Справа №359/5918/14-ц
Провадження №2/359/53/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 січня 2015 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого Борця Є.О.,

при секретарі судового засідання Коробові О.П.,

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю відповідача ОСОБА_3,

за участю представника відповідача ОСОБА_4,

за участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу:

за первісним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом ви-везення залишків зруйнованого будинку за її межі, про стягнення моральної шкоди;

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Ревненської сільської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського місь-кого нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, про визнання недійсним дого-вору купівлі-продажу земельної ділянки,

встановив:

В червні 2014 року ОСОБА_7 звернулась до суду з вказаним первісним позо-вом та обґрунтовувала його тим, що вона є власницею земельної ділянки площею 0,1001 га з кадастровим номером :03:005:0223 з цільовим призначенням для будів-ництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. Позивач не може користуватись цією земельною ділянкою, оскільки на ній знаходяться залишки зруйнованого будинку, що на-лежав ОСОБА_3 Будинок не придатний для використання за призначенням. Тому ОСОБА_7 просила суд зобов'язати відповідача вивезти залишки будинку за межі її земельної ділянки.

В ході розгляду цивільної справи позивач подала заяву про збільшення вимог та по-силається на те, що вона зазнала душевні страждання у зв'язку з ухиленням ОСОБА_3 від добровільного вивезення залишків будинку за межі земельної ділянки. Тому ОСОБА_11 просить суд додатково стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 3000 гривень.

ОСОБА_12 пред'явила зустрічний позов та посилається на те, що 21 липня 2004 року вона уклала з ОСОБА_8 договір дарування. За цим договором відповідач прийняла в дар жилий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. До неї перейшло право власності на частину земельної ділянки, яка була зайнята цими об'єктами нерухомого майна, та на частину земельної ділянки, яка була необхідною для їх обслуговування. Однак рішенням Ревненської сільської ради №215-18-5 від 12 листопада 2004 року була затверджена технічна документація по виго-товленню ОСОБА_8 державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1. 28 лютого 2007 року на ім'я ОСОБА_8 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №649899. У такий спосіб він набув право власності на всю земельну ділянку площею 0,2501 га з кадастровим номером :03:005:0010 по АДРЕСА_1. 20 січня 2014 року ОСОБА_8 уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу, за яким він відчужив в її власність частину цієї земельної ділян-ки площею 0,1001 га. Однак право власності ОСОБА_3 на набуті нею частини земельної ділянки у встановленому порядку не було припинено. ОСОБА_8 не мав право приватизовувати всю земельну ділянку та відчужувати її частину у власність ОСОБА_7 Тому ОСОБА_3 просить суд визнати недійсним рішення Ревненської сіль-ської ради №215-18-5 від 12 листопада 2004 року в частині затвердження технічної доку-ментації по виготовленню ОСОБА_8 державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1; визнати не-дійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №649899, вида-ний 28 лютого 2007 року на ім'я ОСОБА_8; та визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 20 січня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_13

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2 підтримують первісний позов. Вони заперечують проти задоволення зустрічного позову та обґрунто-вують це тим, що будинок відповідача знищений та не придатний для користування за призначенням. ОСОБА_3 не набула право користування земельною ділянкою. Тому представники позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять суд відмовити у задово-ленні зустрічного позову.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_14 заперечують проти задоволення первісного позову та просять суд задовольнити зустрічний позов.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 посилаються на те, що ОСОБА_8 був власником земельної ділянки. Він мав право на власний розсуд розпоряджатись нею. ОСОБА_5 купив у ОСОБА_8 земельну ділянку та продав її ОСОБА_6 та ОСОБА_10 Під час укладення договорів були дотримані вимоги закону. Тому ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 просять суд задовольнити первісний позов та відмовити у задоволені зустрічного позову.

Інші учасники цивільного процесу не з'явились у судове засідання. Вони неодно-разово завчасно у встановленому порядку повідомлялись про час та місце розгляду ци-вільної справи.

Вислухавши пояснення представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, від-повідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_14, третіх осіб, які не заяв-ляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_15, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до таких висновків.

Встановлено, що 21 липня 2004 року ОСОБА_8 уклав з ОСОБА_3 дого-вір дарування (а.с.27), за яким ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар жилий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді ци-вільних справ», до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст.377 ЦК України переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встанов-лених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка була зайнята житловим будинком, будів-лею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка була необхідною для її обслуго-вування.

Встановлено, що в договорі дарування не був визначений розмір земельної ділянки, право власності на яку перейшло до ОСОБА_3

З огляду на цю обставину суд вважає, що 21 липня 2004 року ОСОБА_3 на-була право власності на частину земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка була зайнята придбаним нею жилим будинком та надвірними будівлями, та на частину земельної ділянки, яка була необхідною для їх обслуговування.

Рішенням Ревненської сільської ради №215-18-5 від 12 листопада 2004 року (а.с.39-41) була затверджена технічна документація по виготовленню ОСОБА_8 державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1.

28 лютого 2007 року на ім'я ОСОБА_8 був виданий державний акт на право влас-ності на земельну ділянку серії ЯД №649899 (а.с.50). У такий спосіб він набув право влас-ності на всю земельну ділянку площею 0,2501 га з кадастровим номером :03: 005:0010 по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України в редакції, яка була чинною на той час, надання у власність земельної ділянки, що перебувала у власності фізичної чи юридичної особи, провадилось лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і осново-положних свобод ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як на умовах, передбачених законом.

Встановлено, що право власності ОСОБА_3 на її частини земельної ділян-ки по АДРЕСА_1 у встановленому порядку не було припинено. Ревненська сільська рада не мала права розпоряджатись ними та пере-давати їх у власність ОСОБА_8

Ці обставини свідчать про те, що рішення Ревненської сільської ради №215-18-5 від 12 листопада 2004 року в оскаржуваній частині та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №649899, виданий 28 лютого 2007 року на ім'я ОСОБА_8, суперечать ч.5 ст.116 ЗК України та ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд вважає, що з метою відновлення законності та порушеного права ОСОБА_3 на землю належить визнати недійсним рішення Ревненської сільської ради №215-18-5 від 12 листопада 2004 року в частині затвердження технічної документації по виготов-ленню ОСОБА_8 державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1, та визнати недійсним держав-ний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №649899, виданий на ім'я ОСОБА_8

Встановлено, що 11 жовтня 2007 року ОСОБА_8 уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_16, зареєстрований в реєстрі за №5311 (а.с.136). За цим договором ОСОБА_8 відчужив у власність ОСОБА_5 частину його земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жи-лого будинку по АДРЕСА_1.

24 червня 2010 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_10 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Борис-пільського районного нотаріального округу ОСОБА_16, зареєстрований в реєстрі за №989 (а.с.135). За цим договором ОСОБА_5 відчужив придбану ним земельну ділянку у спіль-ну власність ОСОБА_10 та ОСОБА_6

20 січня 2014 року ОСОБА_8 уклав з ОСОБА_7 ще один договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нота-ріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №55 (а.с.6). За цим догово-ром ОСОБА_8 відчужив у власність ОСОБА_7 іншу частину його земельної ділянки площею 0,1001 га (0,2501 - 0,15) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодер-жання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені части-нами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За правилом ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Встановлено, що у зв'язку з недійсністю державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_8 вважається таким, що не набув право власності на земельну ділянку площею 0,2501 га з кадастровим номером :03:005:0010 по АДРЕСА_1. Тому він не мав право відчужувати части-ну цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_7

Ці обставини свідчать про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладе-ний 20 січня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, суперечить ч.1 ст.319 ЦК України.

Тому суд вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 20 січня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, належить визнати недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим згідно з цим Кодексом, в межах заявле-них ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що ОСОБА_3 не оспорює дійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 11 жовтня 2007 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_5, та договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 24 червня 2010 року між ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 Тому суд не перевіряє дотримання вимог закону під час укладення цих договорів.

Крім того, в матеріалах цивільної справи міститься висновок будівельно-технічного експертного дослідження №ЕД-1-1-137/14 від 6 жовтня 2014 року (а.с.173-179), з якого вбачається, що жилий будинок та надвірні будівлі по АДРЕСА_1 перебувають в зруйнованому стані та не можуть використовува-тись за призначенням.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.3 цієї статті суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Встановлено, що руйнування жилого будинку та надвірних споруд не є підставою для припинення права ОСОБА_3 на землю. Ці обставини не стосуються предмета доказування. Суд критично оцінює висновок будівельно-технічного експертного дослід-ження та вважає цей доказ неналежним.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці пору-шення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Встановлено, що у зв'язку з недійсністю договору купівлі-продажу земельної ділян-ки ОСОБА_7 вважається такою, що не набула право власності на земельну ділянку площею 0,1001 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1. Тому вона не має права вимагати від ОСОБА_3 вивезення нею залишків будинку та надвірних спо-руд за межі цієї земельної ділянки.

Суд вважає, що у задоволенні первісного позову в частині цієї вимоги ОСОБА_7 належить відмовити.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуєть-ся особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України позивач зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_18 своїми діями або бездіяльністю спричинила позивачу моральну шкоду. Підстави для відшкодування її ОСОБА_7 відсутні. У задоволенні первісного позову в части-ні цієї вимоги слід відмовити також.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Встановлено, що при пред'явленні зустрічного позову ОСОБА_3 сплатила судовий збір в розмірі 243 гривень 60 копійок. Ця обставина підтверджується квитанцією (а.с.22). Зустрічний позов задоволений в повному обсязі.

З огляду на ці обставини суд вважає, що солідарно з Ревненської сільської ради, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 належить стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 243 гривень 60 копійок. У задоволенні первісного позову відмовлено в повному обсязі. Тому підстави для відшкодування ОСОБА_7 судових витрат відсутні.

Крім того, зі змісту п.6 ч.2 ст.79, ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик тільки відповідача. ОСОБА_3 витратила грошові кошти в розмірі 462 гривень на публікацію в пресі оголошення про виклик ОСОБА_5 Однак він був залучений до участі у розгляді цивільної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, а не в якості відповідача. Тому підстави для від-шкодування ОСОБА_3 цих витрат відсутні.

Керуючись п.2 ч.1, ч.3 ст.208, ст.ст.213-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_18 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом вивезення залишків зруйнованого будинку за її межі, про стягнення моральної шкоди відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до Ревненської сільської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського місь-кого нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, про визнання недійсним дого-вору купівлі-продажу земельної ділянки задовольнити.

Визнати недійсним рішення Ревненської сільської ради №215-18-5 від 12 листопада 2004 року в частині затвердження технічної документації по виготовленню на ім'я ОСОБА_8 державного акту на право власності на земельну ділянку пло-щею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №649899, виданий 28 лютого 2007 року на ім'я ОСОБА_8.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 20 січня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19, зареєстрований в реєстрі за №55.

Стягнути солідарно з Ревненської сільської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 ви-трати на оплату судового збору в розмірі 243 гривень 60 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляційної скарги через Бориспільський міськрайонний суд: ОСОБА_7 Кате-риною Миколаївною, ОСОБА_8, їх представниками, ОСОБА_18, її представником, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - протягом 10 днів з дня оголошення рішення суду; іншими учасниками цивільного процесу - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя

Бориспільського міськрайонного суду Є.О. Борець