У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Попович О.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до медичного реабілітаційного центру «Кремінці» Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та скасування запису у трудовій книжці, визнання неправомірними дій, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення недонарахованої частини заробітної плати у зв'язку з незаконним переведенням, стягнення доплати до заробітної плати у розмірі 25 %, стягнення надбавки за шкідливі умови праці у розмірі 10 %, стягнення індексації заробітної плати з компенсацією, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів виплати заробітної плати, визнання недостовірними відомостей, внесених в довідки про заробітну плату, стягнення недоплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 30 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до медичного реабілітаційного центру «Кремінці» Міністерства внутрішніх справ України (далі - МРЦ «Кремінці» МВС України) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та скасування запису у трудовій книжці, визнання неправомірними дій, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення недонарахованої частини заробітної плати у зв'язку з незаконним переведенням, стягнення доплати до заробітної плати у розмірі 25 %, стягнення надбавки за шкідливі умови праці у розмірі 10 %, стягнення індексації заробітної плати з компенсацією, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів виплати заробітної плати, визнання недостовірними відомостей, внесених в довідки про заробітну плату, стягнення недоплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 30 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 червня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з МРЦ «Кремінці» МВС України на користь ОСОБА_3 1 023 грн 03 коп. доплати до посадового окладу в зв'язку зі зміною розмірів оплати праці, 1 941 грн 65 коп. компенсації за невчасно виплачені доходи, 515 грн 70 коп. компенсації за невикористану додаткову відпустку.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судові рішення в частині задоволення позовних вимог не оскаржуються, тому не є предметом касаційного перегляду.

Установлено, що згідно з наказом МРЦ «Кремінці» МВС України від 12 січня 2011 року № 10 ОСОБА_3 допущено до роботи у зв'язку із закінченням відпустки по догляду за дитиною до 6 років з 19 січня 2011 року на посаді молодшої медичної сестри пансіонату при в МРЦ «Кремінці» МВС України (а. с. 153).

12 серпня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до МРЦ «Кремінці» МВС України із заявою про перепризначення її на посаду молодшої медичної сестри в пансіонат при МРЦ «Кремінці», який функціонує із червня по серпень та з грудня по лютий (а. с. 130).

Наказом МРЦ «Кремінці» МВС України від 12 серпня 2013 року № 122-к у зв'язку з організаційно-штатними змінами ОСОБА_3 перепризначено на посаду молодшої медичної сестри в пансіонат МРЦ «Кремінці» МВС України, який функціонує в період із червня по серпень та з грудня по лютий місяці (а. с. 22).

29 серпня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до МРЦ «Кремінці» МВС України із заявою про звільнення з 31 серпня 2013 року у зв'язку із закінченням трудової угоди (а. с. 58).

Наказом МРЦ «Кремінці» МВС України від 30 серпня 2013 року № 131 ОСОБА_3 звільнено із займаної посади за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченим строку трудового договору (а. с. 23).

Також установлено, що у зв'язку зі змінами у штатному розписі МВС України на підставі наказу від 12 червня 2013 року № 576 «Про організаційні зміни в МВС» та реорганізацію в МРЦ «Кремінці» у відповідача було скорочено 96 посад і згідно з наказом від 25 червня 2013 року № 99 усіх працівників було попереджено про майбутнє звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та ознайомлено з даним наказом, у тому числі і позивача, про що свідчить її підпис.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, ухвалюючи рішення в частині позовних вимог щодо порушення відповідачем вимог законодавства при звільненні позивача, стягненні індексації з компенсацією, доплати до посадових окладів, про визнання недостовірними відомостей, внесених до довідки про заробітну плату, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні таких вимог, оскільки дії відповідача відповідають вимогам закону, вказані вимоги ОСОБА_3 не доведені та не обґрунтовані.

Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з вимог зазначеної норми, суд має встановити, у чому полягають моральні страждання, які життєві зв'язки були втрачені внаслідок порушення трудових прав позивача та яких додаткових зусиль від позивача для організації свого життя вимагає таке порушення.

Відмовляючи в задоволенні такої вимоги, суди вказували на її недоведеність.

Матеріали справи та доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог щодо порушення законодавства при звільненні ОСОБА_3 досліджено обставини справи повно, зібраним доказам надана оцінка.

Однак не можна погодитися із судовими рішеннями в частині відмови в задоволенні вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів виплати заробітної плати.

Судами встановлено, що при звільненні позивача відповідачем не було виплачено останній грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,‒ наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи ‒ по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Результат аналізу наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Крім цього, відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Отже, відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів виплати заробітної плати, суди на вказане уваги не звернули.

За таких обставин суд у порушення ст.ст. 212‒214 ЦПК України на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів виплати заробітної плати.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції в указаній частині у порушення ст. 303 ЦПК України, на вказане уваги не звернув і апеляційний суд.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у даній справі судових рішень у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні та передачі справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 30 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 червня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів виплати заробітної плати скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 30 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак