Провадження № 22-ц/779/183/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення - за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи тим, що відповідач є її колишнім чоловіком та разом з нею зареєстрований і проживає у АДРЕСА_1, яка належить їй відповідно до свідоцтва про право власності від 15.11.2006 року. Оскільки після розірвання шлюбу у серпні 2014 року ОСОБА_3 втратив статус члена сім'ї, наміру проживати з ним вона немає, виходячи з захисту права власності на житлове приміщення просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування спірною квартирою та виселити його.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.11.2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним через неповне дослідження матеріалів та обставин справи, невірним застосуванням норм матеріального права, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, доводи якої зводяться до того, що квартира АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю подружжя. Зокрема посилається на п.3 ч.1 ст.57 СК України відповідно до якого до особистої приватної власності одного з подружжя належить майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Вказує, що квартира була куплена за кошти, які належали ОСОБА_2 особисто, про що свідчить витяг про здійснення банківського переказу її матері в період з жовтня по листопад 2006 року, коли і було куплено квартиру.

Проживання та реєстрація ОСОБА_3 за згаданою адресою обмежує право власності позивача всупереч вимог ч.1 ст.321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним.

Крім того, одним з фактів, які виключають можливість спільно проживати з колишнім чоловіком є те, що причиною розірвання шлюбу стала його неадекватна та агресивна поведінка, що підтверджується численним зверненнями до правоохоронних органів.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Сторони в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про час і місце розгляду апеляційної скарги, а від представника апелянта надійшла заява про розгляд справи у відсутності апелянта та її представника.

Тому колегія суддів вважає що апеляційну скаргу слід розглянути у відсутності сторін по наявних у справі доказах.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідач має право на користування нею для проживання, а тому обмеження його в цьому праві є незаконним.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального права та дійсним обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.01.2002 року по 07.08.2014 року, коли шлюб було розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду.

15.11.2006 року укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 загальною площею 44 кв.м. та зареєстровано право власності Івано-Франківському обласному БТІ на ім'я позивача. З 19.11.2006 року відповідач зареєстрований в даній квартирі.

Доводи апеляційної скарги про те, що квартира є особистою власністю позивача не ґрунтуються на законі.

Судом першої інстанції було встановлено і це не заперечується сторонами, що спірна квартира була придбана в період шлюбу.

На підставі ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно роз'яснень викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Тобто названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Під час розгляду даної цивільної справи питання щодо визнання квартири особистою власністю позивача не було предметом позову, а згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Позовні вимоги з даних підстав не заявлялись, а доводи ОСОБА_2 про агресивну та неадекватну поведінку відповідача не вказують на незаконність його дій та не підтвердились під час розгляду спору, а тому не можуть бути підставою для задоволення позову.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303,307,308, 313-315ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 листопада 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк