Справа № 604/1016/15-ц
Провадження № 2/604/350/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2015 року Підволочиський районний суд Тернопільської області

у складі : головуючого судді Могачевської В.Й.

за участю секретаря судового засідання Реєнт Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Підволочиського районного суду в смт. Підволочиськ Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася з даним позовом до ОСОБА_2 посилаючись на те, що 18 травня 2015 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона передала ОСОБА_2 позику в сумі 40 520 (сорок тисяч пятсот двадцять) гривень готівкою, а Позичальник зобовязалася повернути отримані кошти в десятиденний строк, - до 28 травня 2015 року, вказане засвідчується власноручною розпискою ОСОБА_2 від 18 травня 2015 року.

ОСОБА_2 отримала суму позики, однак у добровільному порядку виконати зобовязання по договору повністю відмовляється (заборгованість нею погашена частково, а саме сплачено 20 000 (давлять тисяч) гривень).

Претензія про повернення боргу за договором позики від 07 серпня 2015 року, що направлялася за місцем проживання останньої (повідомлення про вручення поштового відправлення №653) нею проігнорована, що порушує її майнові права.

Таким чином, враховуючи відсутність можливості вирішити спір у позасудовому порядку, позивач просить стягнути з Відповідача ОСОБА_2 в її користь суму боргу в розмірі 21 331,29 (двадцять одна тисяча триста тридцять одна гривня 29 копійок) гривень: з яких 20 520 грн. сума заборгованості (з врахуванням часткового погашення); 333, 04 грн. - проценти від суми позики; 153, 48 грн. три проценти річних від простроченої суми; 324,77 витрати від інфляції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала з підстав, викладених у ньому, просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала частково і пояснила, що вона дійсно написала розписку про те, що ніби то позичила в ОСОБА_1 гроші в сумі 40520 гривень, які зобов'язується повернути в 10 денний термін, хоч насправді ніяких грошей вона в позивачки не позичала, брала товар без оплати його вартості з магазину, де працювала продавцем близько трьох років, власником якого є ОСОБА_1.

18 травня цього року позивачка провела ревізію і сказала що є недостача на дуже велику суму і вона буде викликати працівників міліції. А так як в неї не було грошей, вона написала таку розписку і звернулася до своїх знайомих, які допомогли їй зібрати гроші в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень, для повернення частини боргу, про що остання написала їй розписку, де зазначила що претензій не має. А тому просить відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення позивачки та відповідачки, дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно розписки власноручно написаної відповідачкою ОСОБА_2Я 18 травня 2015 року вона позичила в ОСОБА_1 гроші в сумі 40520 ( сорок тисяч пятсот двадцять) гривень готівкою, і зобовязалася повернути отримані кошти в десятиденний строк, - до 28 травня 2015 року.

22 травня 2015 року відповідачка віддала позивачці 20000 ( двадцять тисяч ) гривень, про що свідчить розписка, написана позивачкою.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 07 серпня 2015 року направлялася за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 претензія про повернення боргу за договором позики, укладеного між сторонами 18 травня 2015 року (повідомлення про вручення поштового відправлення №653), однак вказана претензія була проігнорована, що порушує майнові права позивача.

У відповідності до положень статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж саму грошових коштів. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно правового висновоку при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року, - письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суди зобов'язані враховувати висновки Верховного Суду України.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановленні договором.

Однак, на момент звернення позивача до суду, відповідач ОСОБА_2 не повернула всієї суми боргу згідно договору, тобто не виконала зобовязання, передбачені умовами договору позики, погасила заборгованість частково, у сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Твердження відповідачки, що між нею і позивачкою була домовленість що одержавши 20 000 ( двадцять тисяч ) гривень на погашення боргу, остання не має до неї претензій і решту грошей в сумі 20520 ( двадцять тисяч пятсот двадцять) гривень вона (відповідачка) не буде повертати, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, так як вони спростовуються перевіреними судом доказами: поясненнями позивачки, яка вказала, що після одержання грошей в сумі 20000 ( двадцять тисяч ) гривень вона дійсно написала відповідачці розписку, що не має до неї претензій, маючи на увазі одержану нею суму; претензією від 07 серпня 2015 року направленою відповідачці, на яку остання не відреагувала.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Цією ж статтею передбачено, що договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, і не повязаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін.

Зі змісту розписки випливає, що даний договір позики не є безпроцентним, а також сума позики перевищує розмір вказаний вище. Отже, у Позивача (Позикодавця) виникло право на одержання від Відповідача (Позичальника) процентів від суми позики.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

В силу положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом стягнення з відповідача в користь позивача суму боргу в розмірі 21 331,29 (двадцять одна тисяча триста тридцять одна гривня 29 копійок) гривень: з яких 20 520 грн. сума заборгованості (з врахуванням часткового погашення); 333, 04 грн. - проценти від суми позики; 153, 48 грн. три проценти річних від простроченої суми; 324,77 витрати від інфляції.

Крім того враховуючи вимого ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові втрати в сумі 243,60 гривні судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 215, 294 ЦПК України, ст.ст. 526, 625, 1046, 1047 1049, 1050 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки та зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючої в ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, в користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 21 331,29 (двадцять одна тисяча триста тридцять одна гривня 29 копійок) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, в користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок, а всього стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 21574грн. 89 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Тернопільської області через Підволочиський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя