Справа № 263/9754/15-ц Провадження № 2/263/3051/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Турченка О.В., при секретарі Грачовій О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності на квартиру № 23 в будинку № 303 по бул. Шевченка в м. Маріуполі Донецької області в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2, який помер 30 травня 2014 року. В обґрунтування зазначила, що після смерті чоловіка залишилося спадкове майно у вигляді квартири № 23 в будинку № 303 по бул. Шевченка в м. Маріуполі, яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло за №34150 від 10.03.1995 року, виданого Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик». В органах технічної інвентаризації право власності на вищевказану квартиру зареєстроване не було. Окрім неї інших спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_2 немає. Коли вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, їй було відмовлено, оскільки наданий нею документ (свідоцтво про право власності на житло №34150 від 10.03.1995, видане Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик»), який підтверджує право власності спадкодавця ОСОБА_2 на квартиру, не відповідає вимогам законодавства. У звязку з цим просить визнати за нею право власності на квартиру № 23 в будинку № 303 по бул. Шевченка в м. Маріуполі в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2

Позивачка та її представник у судове засідання надали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали повністю.

Представник Маріупольської міської ради ОСОБА_3 у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти задоволення позову.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правові відносини.

Згідно свідоцтва про шлюб серії I-НО №353974 від 20.06.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20.01.2004 року зареєстрований шлюб.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії I-НО №774343 від 31.05.2014 року ОСОБА_2 помер 30 травня 2014 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло №34150 від 10.03.1995 року, виданого Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик»АДРЕСА_1 в будинку № 303 по бул. Шевченка в м. Маріуполі належить на праві власності ОСОБА_2, який помер 30.05.2014 року.

Згідно копії спадкової справи № 365/2014, відкритої 26.06.2014 року Першою Маріупольською державною нотаріальною конторою щодо майна померлого 30.05.2014 року ОСОБА_2, спадкоємицею за законом першої черги, яка прийняла спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори 26.06.2014 року за вх. № 781 є дружина померлого ОСОБА_2 ОСОБА_1 Спадкоємець за заповітом ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 14.02.2015 року, інші спадкоємці до нотаріальної контори з відповідними заявами не зверталися.

Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р., свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Постановою державного нотаріуса Першої Маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 про відмову у вчинені нотаріальної дії №1325/02-31 від 25.06.2015 року позивачці ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого 30.05.2014 року ОСОБА_2, яке складається з квартири № 23 в будинку № 303 по бул. Шевченка в м. Маріуполі, у звязку з подачею нею документів, які не відповідають вимогам законодавства і не можуть бути прийняті як правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності спадкодавця на вказану вище квартиру.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, свідоцтво про право власності на житло квартиру № 23 в будинку № 303 по бул. Шевченка в м. Маріуполі, було видано на підставі розпорядження (наказу) від №34150 від 10.03.1995 року, про що було внесено відповідний запис до реєстраційної книги.

Згідно до абз. 3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення прав на нерухоме майно) приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до п.5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир у власність громадян оформлялася свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалося в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення.

Відповідно до п.п. 13, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 (яке було чинним на момент виникнення права власності на квартиру) приватизація державного житлового фонду здійснювалася уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходився державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалася на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Вищезазначеним Положенням також визначався порядок державної реєстрації права власності на квартиру, зокрема п.28 Положення, передбачалася обовязкова реєстрація в органах технічної інвентаризації свідоцтва про право власності на квартиру.

Таким чином, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили ЦК України та Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, право власності на приватизовану квартиру виникло у спадкодавця з моменту видачі розпорядження про передачу квартири у власність, тобто з 10.03.1995 року.

З огляду на вказане суд вважає, що оскільки позивачка, як спадкоємиця прийняла спадщину після смерті чоловіка, але не може отримати свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру, то слід захистити її права та в судовому порядку визнати за нею право власності на квартиру № 23 в будинку № 303 по бул. Шевченка в м. Маріуполі як за єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 80, 88, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру № 23 в будинку № 303 по бул. Шевченка в м. Маріуполі Донецької області, загальною площею 46,1 кв. м, жилою площею 28,1 кв. м.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя О.В.Турченко