АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Борисової О.В., Гаращенка Д.Р.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 липня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бродський ВалерійВолодимирович, Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання недійсними договорів, графіку погашення кредиту та зобов'язання вчинити дії,

встановила:

у березні 2015р. позивач звернулася до суду з позовом, який уточнювала під час судового розгляду, і просила визнати недійсними: п. 1.3.1. загальних умов кредитування; кредитний договір, укладений 13 серпня 2013р. з відповідачем; графік погашення кредиту; договір застави транспортного засобу від 14 серпня 2013р.; виключити запис про реєстрацію рухомого майна з державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 13 серпня 2013р. уклала з відповідачем кредитний договір, відповідно до якого отримала 193 762,58грн. та 61 548,05грн. (додатковий кредит) для придбання автомобіля під 9,9% річних строком на 60 місяців.

Позивач стверджувала, що у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавець прив'язав суму наданого кредиту до еквіваленту долара США і відповідно до п. 1.3.1. виставляє рахунки для погашення кредиту, враховуючи курс долара США на момент укладення договору - для погашення тіла кредиту, а для погашення процентів - по курсу на момент виставлення рахунку, що порушує її права, як споживача та є несправедливими умовами.

Рішенням суду від 1 липня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 13 серпня 2013р. між

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/10973/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Марцинкевич В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
сторонами укладений кредитний договір № 500009163, на підставі якого позивач отримала

- 2 -

кредит у сумі 193 762,58грн., що еквівалентно 23 838,90 доларам США, та додатковий кредит у сумі 61 548,05грн., що еквівалентно 7 572,35 доларам США, для придбання транспортного засобу.

Відповідно до умов договору позичальник зобов'язалася повернути кредит протягом 60 місяців щомісячними платежами, розмір яких визначено у графіку погашення кредиту, та сплачувати 9,9% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14 серпня 2013р. між сторонами був укладений договір застави транспортного засобу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бродським В.В.

За пунктом 1.3.1 загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору, у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назву якого зазначено у кредитному договорі, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту,при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка з урахуванням передбачених нижче особливостей.

З наданих суду рахунків на оплату щомісячних платежів та акту звіряння взаємних розрахунків по договору № 500009163 від 13 серпня 2013р., вбачається відсутність розбіжності між розмірами щомісячних платежів, установлених графіком, і сумами фактично сплачених щомісячних платежів, розрахунок яких здійснювався відповідно до курсу долара до гривні. При цьому розмір процентної ставки не змінювався.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

У частині 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

З тексту кредитного договору № 500009163 від 13 серпня 2013р. та додаткової угоди до договору вбачається, що кредит був наданий у гривні.

Доводи апелянта про те, що у договорі зазначений еквівалент у доларах США, а графік погашення кредитної заборгованості складений тільки у доларах США, що підтверджує укладення кредитного договору у іноземній валюті, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки визначення в договорі грошового еквівалента зобов'язань позичальника в іноземній валюті законом не заборонено, а позивачем суду не було надано доказів, що кредит був виданий у доларах США.

Крім того, відповідно до наданих позивачем квитанцій про оплату кредитної

- 3 -

заборгованості вбачається, що вона проводиться у гривні.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За таких обставин, визначення щомісячного платежу у еквіваленті до долара США, не суперечить вищезазначеним нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 1.3.1. загальних умов кредитування, які є додатком до кредитного договору, визначено, що повернення кредиту та додаткового кредиту проводиться у еквівалентні іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення договору. Отже, позичальник має зобов'язання повернути кредит у тому розмірі, який був ним отриманий, що спростовує твердження апелянта про збільшення відповідачем розміру тіла кредиту.

Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які складалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до умов кредитного договору, укладеного сторонами, процентна ставка становить 9,9% річних і є зміною. Проте, з наданих суду документів вбачається, що відповідачем при нарахуванні процентів за користування кредитом використовується стала процентна ставка 9,9% річних.

Як пояснив представник відповідача під час апеляційного розгляду, розмір процентної ставки встановлював з врахуванням умов кредитного договору про розрахування платежів шляхом застосування обмінного курсу долара США станом на день, що передує дню виставлення рахунку.

Наведене свідчить про те, що в момент укладення договору його сторони не лише не керувалися тим, що курс української гривні до долара США протягом строку дії договору залишатиметься стабільним, а навпаки допускали можливість його падіння, та, включаючи в договір умову, яка передбачає здійснення щомісячних платежів в сумі, визначеній залежно від курсу гривні до долара США на день платежу, відповідач намагався уникнути ризику, пов'язаного з можливим падінням курсу української гривні, а позивач взяла на себе такий ризик.

Доводи апелянта про те, що норми ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України не підлягають застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає

- 4 -

необґрунтованими, оскільки положення статей 1054 та 1056-1 ЦК не суперечать положенням норм загальної частини Цивільного Кодексу України, а зазначені норми саме і регулюють правовідносини, які виникли із зобов'язань, у тому числі і за кредитним договором.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У спірному договорі таких положень не існує, а визначення щомісячних платежів у еквіваленті до долара США, на думку колегії суддів, не можна розцінювати несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Твердження апелянта проте, що плата за обслуговування кредиту визначена формулою зі змінними величинами, унаслідок чого сума щомісячного платежу, порівняно із затвердженим сторонами графіком платежу, набагато збільшилася, не ґрунтується на обставинах справи та наданих документах, оскільки графіком платежів визначені платежі по поверненню кредиту та сплаті процентів, а не за обслуговування кредиту, а розмір платежів визначений у еквіваленті до курсу долара США на момент платежу.

Посилання апелянта на те, що відповідач не має ліцензії на проведення валютних операцій, не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки суду не надано доказів проведення відповідачем валютних операцій, а під час розгляду справи було встановлено, що кредит був виданий у національній валюті гривні, щомісячні платежі від позивача відповідач приймає також у національній валюті.

Доводи апелянта про те, що відповідач не має ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки отримання ліцензії на діяльність, яку здійснює відповідач, діюче законодавство не вимагає, а відповідачем суду першої інстанції надана копія свідоцтва про реєстрацію фінансової установи.

Також відповідачем суду першої інстанції надана копія акту планової виїзної комплексної перевірки товариства від 6 грудня 2013р., який складений Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідно до якого порушень з питань надання фінансових послуг ТОВ «Порше мобіліті» не виявлено.

Та обставина, що у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зазначений розмір основного зобов'язання у доларах США, не свідчить про те, що кредит був наданий у іноземній валюті і не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Дніпровського

- 5 -

районного суду м. Києва від 1 липня 2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: