали вказану квартиру.

Відповідно до договору купівлі- продажу від 28 квітня 2005 року ОСОБА_2 придбав у власність житловий будинок літ ж-2, пено- бетонний, житловою площею 75,0 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами у вигляді альтанки- літ. З, огорожі № 6,7,8,9,10,замощення-1 та приватизовану земельну ділянку до нього площею 0,0866 гектарів з призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що все знаходиться в м. Харкові по провулку Очаківському за номером 4. Вказаний договір зареєстровано нотаріально, а також право власності зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Враховуючи все вищевикладене, а також те, що сторонами не заперечується той факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мешкали однією родиною, суд вважає доведеними позовні вимоги щодо цього.

Проте сторонами не надано жодного доказу про наявність та придбання майна, яке просить розділити позивач за зустрічним позовом.

Судом роз»яснені сторонам по справі вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України стосовно тих обставин, що докази подаються сторонами ,а судом тільки оцінюються.

На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

На підставі ч 3 ст.61 ЦПК України обставини ,встановлені судовим рішенням в цивільній , господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлені ці обставини.

Правовідносини між подружжям носять довготривалий характер, але позивачка за первісним позовом звернулася до суду в 2014 році, після введення в дію Сімейного Кодексу України 2004 року, на підставі чого суд вважає за можливе застосування і норм Сімейного Кодексу України.

На підставі вимог ст.22 КпШс України 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин ,майно ,яке набуто подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами і в тому випадку, коли один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно вимог ст.23 КпШс України 1969 року, майном, яке набуте під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

На підставі ст.60 Сімейного Кодексу України 2004 року майно , набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку( доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності.

На підставі ч 1 ст.61 СК України об»єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

На підставі вимог ч 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення , зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду сім»ї. Згідно ч 3 ст.70 СК За рішенням суду частка майна дружини ,чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка , за умови, що розмір аліментів, які вона одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно вимог ст.71 СК України 1) Майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна ,спір між ними може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.2) Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ним. 3) Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професіональній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другом з подружжя. 4) Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру ,земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених цивільним Кодексом України.5) Присудження одному з подружжя відповідної грошової компенсації можливе за умови попереднього вчення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

На підставі ст.41 Конституції України кожен має право володіти ,користуватися та розпоряджатися майном.

На підставі ст..319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах.

На підставі ст..ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України).

На підставі вимог ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати співвласникам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ч.1 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

На підставі вимог ч 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі вимог ст.372 ЦК України майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є в спільній сумісній власності укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно вимог п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» -« Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-752 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи….»

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»- « Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3ст.368 ЦК ), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які за законом не можуть їм належати(виключені з цивільного обороту),незалежно від того на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя ,зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному ,дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов»язальними правовідносинами тощо.

П.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : « До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї(ч.4 ст.65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою на час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть ,якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування на втрату (пошкодження)речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов»язковим або добровільним особистим страхуванням ,якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню.»

У відповідності з п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 «вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно відбувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутою правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності встановлена судом (ст.328ЦК ),,,,,,».

Згідно статті 3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Суду надано докази того що ОСОБА_1 протягом всього вказаного в позові часу в офіційних шлюбних стосунках не перебувала,мешкала однією родиною з ОСОБА_2, що не спростовується ОСОБА_2, що є беззаперечною підставою для наявності підстав задоволення первинного позову.

Суд встановив, що всі надані позивачем докази узгоджуються між собою і в сукупності дають суду можливість встановити дійсні відносини сторін, як шлюбні.

Враховуючи наведене, встановлений судовим розглядом та матеріалами справи факт спільного проживання родиною без реєстрації шлюбу , суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим суд залишає без розгляду зустрічні позовні вимоги, так як позивач та його представник повторно не зявились до суду., крім того суду не надано жодного доказу щодо зустрічних позовних вимог.

На підставі вимог ч 1ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з метою гуманності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги за ОСОБА_5 законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4-8, 10, 11, 60, 154, 209, 212-215, 256 ЦПК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 3, 60, 70, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. ст.2, 4, 6 Цивільного кодексу УРСР, суд,

СУД ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією родиною та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки - визнати обґрунтованими та задовольнити .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину на житловий будинок літ ж-2, пено- бетонний, житловою площею 75,0 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами у вигляді альтанки- літ. З, огорожі № 6,7,8,9,10, замощення-1 та приватизовану земельну ділянку до нього площею 0,0866 гектарів з призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що все знаходиться в м. Харкові по провулку Очаківському за номером 4.

Судові витрати в сумі 1183,29 гривен стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна залишити без розгляду.

Судові витрати за зустрічним позовом вважати сплаченими позивачем ОСОБА_2

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги позивачем та письмової заяви про перегляд заочного рішення відповідачем.

Суддя Штих Т.В.