У Х В А Л А

25 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», третя особа ‒ ОСОБА_5, про скасування наказу про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 20 січня 2015 року, позов задоволено, визнано наказ ДТГО «Львівська залізниця» відокремлений підрозділ «Моторвагонного ДЕПО Королево» від 17 квітня 2014 року № 46/ОС про припинення трудового договору з ОСОБА_4 з 18 квітня 2014 року протиправним та скасовано його, поновлено ОСОБА_4 в ДТГО «Львівська залізниця» відокремлений підрозділ «Моторвагонного ДЕПО Королево» на посаді машиніста дизель-поїзда з 18 квітня 2014 року, стягнуто з ДТГО «Львівська залізниця» відокремлений підрозділ «Моторвагонного ДЕПО Королево» на користь ОСОБА_4 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18 квітня 2014 року по день ухвалення рішення в розмірі 17 тис. 628 грн 66 коп. та судові витрати в розмірі 3 тис. грн., допущено негайне виконання судового рішення в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 6 тис. 597 грн 61 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року касаційну скаргу ДТГО «Львівська залізниця» відхилено, рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 січня 2015 року залишено без змін.

До Верховного Суду України звернулося ДТГО «Львівська залізниця» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України та статей 203, 215 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявник надав ухвалу колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 жовтня 2008 року та рішення колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 січня 2010 року, постановлені ним як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року та 29 квітня 2015 року, а також ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19 лютого 2013 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Постановляючи ухвалу від 15 квітня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що у ДТГО «Львівська залізниця» були відсутні підстави для звільнення ОСОБА_4 за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

У наданих для порівняння:

- ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 жовтня 2008 року, постановленій Верховним Судом України, як судом касаційної інстанції, зазначено, що порушень чинного трудового законодавства з боку відповідача при звільненні позивача з роботи за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України допущено не було;

- рішенні колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 січня 2010 року, ухваленому Верховним Судом України, як судом касаційної інстанції, зазначено, що при звільненні працівника за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України чинним законодавством не передбачено можливості продовження роботи протягом двох тижнів з моменту подання заяви про звільнення та відкликання працівником заяви про звільнення. При звільненні працівника за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України трудовий договір припиняється в строк, визначений сторонами; анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Установивши, що право позивача відкликати свою заяву та продовжити трудові відносини діями відповідача не порушено, згода відповідача на анулювання такої домовленості була відсутня, суд касаційної інстанції відмовив позивачу у задоволенні позову про поновлення на роботі;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року зазначено, що суд першої інстанції встановивши відсутність порушень вимог трудового законодавства при звільненні працівника за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення працівника на роботі;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про поновлення на роботі, який встановив, що відповідачем не допущено порушень трудового законодавства при звільненні позивача за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України;

- ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19 лютого 2013 року зазначено, що встановивши відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання незаконним та часткове скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

У зазначених судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та у судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлено різні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Порівняння судового рішення, про перегляд якого подано заяву, із зазначеними судовими рішеннями не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

За таких обставин вважати заяву ДТГО «Львівська залізниця» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», третя особа ‒ ОСОБА_5, про скасування наказу про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за заявою Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін