Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносов М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що 05 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 792, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 15 000 грн зі сплатою 22 % річних за користування кредитом терміном до 04 квітня 2010 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено два договори поруки № 1 та № 2 відповідно. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 06 грудня 2013 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 822 грн 38 коп., яку позивач просив стягнути на його користь солідарно з відповідачів.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2015 року рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2014 року скасовано. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на користь ПАТ «Державний ощадбанк банк України» заборгованість за кредитним договором від 05 квітня 2007 року № 792 у розмірі 17 822 грн 38 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що 05 квітня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено договір № 792, згідно з умовами якого останній отримав кредит на споживчі цілі в розмірі 15 000 грн зі сплатою 22 річних за користування кредитом терміном до 04 квітня 2010 року (а. с. 4, 5).

З метою забезпечення зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 05 квітня 2007 року № 792 того ж дня між банком та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договори поруки № 1 та № 2 відповідно.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором у нього виникла заборгованість перед банком, яка станом на 06 грудня 2013 року становила 17 822 грн 38 коп. та складалася із: заборгованості за тілом кредиту - 7 465 грн 09 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 5 553 грн 03 коп. та пені - 4 804 грн 26 коп.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в позові, оскільки банком пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами до позичальника. Також суд вказав, що порука припинилася у зв'язку з пропуском кредитором передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для звернення до суду з вимогами до поручителів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позичальником вчинялися дії щодо погашення кредиту, що свідчить про визнання ним боргу та переривання строку позовної давності. Крім того, апеляційний суд вважав, що солідарні боржники (поручителі) залишаються зобов'язаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобов'язання за кредитним договором не будуть виконані повністю, тому строк позовної давності у три роки розповсюджуються на боржника й поручителів.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843308/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлено, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844142/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Оскільки умовами договорів передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Судами встановлено, що умовами укладеного між ОСОБА_3 та банком кредитного договору передбачено повернення кредиту та сплату процентів шляхом внесення щомісячних платежів. Отже, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 липня 2014 року ОСОБА_3 подав до суду першої інстанції заперечення на позов та 17 жовтня 2014 року заяву, в яких просив відмовити банку в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності (а. с. 19, 21).

Вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не з'ясував, зокрема, не дослідив графік погашення кредиту й не визначився з обґрунтованістю розрахунку загальної суми боргу, не звернув уваги на те, що матеріали справи взагалі не містять розрахунку заборгованості; не перевірив дотримання позивачем строку звернення до суду, який має обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, внаслідок чого належним чином не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначився з обсягом відповідальності боржника.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843305/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Дійшовши висновку про те, що строк позовної давності перервався у зв'язку зі сплатою ОСОБА_3 у рахунок погашення кредиту коштів у розмірі 200 грн, що підтверджується наданим банком меморіальним ордером від 22 липня 2011 року № 12519731 (а. с. 55), суд апеляційної інстанції належним чином не спростував заперечення ОСОБА_3 про вчинення такої дії та не звернув уваги на те, що вказаний ордер належним чином не завірений, платником зазначено обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк», одержувачем коштів - ОСОБА_3, а первинного документа на підставі якого складеного ордер позивачем не надано.

Також не можна погодитися із висновком апеляційного суду щодо стягнення заборгованості з поручителів з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 553 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843624/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

За умовами договорів поруки (п. п. 1.1, 3.1) кожен із поручителів поручився солідарно з боржником відповідати перед кредитором в повному обсязі за невиконання боржником усіх його зобов'язань за кредитним договором.

При цьому умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Ураховуючи те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843624/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1> відсутні.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року в справі № 6-185цс14.

Крім того, задовольняючи позов та стягуючи з поручителів кредитну заборгованість, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги положення ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>, згідно з якою порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843292/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України належним чином не встановив момент виникнення у банка права на пред'явлення вимог про стягнення кредитної заборгованості та, відповідно, з якого моменту слід відраховувати шестимісячний строк для звернення до суду з вимогами до поручителів.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак