Номер провадження: 22-ц/785/6557/15
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Суворова В.О., Сватаненка В.І.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеса від 24 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон посилаючись на те, що відповідач є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і з часу їх з відповідачем розлучення та проживання доньки з ОСОБА_3, виникають непорозуміння з приводу отримання від ОСОБА_2 дозволу на виїзд за кордон доньки ОСОБА_4, так як відповідач безпідставно відмовляє в наданні таких дозволів, при цьому висуває різні умови для видачі дозволів, зокрема й матеріальні.

Позивачка зазначила, що в 2012 році донька перенесла операцію на правій нозі, що була проведена в клініці м. Мюнхена (Німеччина), після чого їй рекомендовано кожні пів року проходити консультацію в цій клініці, тобто виїздити до Німеччини. Крім того, позивачка стверджує, що донька відвідує різноманітні гуртки та курси з вивчення трьох іноземних мов, і економічну школу «БігБоз», а тому їй необхідно постійно виїздити у різні країни світу на чемпіонати та тренінги, в той час як відповідач не дає донці дозволів на виїзд за кордон.

Позивачка стверджує, що починаючи з березня 2015 року вона і донька ОСОБА_5 неодноразово зверталися до ОСОБА_2 та відправляли телеграми з проханням з'явитися до нотаріуса, з яким була домовленість на відповідну дату та годину можливого нотаріального засвідчення дозволу на виїзд за кордон ОСОБА_4, проте відповідач ігнорував ці звернення, що змусило її, позивачку, звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Примрського районного суду м. Одеси вді 24 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено, надано дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці м. Одеси, до досягнення нею 18-річного віку, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеса від 24 червня 2015 року та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ПАТ «Універсал Банк» суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про народження, видане відділом РАГС Суворовської районної адміністрації Одеської міськради 23.03.2000 року, актовий запис №322.

Після розлучення позивачки та відповідача з 2008 року неповнолітня ОСОБА_4 проживає з матір'ю за адресою; АДРЕСА_1; відповідач ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2.

З матеріалів справи вбачається, що в 2012 році неповнолітній ОСОБА_4 була проведена операція на меніску в правій нозі в клініці АТОС м.Мюнхен (Німеччина), в підтвердження чого позивачкою надані належні докази, а саме: копія акту про нещасний випадок від 16.01.2012 року; лікарняний висновок та оригінал звіту про операцію; копії електронних квитків на літак і підтвердження банку про переказ позивачкою коштів за проведення операції доньки в Німеччині від 12.03.2012 року.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_4 навчається на курсах економіки і бізнесу в рамках Міжнародної навчальної програми SAGE (Student for Advancement of Global Entrepreneurship), приймає участь у різноманітних чемпіонатах і тренінгах, як в Україні, так і за кордоном; нагороджена дипломами та нагородами; в подальшому планується її участь в міжнародних чемпіонатах і тренінгах, а відтак - прийняття участі у таких заходах потребує неодноразових виїздів за кордон.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, неповнолітня ОСОБА_4 веде досить активний спосіб життя, так як на високому міжнародному рівні займається навчанням з економіки і бізнесу, що також підтверджується дипломами, грамотами, листами, які знаходять в матеріалах справи, чому безпосередньо сприяє мати ОСОБА_4 - позивачка по справі, яка забезпечує дитині належні матеріальні та педагогічні умови для фізичного, морального й духовного розвитку.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюєтьсяЗаконом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Як вбачається зі змісту п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (із змінами і доповненнями) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

У ст.ст. 3,6 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі проживання і здоровий розвиток дитини.

Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка неодноразово направляла на адресу проживання відповідача ОСОБА_2 телеграми та листи з проханням надати нотаріальну згоду на виїзд доньки ОСОБА_4 за кордон, проте він їх не отримував і такої згоди не надав. Слід зазначити, що така згода не надана ОСОБА_2 і після подання позивачкою позову до суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Судом дана правильна оцінка доводам представника відповідача про ненадання ОСОБА_2 згоди на виїзд доньки за кордон з причин можливого виїзду доньки за кордон на постійне місце проживання, так як всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідач не надав суду жодного належного доказу, що позивачка ОСОБА_6 має наміри вивезти доньку за кордон на постійне місце проживання.

Крім того суд правильно виходив з того, що відповідач протягом тривалого часу неодноразово надавав згоду на виїзд доньки за кордон (в матеріалах справи наявні 14 дозволів); неповнолітня ОСОБА_4, починаючи з 2012 року, мала різноманітні візи на виїзд за кордон (медичну, великобританську), на даний час має візу «мульті» в країни Шенгенської зони строком дії до 19.06.2016 року; при цьому неодноразово була за кордоном, як з метою лікування, так і з метою навчання та відпочинку, а відтак - відмова відповідача надати згоду на виїзд дитини за кордон є необґрунтованою та безпідставною.

З урахуванням вищезазначених обставин, правильною є позиція суду, що позбавлення можливості неповнолітньої ОСОБА_4 виїздити за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст.33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну.

Виїзд ОСОБА_4 за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача ОСОБА_2 як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітньої доньки .

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на необхідність виїзду дитини ОСОБА_4 за кордон для відпочинку, оздоровлення, соціального та духовного розвитку, безпідставне небажання батька дитини ОСОБА_2 надати згоду на виїзд дитини за кордон, суд обгрунтовано вважав вимоги позивачки законними та такими, що підлягають задоволенню.

Посилання апелянта на неправильну оцінку судом доказів, недостовірний переклад документів, не визначення судом країн та мети можливих виїздів дитини за межі України та строків перебування, порушення зазначеним рішенням прав апелянта як на підстави для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовані дослідженими доказами, яким судом дана правильна правова оцінка.

Задоволені вимоги позивача, викладені у рішенні не прушують права сторін та не суперечать інтересам дитини.

Районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеса від 24 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.О. Суворов

В.І. Сватаненко