АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1332/15
Справа № 641/8246/14ц Головуючий І-ої інстанції: Боговський Д.Є.
Категорія: спадкові Доповідач: Гуцал Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого -Гуцал Л.В.,

суддів - Пилипчук Н.П., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 19 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Сьома Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа - Сьома Харківська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

встановила:

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом.

Просила визнати за нею право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька - ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Посилалась на те, шо після смерті батька відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини зазначеної вище квартири. Вона є спадкоємицею ОСОБА_3 за заповітом, але у видачі свідоцтва про право на спадщину їй в нотаріальній конторі було відмовлено, оскільки дружина померлого - ОСОБА_1, яка претендує на обов'язкову частку у спадковому майні, відмовилась надавати оригінали правовстановлюючих документів як їй, так і нотаріусу.

Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 на ім'я його доньки - ОСОБА_2

Просила визнати недійсним заповіт з підстав, передбачених ст.225 ЦК України, посилаючись на те, що заповіт не відповідав волевиявленню ОСОБА_3, оскільки останній тяжко хворів на онкологічну хворобу, пройшов дев'ять курсів хіміотерапії, приймав психотропні препарати та на момент нотаріального посвідчення заповіту знаходився у стані, у якому не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 19 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено - визнано за нею право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька - ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2; зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким визнати спірний заповіт недійсним. При цьому посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вказує на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про проведення у справі посмертної судово-психіатричної експертии.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, представник ОСОБА_2 проти задоволення скарги заперечувала.

Від третьої особи - Сьомої Харківської державної нотаріальної контори, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено та визнається сторонами, що 03 травня 2012 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповідав все належне йому майно, де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі усе на що він за законом буде мати право на день смерті, в тому числі і належну йому на праві приватної власності частину квартири АДРЕСА_1, дочці - ОСОБА_2. Цей заповіт був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори Теленковою І.В.., реєстровий №1-361. Заповіт внесено до Спадкового реєстру 03 травня 2012 року (а.с. 6-8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (а.с.5). Після йосу смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.32, 33).

Позивач ОСОБА_2 є дочкою померлого (а.с.4). Після смерті батька вона у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори, але постановою нотаріуса їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів, та роз'яснено процедуру вирішення цього питання в судовому порядку (а.с.12).

Відповідач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дружиною померлого, на час відкриття спадщини була зареєстрована разом із спадкодавцем (а.с.14,61) та має право на обов'язкову частку у спадщині.

При ухваленні рішення в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.1217, 1218, 1233,1241 ЦК України.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права при вирішенні цих позовних вимог ОСОБА_2.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечувала правильність визначення частки ОСОБА_2 у спадщині, з урахуванням права непрацездатної за віком дружини померлого на обов'язкову частку.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині визнання заповіту недійсним, але на правильність висновків суду не впливають.

Так, ОСОБА_1 просила визнати заповіт недійсним з тих підстав, що ОСОБА_3на момент складання заповіту знаходився у стані, у якому не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, спірний заповіт не відповідав волевиявленню заповідувача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що при складанні заповіту на користь ОСОБА_2 волевиявлення заповідувача було вільним і відповідало його внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент складення заповіту він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Такий висновок є правильним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити , що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатрічну експертизу (ст.145 ЦПК).

Заповіт може бути визнаний недійсним за умов надання відповідних доказів цієї обставини.

За клопотанням ОСОБА_1, яка ставила під сумнів здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання заповіту, судом апеляційної інстанції була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, яка була проведена експертами Відділення судово-психіатричної експертизи №18 Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні №3.

Згідно висновкам посмертної судово-психіатричної експертизі від 17 липня 2015 року, ОСОБА_3 за життя ознак психозу, недоумства та інших хворобливих розладів, які б позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не виявляв; за своїм психічним станом ОСОБА_3 при складанні заповіту 03 травня 2012 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.228-231).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.10 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи.

Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обгрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1ст.60 ЦПК України), крім випадків, встановлених статею 61 цього Кодексу.

ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що волевиявлення заповідача не було вільним.

Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 19 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді