У х в а л а

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Cтупак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, та ОСОБА_5, до Харківської міської ради, третя особа - управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою Харківської міської ради на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, та ОСОБА_5, звернулися до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа - управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що з 2003 року вони мешкали разом з батьками ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1.

У вказану квартиру батьки позивача вселилися на підставі службового ордеру № 3766, виданого ОСОБА_6 22 квітня 1999 року виконавчим комітетом Фрунзенської районної ради м. Харкова на склад сім'ї з двох осіб.

Рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної ради м. Харкова від 19 лютого 2002 року вказану квартиру виключено з числа службових квартир Фрунзенського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства, наймачем квартири визначено ОСОБА_6 та до договору найму включено її чоловіка ОСОБА_7 Вказана квартира не була приватизована та перебуває у комунальній власності.

Незважаючи на те, що позивачі зареєстровані кожен в іншому місці, фактично вони проживали однією сім'єю разом з батьками позивача ОСОБА_3, мали спільний побут, вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7 Позивачі займалися похованням та отримали свідоцтво про смерть батьків. Після смерті батьків позивачі з малолітньою дитиною продовжують мешкати у спірній квартирі.

Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили суд позовні вимоги задовольнити.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2015 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 22 квітня 1999 року виконавчим комітетом Фрунзенської районної ради м. Харкова видано службовий ордер № 3766 на ім'я ОСОБА_6 на склад сім'ї з двох осіб.

Рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної ради м. Харкова від 19 лютого 2002 року вказану квартиру було виключено з числа службових квартир Фрунзенського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства, наймачем квартири визначено ОСОБА_6 та до договору найму включено її чоловіка ОСОБА_7 Вказана квартира не була приватизована та перебуває у комунальній власності.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 8844, та видано Свідоцтво про смерть від 29 червня 2010 року серії НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №9728, та видано Свідоцтво про смерть від 20 серпня 2013 року серії НОМЕР_1.

ОСОБА_3 з 01 липня 2000 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3. Згідно з довідкою комунального підприємства «Жилкомсервіс» дільниця від 06 серпня 2013 року № 54 за вказаною адресою зареєстровано п'ять осіб.

ОСОБА_5 з 07 січня 2004 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2. За цією ж адресою зареєстрована дитина позивачів - ОСОБА_4

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Судами встановлено, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2014 року було встановлено факт не проживання ОСОБА_3 за вищевказаним місцем реєстрації, у зв'язку з чим він був визнаний таким, що втратив право користування вказаною квартирою. Рішення набрало законної сили. ОСОБА_3 був знятий з реєстрації, і на теперішній час він ніде не зареєстрований.

Згідно даних реєстраційної служби відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківським міським управлінням юстиції, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо державної реєстрації права власності на ОСОБА_3, ОСОБА_5, та ОСОБА_4, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових доказів на нерухоме майно щодо суб'єкта.

Судами, з урахуванням зібраних у справі доказів, встановлено, що позивачі незважаючи на те, що вони були зареєстровані в інших місцях, фактично проживали з 2003 року однією сім'єю разом з батьками позивача ОСОБА_3 за спірною адресою по АДРЕСА_1, мали спільний побут, вели спільне господарство.

Згідно з ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини.

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10).

Згідно з п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 3 ст. 29 ЦК України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Діти - члени сім'ї або власника жилого приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем, що закріплено ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Статтею 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 64, ст. 65 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2, з подальшими змінами, - вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9, з подальшими змінами, "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

В силу п. 4 ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце проживання є адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає понад шість місяців на рік.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Судами встановлено, що позивачі, за життя батьків, не зверталися з письмовою заявою в житлові органи з проханням зареєструвати їх у спірній квартирі, так як на той час була усна згода батьків на їх проживання, ніхто не перешкоджав їх проживанню в цій квартирі, відносини між ними були добрі.

Відсутність письмової згоди не свідчить про те, що позивачі та їх неповнолітня дитина не набули права користування жилим приміщенням, оскільки фактичними обставинами безспірно встановлено, що вони вселилася зі згоди наймачів батьків позивача ОСОБА_3, проживали у даному приміщенні, як члени сім'ї, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки. Також матеріалами справи підтверджується проживання в цій квартирі дитини позивачів з часу народження. Батьки за весь час не ставили питання щодо виселення сина з невісткою, не заперечували проти того, щоб подружжя ОСОБА_3 допомагали сплачувати комунальні послуги, займалися ремонтом та покупали речі в квартиру.

Відповідач не надав докази, які б спростовували надані докази та підтверджували би той факт, що родина ОСОБА_3 за вказаний час мешкала за адресами їх реєстрації.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, вірно виходив з того, що позивачі проживали однією сім'єю разом з батьками позивача ОСОБА_3, мали спільний побут, вели спільне господарство, питання про їх виселення не ставилося. Після смерті батьків позивачі з малолітньою дитиною продовжують мешкати у спірній квартирі, іншого житла не мають, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання права користування жилим приміщенням за позивачами, які там проживають як члени сім'ї наймача приміщення.

Отже, до зазначених висновків суди дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками судів з їх оцінки, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Харківської міської ради відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 2 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Cтупак