У х в а л а

7 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Піддубна Світлана Пилипівна про визнання договору іпотеки припиненим,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання припиненим договору іпотеки від 2 вересня 2005 року, укладеного між нею та відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Приватінвест» (далі - ВАТ АБ «Приватінвест»). 31 березня 2006 року між ВАТ АБ «Приватінвест», публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ «КБ «Приватбанк») та позивачем укладено договір про заміну кредитора в зобов'язанні, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» став новим кредитором в повному обсязі за кредитним договором. Того ж дня між ВАТ АБ «Приватінвест» та відповідачем було укладено договір про відступлення прав за договором, за умовами якого до останнього перейшли усі права іпотекодержателя за договором іпотеки. Зазначала, що у порушення пунктів 2.3.1 та 5.3 кредитного договору банком з 25 листопада 2008 року підвищено відсоткову ставку за користування кредитними коштами до 18 % річних, про що її не повідомляли.

Заочним рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 4 березня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухваленого у справі рішення суду касаційної інстанції та направлення справи на новий касаційний розгляд з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції статті 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 7, 17, 19 Закону України «Про іпотеку», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2012 року, 16 січня 2013 року, 28 січня 2014 року та постанови Вищого господарського суду України від 2 червня 2010 року, 30 березня 2011 року, 7 грудня 2011 року, 25 січня 2012 року, в яких на її думку зазначені норми права застосовані по іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що підвищуючи 25 листопада 2008 року в односторонньому порядку відсоткову ставку за користування кредитними коштами до 18% річних, банк діяв відповідно до умов кредитного договору, про що повідомив відповідачку листом від 3 жовтня 2008 року. Крім того, сплата позивачкою, як фізичною особою боржником та іпотекодавцем підвищених відсотків за користування кредитом протягом 2008-2014 років свідчить про надання згоди на підвищення відсоткової ставки.

В постанові Вищого господарського суду України від 25 січня 2012 року, наданій заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, суд касаційної інстанції керувався тим, що збільшення розміру процентів за кредитним договором попередньо неузгоджені в іпотечному договорі та вимагає наявності укладеної раніше додаткової угоди до іпотечного договору, яка б відображала такі зміни основного зобов'язання.

Аналогічних висновків дійшов Вищий господарський суд України і в постановах від 30 березня та 7 грудня 2011 року.

Зазначені судові рішення не свідчать про наявність подібних правовідносин з оскаржуваним рішенням.

Крім того, не свідчать про подібність правовідносин зі справою, заяву про перегляд рішення в якій подано ОСОБА_4, й ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2012 року (позов про звернення стягнення на предмет іпотеки) та ухвали цього суду від 16 січня 2013 року (позов про зобов'язання здійснити державну реєстрацію іпотечного майна), 28 січня 2014 року (позов про визнання дій банку щодо підвищення процентної ставки за кредитним договором неправомірними та зобов'язання зробити перерахунок за кредитним договором), постанова Вищого господарського суду України від 2 червня 2010 року (позов про дострокове розірвання договору поруки та іпотеки), оскільки, в наданих рішеннях наявний різний предмет спору та різні фактичні обставини.

Відтак, у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення в яких посилається заявник на обґрунтування своєї заяви про перегляд судового рішення, відсутнє неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 629 ЦК України та статей 7, 17, 19 Закону України «Про іпотеку» за одних і тих самих підстав позову, предмету спору, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин.

Отже, наведені заявником судові рішення не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Піддубна Світлана Пилипівна про визнання договору іпотеки припиненим до провадження Верховним Судом України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді В.М. Сімоненко
В.І. Гуменюк
Ю.Л. Сенін