Справа № 2-5846/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року Солом'янський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Кушнір С.І.

за участю секретаря Глушко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», 3-і особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

Позивач 20.07.2015 року звернувся з позовом про визнання незаконним та скасування наказу № 156-к від 15.06.2015 р. про звільнення з посади головного інженера Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» на підставі п.5 ст.41 КЗпП України у зв»язку з припиненням повноважень, поновлення його на посаді головного інженера Ритуальної служби спеціалізованого коммунального підприємства «Київський крематорій», та скасування запису про звільнення в трудовій книжці.

Вважав, що наказ про його звільнення є незаконним, оскільки при звільненні не враховано, що з ним укладено безстроковий трудовий договір, відповідач помилково вважав, що головний інженер відноситься до тих посадових осіб, до яких може бути застосовано п.5 ст.41 КЗпП України. Зазначив, що п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України поширюється виключно на правовідносини, що виникають під час розірвання трудових договорів між власником або уповноваженим ним органом та посадовими особами господарських товариств. Відповідач не запропонував надати пояснення, з рішенням директора, на підставі якого видано наказ про звільнення, не ознайомлювали. Під час звільнення перебував у щорічній відпустці.

Просив стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимущеного прогулу з 15.06.2015 р. по 14.07.2015 р. в розмірі 17240,27 грн., одночасно покласти на директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» - ОСОБА_2 матеріальну відповідальність, шляхом зобов»язання його покрити шкоду, заподіяну підприємству у зв»язку з оплатою позивачу вимушеного прогулу.

Внаслідок неправомірних дій відповідача при звільненні позивач зазнав моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, вимушений був пояснювати рідним, друзям, колегам, що сталася помилка та його незаконно звільнили, що призвело до неврозів, поганого самопочуття, безсоння, розладів стосунків з близькими родичами, друзями, колегами. Моральну шкоду оцінює в розмірі 50000 грн.

Заявою від 11.09.2015 року позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з дати звільнення по день розгляду справи 14.09.2015 року у розмірі 51720,81 грн. та компенсації завданої моральної шкоди у розмірі 20000 грн., а також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу 19800 грн.

В судовому засіданні позивач та представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві.

Представник відповідача та 3-ї особи ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував, вважає безпідставними доводи позивача щодо неправомірного, безпідставного та необґрунтованого застосування Ритуальною службою спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» для припинення дії трудового договору з позивачем п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Виходячи з того, що у законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» відсутнє, звертав увагу на необхідність застосування для його визначення постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року № 5 «Про судову практику у справах про хабарництво».

Крім того, посилався на те, що законодавством передбачено право роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) ініціювати проведення звільнення посадових осіб у зв»язку з закінченням ними своїх повноважень в підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності та виду діяльності. Обмеження щодо застосування звільнення працівника на підставі пункту 5 ст.41 КЗпП України в залежності від виду трудового договору (строковий чи безстроковий) законодавством не передбачено. Відповідно до п.5.4 п.п.5.4.6 Статуту відповідача директор підприємства призначає на посади та звільняє з посад працівників підприємства. Директор є уповноваженою власником особою, яка має право на звільнення та прийняття на роботу, а тому під час видання наказу № 156-к від 15.06.2015 р. 3-я особа ОСОБА_2 діяв в межах своїх повноважень.

При звільненні у відповідності до ст. 44 КЗпП України бухгалтерією було проведено повний розрахунок із позивачем, зокрема виплачено вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку та компенсацію за дні невикористаної відпустки, що підтверджується розрахунковим листом.

Разом тим, звертав увагу на відсутність підстав за таких обставин застосування норм ч. 1 ст. 235 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку та недоведеність позивачем спричинення йому моральної шкоди та не підтвердження її розміру.

3-я особа ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, п. 4 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору шляхом розірвання його з ініціативи працівника, власника або виборного органу первинної профспілкової організації чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу. Зокрема, спеціальною нормою, що дозволяє власнику розірвати трудовий договір є ст. 41 КЗпП України.

Судом встановлено, що наказом Київського крематорію № 74-к від 02.08.1993 р. позивача ОСОБА_1 з 02.08.1993 р. зараховано на посаду інженера-програміста, шляхом укладення безстрокового трудового договору.

Наказом № 141-П від 01.07.1999 р. ОСОБА_1 переведений на посаду налагоджувальника КВПТА.

Комунальне підприємство «Київський крематорій» з 30.08.2005 р. реорганізовано шляхом перетворення у Ритуальну службу спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій».

Наказом № 248П від 30.09.2005 р. позивача переведено на посаду інженера-з автоматизованих систем керування виробництвом.

Наказом № 200П від 01.09.2005 р. позивача переведено на посаду інженера-програміста 1 категорії.

Наказом № 21П від 25.01.2011 р. позивача призначено на посаду головного інженера - Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій»

Наказом директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» від 15.06.2015 року № 156-к «Про звільнення» позивача ОСОБА_1 як головного інженера Ритуальної служби СКП «Київський крематорій» було звільнено із займаної посади у зв'язку із припиненням повноважень посадової особи відповідно до п.5 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до п.5.4 п.п.5.4.6 Статуту відповідача директор підприємства призначає на посади та звільняє з посад працівників підприємства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб.

Такі доповнення до ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 року № 1255-VІІ, прийнятим з метою поліпшення інвестиційного клімату в Україні.

Вказаний Закон набрав чинності 1 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток ( ст.44 КЗпП).

Зокрема, стаття 41 КЗпП доповнена пунктом п'ятим, який встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб».

Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.

Питання про можливість застосування відповідних правових норм до посадових осіб державних та комунальних закладів, безперечно суперечить меті та логіці Закону №1255-VII.

В пункту 9 пояснювальної записки до законопроекту № 4586 від 27.03.2014 р. вказувалося, що проект закону не стосується соціально-трудової сфери та не потребує узгодження з уповноваженими представниками від всеукраїнських профспілок, їх об"єднань та всеукраїнських об"єднань організацій роботодавців.

Поняття посадової особи у КЗпП України не визначено, а визначається воно виключно ГК України, згідно з частиною 2 статті 89 якого посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року міститься визначення уточненого поняття «посадові особи органів акціонерного товариства» Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Оскільки Законом № 1255-VII були внесені зміни в тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв'язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів.

Відтак, пункт 5 частини 1 статті 41 КЗпП України стосується посадових осіб господарських товариств, яким не є Ритуальна служба спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», а позивач - головний інженер не є спеціальним суб'єктом, щодо якого може бути застосована вказана норма, застосування відповідачем цієї норми для припинення дії трудового договору та звільнення позивача є неправомірним.

З урахуванням викладеного, вимога позивача про поновлення його на попередній посаді підлягає задоволенню.

Вимога позивача про скасування наказу № 156-к від 15.06.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 та скасування запису про звільнення задоволенню не підлягає, оскільки чинним законодавством України, яким регулюються трудові відносини, визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до повноважень суду належить перевірки законності наказу.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середній заробіток обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата.

При визначенні розміру заробітної плати позивача суд враховує надану відповідачем довідку (а.с.104), відповідно до якої середньоденна заробітна плата складає 350,34 грн.

При визначенні кількості днів вимушеного прогулу суд враховує вимогу позивача, який просив стягнути середній заробіток за період з 15.06.2015 р. по 14.09.2015 р.

Таким чином, враховуючи межі заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу в розмірі 24874,14 грн. (350,34х71 день).

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За встановлених обставин незаконного звільнення позивача з роботи, суд вважає доведеними вимоги позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди, розмір якої виходячи з принципів розумності і справедливості визначає в сумі 2000 грн. Суд не приймає до уваги висновок експертного дослідження від 15.09.2015 р., в якому зазначено, що кількісний еквівалент завданих позхивачу психологічних (моральних) страждань, завданої йому моральної шкоди може становити 20670, грн., оскільки позивачем не надано орігиналу данного висновку, а також не надано доказів того, що дана особа має право на проведення відповідних досліджень.

Вимоги позивача про покладення на посадову особу відповідача - директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» ОСОБА_2 матеріальної відповідальності шляхом зобов»язання його покрити шкоду, заподіяну підприємству у зв»язку з оплатою позивачу часу вимушеного прогулу, шляхом відшкодування на користь Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» 51720,81 грн. є необгрунтованими, оскільки задоволення вимог щодо зобов»язання третьої особи вчинити певні дії не відповідає вимогам законодавства. Крім того, відповідно до ст.136 КЗпП України покриття шкоди проводиться шляхом подання позову до суду власником або уповноваженим ним органом, яким позивач не є, а отже не має права вимоги.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до п. 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,5б ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Статтею 1 вказаного Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

При цьому, слід зазначити, що вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу не є позовними вимогами, а тому, до них не підлягають положення про змагальність сторін, передбачені ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Відповідно до акту виконаних робіт від 14.09.2015 р. адвокат ОСОБА_5 витратив 4 години на участь в судовому засіданні 20.08.2015 р. на суму 1800 грн. на підготовку заяви про збільшення позовних вимог 18 год. на суму 8100 грн., що є явно завищеним, оскільки судове засідання 20.08.2015 р. тривало 2 години, а заява про збільшення позовних вимог ідентична позовній заяві, лише збільшено період стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до акту виконаних робіт від 14.07.2015 р. фахівець у галізі права ОСОБА_6 витратив 22 години на правовий аналіз та підготовку позовної заяви про поновлення ОСОБА_1 на роботі, виходячи з розрахунку 450,0 грн. за годину роботи.

В даній справі неможливо точно визначити вимогу пропорційності розподілу судових витрат. При визначенні розміру витрат на правову допомогу, суд враховує розумність витрат, тобто відповідність понесених позивачем витрат складності, обсягу та характеру наданої правової допомоги. Суд вважає, що на користь позивача підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача 2000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 512,34 грн.

Керуючись ст.ст. 36, 41, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 79, 84, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», 3-і особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ № 156-к від 15.06.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади головного інженера Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного інженера Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» з 15.06.2015р.

Стягнути з Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 24874,14 грн., моральну шкоду 2000 грн., судові витрати 2000 грн., а всього стягнути 28874 (двадцять вісім тисяч вісімсот сімдесят чотири) грн.14 коп.

Стягнути з Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» на користь держави судовий збір в сумі 512,34 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Кушнір С.І.