Справа № 530/602/15-ц
Номер провадження 2/530/340/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Должко С. Р., при секретарі Кравченко М. О. розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Зіньків справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Держземагентства у Полтавській області, ОСОБА_3, третя особа Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області про визнання відмови незаконною, визнання недійсним договору оренди, визнання незаконними наказів, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Держземагентства у Полтавській області, ОСОБА_3, третя особа Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області про визнання відмови незаконною, визнання недійсним договору оренди, визнання незаконними наказів.

У16.04.2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Просив суд визнати недійсними накази ОСОБА_2 управління Держземагентства у Полтавській області про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою від 04.02.2014 року № ПЛ/:00:015/00001065, № ПЛ/:00:033/00001069, № ПЛ/:00:049/00001251, № ПЛ/:00:020/00001056, № ПЛ/:00:026/00001057, № ПЛ/:00:026/00001058, № ПЛ/:00:022/00001059, № ПЛ/:00:043/00001066. Визнати недійсними накази ОСОБА_2 управління Держземагентства у Полтавській області про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду від 26.02.2014 року ПЛ/:00:015/00001244; ПЛ/:00:020/00001238, ПЛ/:00:026/00001239, ПЛ/:00:043/00001242, ПЛ/:00:033/00001246, ПЛ/:00:026/00001241, ПЛ/:00:049/00001240, ПЛ/:00:022/00001245.

Визнати недійсними договори оренди землі від 03.03.2014 року, укладених між Головнимуправлінням Держземагенства у Полтавській області та ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер :00:043:0300 площею 43,2500 га, на земельну ділянку кадастровий номер :00:026:0301 площею 2,4608 га, на земельну ділянку кадастровий номер :00:020:0300 площею 10,5500 га, на земельну ділянку кадастровий номер :00:022:0300 площею 6,8300 га, на земельну ділянку кадастровий номер :00:049:0303 площею 5,2000 га, на земельну ділянку кадастровий номер :00:033:0300 площею 11,4000 га, на земельну ділянку кадастровий номер :00:026:0300 площею 1,8900 га, на земельну ділянку кадастровий номер :00:015:0300 площею 11,0000 га. Визнати незаконною відмову ОСОБА_2 управління Держземагенства у Полтавській області від 19.03.2014 року № 1345/100 в затвердженні документації із землеустрою та передачі ОСОБА_1 в користування земельних ділянок кадастрові номери: :00:043:0300 площею 43,2500 га, :00:026:0301 площею 2,4608 га, :00:020:0300 площею 10,5500 га, :00:022:0300 площею 6,8300 га, :00:049:0303 площею 5,2000 га, :00:033:0300 площею 11,4000 га, :00:026:0300 площею 1,8900 га, :00:015:0300 площею 11,0000 га. Зобов'язати Головне управління Держземагенства у Полтавській повторно розглянути його клопотання про затвердження документації із землеустрою та передачу ОСОБА_1 у користування земельних ділянок кадастрові номери: :00:043:0300 площею 43,2500 га, :00:026:0301 площею 2,4608 га, :00:020:0300 площею 10,5500 га, :00:022:0300 площею 6,8300 га, :00:049:0303 площею 5,2000 га, :00:033:0300 площею 11,4000 га, :00:026:0300 площею 1,8900 га, :00:015:0300 площею 11,0000 га з урахуванням висновків суду прийняти за результатами розгляду цього позову.

У судовому засіданні представник позивача, адвокат ОСОБА_4, підтримав заявлені позивачем вимоги в повному обсязі. Пояснив, що ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, що передаються в користування для ведення фермерського господарства, площею 97,32 га, із земель сільськогосподарського призначення, що перебувають в запасі, на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, за межами населених пунктів. В подальшому 24.07.2012 року останнім замовлено роботи по розробці проектів відведення земельних ділянок у Полтавській регіональній філії ДП «Центр ДЗК». У результаті землевпорядних робіт було встановлено межі та розміри земельних ділянок. Погоджений проект землеустрою 07.12.2013 року через уповноваженого представника поданий Державному кадастровому реєстратору відділу Держземагенства у Зіньківському районі Полтавської області для здійснення державної реєстрації земельних ділянок та визначення кадастрових номерів. У результаті подання ним заяви, 07.12.2013 року в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельні ділянки з присвоєними кадастровими номерами. Тобто, після його звернення вказані земельні ділянки були сформованими. Розроблена у відповідності з чинним законодавством технічна документація з нормативної грошової оцінки, у подальшому затверджена сесією Зіньківської районної ради від 04.03.2014 р.. Згодом ОСОБА_1 звернувся до відповідача ОСОБА_2 управління Держземагентства у Полтавській області з клопотаннями про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області для розгляду та прийняття рішення, але йому було неправомірно відмовлено, оскільки даними земельними ділянками користується ОСОБА_3. Накази, видані відповідачем та договори оренди є недійсними, оскільки їхнє укладання суперечить вимогам дійсності правочину, що передбачені чинним цивільним законодавством та не відповідало внутрішній волі та волевиявленню сторін. У договорах оренди землі фактично відсутня така істотна умова договору, як орендна плата.

Представник відповідача ОСОБА_5 Держземагентства у Полтавській області, ОСОБА_6 не визнала позовних вимог, просила по них відмовити. Пояснила суду, що накази та договори оренди землі підписані повноважним представником ОСОБА_5 та були спрямовані на реальне настання наслідків. У подальшому ні накази, ні договори оренди землі не були скасовані, зміни в них теж не вносилися.

Представники відповідача ОСОБА_3, адвокат ОСОБА_7 та ОСОБА_8 позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили відмовити в їхньому задоволенні. Пояснили, що відповідні правочини не можуть бути визнані недійсними, оскільки для цього не має жодної правової підстави.

Третя особа Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області до суду не зявилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи.

Заслухавши сторони та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги не обґрунтовані і такі, що не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як було встановлено судом та не оспорюється сторонами по справі, Розпорядженнями голови Зіньківської РДА Полтавської області від 24.10.2011 р. №579 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та від 27.12.2012 р. № 737 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 24.10.2011 № 579» ОСОБА_1, був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, що передаються в користування для ведення фермерського господарства, площею 97,32 га, із земель сільськогосподарського призначення, що перебувають в запасі, на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, за межами населених пунктів(а.с. 12).

24.07.2012 року ОСОБА_1 замовлено роботи по розробці проектів відведення земельних ділянок в Полтавській регіональній філії ДП «Центр ДЗК».

08.12.13 року Відділом Держземагенства у Зіньківському районі Полтавській області надано висновок № 05-11/184 «Про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Тарасівської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області». Проект землеустрою 07.12.2013 р. поданий Державному кадастровому реєстратору відділу Держземагенства у Зіньківському районі Полтавської області для здійснення державної реєстрації земельних ділянок та визначення кадастрових номерів. У Державному земельному кадастрі зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами :00:043:0300 площею 43,2500 га, :00:026:0301 площею 2,4608 га, :00:020:0300 площею 10,5500 га, :00:022:0300 площею 6,8300 га, :00:049:0303 площею 5,2000 га, :00:033:0300 площею 11,4000 га, :00:026:0300 площею 1,8900 га, :00:015:0300 площею 11,0000 га.

05.03.2014 року позивач звернувся до ОСОБА_2 управління Держземагентства у Полтавській області з клопотаннями щодо затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею 43,25 га, 11,4 га, 11,0 га, 2,46 га, 5,2 га, 1,89 га, 6,83 га, 10,55 га для ведення фермерського господарства за межами населеного пункту на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області (а.с. 26-33).

Листом від 19.03.2014 р. № 1345/100 ОСОБА_5 Держземагентства в Полтавській області повідомило позивача, що зазначені вище земельні ділянки у кількості 8 шт. передані ОСОБА_2 управлінням Держземагентства у Полтавській області за договорами оренди землі у користування гр. ОСОБА_9, а клопотання ОСОБА_1 про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок залишені без задоволення (а.с. 67).

В порядку, визначеному чинним земельним законодавством України, зокрема, ст. 123 ЗК України та з урахуванням положень ЗУ «Про фермерське господарство», відповідач ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 управління Держземагенства у Полтавській області з заявами про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею: 1,89 га, 6,83 га, 10,55 га, 2,46 га, 11,4000 га земель сільськогосподарського призначення державної власності із цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства, що розташовані з північної сторони с. Тарасівки Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, що знаходяться за межами населених пунктів; земельних ділянок орієнтовною площею 43,25 га, 5,2 га, що знаходяться з південно-західної та північної сторони відповідно с. Комсомольське Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області з аналогічним цільовим призначенням та орієнтовною площею 11,00 га земель сільськогосподарського призначення державної власності із цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства, що розташовані зі східної сторони с. Бобрівник Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Наказами від 14.02.2014 р. та від 26.02.2014 р. «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_2 управління Держземагенства у Полтавській області ОСОБА_3 були надані дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення відповідних земельних ділянок. (а. с. 95-109).

Наказами «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» ОСОБА_2 управління Держземагенства у Полтавській області були затверджені розроблені проекти відповідних земельних ділянок та надані в оренду ОСОБА_3 терміном на 21 рік.

03.03.2014 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 управлінням Держземагенства у Полтавській області були укладені договори оренди землі (а. с. 14-25).

Головне управління Держземагентства України у Полтавській області на момент виникнення спірних відносин діяло відповідно до чинного законодавства України, в тому числі, в межах норм Конституції України, Земельного Кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та Положення про Головне управління Держземагентства України у Полтавській області, затвердженого наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 14.06.2013 р. № 264 та реалізувало покладені на нього повноваження згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України по передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у відповідності до вимог Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України Головне управління Держземагентства у Полтавській області діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Як пояснила суду представник відповідача ОСОБА_6, відповідно до ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України Головне управління Держземагентства у Полтавській області у двотижневий строк розглянуло клопотання позивача та повідомило про те, що земельні ділянки, які позивач бажав отримати, передані у користування на умовах оренди гр. ОСОБА_3 (так як 05.03.2014 року ОСОБА_2 управлінням Держземагентства у Полтавській області було прийнято накази щодо затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок земель сільськогосподарського призначення площею 43,25 га, 11,4 га, 11,0 га, 2,46 га, 5,2 га, 1,89 га, 6,83 га, 10,55 га для ведення фермерського господарства за межами населеного пункту на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області та передано їх в оренду гр. ОСОБА_3 В.). Орган виконавчої влади міг передати лише вільну земельну ділянку, а на момент звернення дана земельна ділянка рішенням ОСОБА_2 управління Держземагентства у Полтавській області була передана іншому громадянину, відповідно ч. 2 ст. 123 у разі наявності землекористувача необхідна письмова згода засвідчена нотаріально.

Відповідно ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку визначеному законом.

Відповідно пункту 2 Положення про Головне управління Держземагентства України у Полтавській області затвердженого наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 14.06.2013 року № 264, Головне управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, дорученнями Премєр міністра України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України, дорученнями Міністра аграрної політики та продовольства України, наказами Держземагентства, дорученнями Голови Держземагентства та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також цим Положенням.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 управлінням Держземагенства в Полтавській області оспорювані накази видано в межах його повноважень та підстави для визнання їх недійсними відсутні з наступних підстав.

Як встановлено судом, дозвіл на розроблення проекту землеустрою надавався ОСОБА_3 у відповідності до ст. 123 Земельного кодексу України. На законодавчому рівні не визначено підстави для перевірки клопотань про надання дозволів на предмет внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Тому під час прийняття наказів про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою у ОСОБА_2 управлінні Держземагентства у Полтавській області була відсутня інформація щодо внесення даних земельних ділянок до кадастру. Окрім того, у клопотаннях ОСОБА_3 вказана орієнтовна площа.

ОСОБА_3 надав суду письмові пояснення щодо того, що він не знав, що земельні ділянки (що є предметом оскаржуваних договорів оренди землі) були зареєстровані за заявою представника позивача. Підтвердженням цього, є, в тому числі, сплата коштів за реєстрацію земельних ділянок від 25.02.2014 р., які надав представник відповідача в судовому засіданні. З цими квитанціями та проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок 26.02.2014 р. він звернувся у відділ Держземагенства у Зіньківському районі для реєстрації земельних ділянок, але реєстратор при перегляді пакету документів в усній формі повідомив, що дані платіжні документи не потрібні, оскільки земельні ділянки вже зареєстровані.

Відповідно до імперативних вимог ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про державний земельний кадастр», кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Відповідно до ч. 6 ст. 16 ЗУ «Про державний земельний кадастр», кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера.

Дослідивши матеріали цивільної справи та заслухавши представників сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсними наказів про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою із мотивів застосування п. 7 ст. 79-1 та ст. 51 ЗУ «Про землеустрій».

Отримання ОСОБА_2 управлінням Держземагентства у Полтавській області витягів з Державного земельного кадастру здійснено у відповідності ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про Державний земельний кадастр». Відповідно до положень вказаної статті, для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.

В п. 3 наказів «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» встановлено, що річна орендна плата за користування відповідною земельною ділянкою становитиме чотири відсотки від її нормативної грошової оцінки.

В п 9. договорів оренди землі, що були укладеними між ОСОБА_2 управлінням Держземагенства у Полтавській області в особі начальника ОСОБА_10, що діяв на підставі Положення про Головне ОСОБА_5, затвердженого наказом Держземагенства України від 14.06.2013 р. № 264, зазначено, що орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі, в розмірі 9644, 10 грн. в рік, що становить 4 % від нормативної грошової оцінки 1 га ріллі по області, визначеної за матеріалами нормативної грошової оцінки земель 1995 року з урахуванням індексації такої оцінки станом на 01.01.2014 р. на коефіцієнт 3,2 та коефіцієнт для ріллі 1,756. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної власності здійснюється з урахуванням індексу інфляції.

Редакція п. 9 оспорюваних договорів не суперечить вимогам ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладання договорів оренди землі) та відповідно п. 9 Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. № 220.

Тобто, не зважаючи на те, що між вищевказаниминаказами «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» та п. 9 договорів оренди існує фактично незначна розбіжність, вона не призвела до настання негативних наслідків, в тому числі, не було спричинено збитків бюджету, та лежить в площині чинного законодавства України, а тому в суду відсутні підстави для визнання недійсним наказів «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду».

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до п. 8 ст. 93 Земельного кодексу України відносини, повязані з орендою землі, регулюються законом. Відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 14 Земельного кодексу України договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 6, 18 Закону України «Про оренду землі» та ст. 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону та виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі», розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про оренду землі», зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Частиною другою ст. 15 Закону України «Про оренду землі», що діяла на момент укладання оспорюваних договорів оренди землі, встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до п. п. 288.5.1- 288.5.2 ст. 288 Податкового Кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків та перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони (Головне управління Держземагентства в Полтавській області в особі ОСОБА_10 та ОСОБА_3 В.) у належній формі уклали договори оренди землі, дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому числі, щодо орендної плати (п. 9 Договорів); умови договору погодили підписами. У договорах оренди землі сторони передбачили всі істотні умови у відповідності до вимог ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», в редакції, що діяла на момент укладання цих договорів. Судом встановлено, що оспорювані договори оренди землі на час підписання відповідали вимогам ЗУ «Про оренду землі» та Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року.

Суд погоджується з обґрунтуванням представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 Держземагентства у Полтавській області, що розмір орендної плати за земельні ділянки сільськогосподарського призначення до моменту набрання чинності рішення про затвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки, проведеної відповідно до Закону України «Про оцінку земель» з урахуванням п. 271.2 ст. 271 Податкового кодексу України, розраховується за алгоритмом, визначеним у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2006 р. № 1774 «Деякі питання оренди земель», з урахуванням листа Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03.04.2013 р. № 37-13-5-13/6651, що і було зроблено ОСОБА_2 управлінням Держземагентства при визначенні орендної плати при укладанні договорів оренди землі.

З огляду на аналіз вищезазначених норм чинного законодавства України в їхній сукупності, суд критично ставиться до посилання позивача стосовно обґрунтування недійсності договорів оренди на спірні земельні ділянки в частині визначення орендної плати. Вказана обставина не може розцінюватись як підстава для визнання недійсними договорів оренди землі, оскільки не передбачена чинним законодавством України.

У відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203-204 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства - ч. 2 ст. 207 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, на думку суду, позивач не довела обставини, які б свідчили про недійсність договору оренди землі.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на зазначену норму Закону, суд приходить до висновку, що у позивача дане право не виникло, а тому в останнього відсутні будь які права щодо даних земельних ділянок, оскільки Розпорядження РДА про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення автоматично прав щодо земельних ділянок не створило.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Позивачем не було доведено, у чому саме полягає порушення його прав. Не доведено і юридичних підстав для визнання недійсними оспорюваних наказів ОСОБА_2 управління Держземагенства у Полтавській області та договорів оренди. Таким чином, суд не вбачає порушення суб'єктивного права, що є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. А тому, вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки відсутні законні підстави для цього.

Вимоги щодо затвердження документації із землеустрою та передачі ОСОБА_1 у користування земельних ділянок та зобовязання Головне управління Держземагенства у Полтавській повторно розглянути його клопотання є похідними від вищезазначених і тому також не підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України - понесені позивачем судові витрати необхідно покласти на його рахунок.

На основі викладеного та керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 27, 30, 31, 57-61, 79, 88, 212-223 ЦПК України, ст. ст. 202-204, 207, 215, 626, 638 ЦК України, п. 288.5.1-288.5.2 ст. 288 Податкового Кодексу України, ст. ст. 14, 79-1, 93, 116, 123 ЗК України, ст. ст. 1, 16, 38 ЗУ «Про державний земельний кадастр», ст. ст. 6, 18, 15, 30 ЗУ «Про оренду землі»,Постановою Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Держземагенства у Полтавській області, ОСОБА_3, третя особа Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області про визнання відмови незаконною, визнання недійсним договору оренди, визнання незаконними наказів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 21.08.2015р.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_11