Справа № 345/4887/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2325/2015
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л.Б.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Фединяка В.Д., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на додаткове рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

06 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що Калуським міськрайонним судом прийнято рішення від 25.02.2015 року в справі за № 345/4887/14-ц про захист права власності та стягнення моральної шкоди, а 27.03.2015 року додаткове рішення. Однак, у останньому рішенні суд стягнув з відповідачів на користь позивача тільки 243, 60 грн. судового збору, що був сплачений позивачем під час звернення до суду, а з матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір двічі по 243, 60 грн. за дві окремі позовні вимоги, тому це спонукало його звернутися із заявою про ухвалення додаткового рішення, де зазначити про стягнення з відповідачів окрім 243, 60 грн. судового збору відповідно до квитанції k16/Q/21(а.с.1), судовий збір 243, 60 грн. відповідно до квитанції про сплату судового збору № k16/Q/22. (а.с.2).

Додатковим рішенням Калуського міськрайонного суду від 12 серпня 2015 року ухвалено стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 121, 80 грн. з кожного, відповідно до квитанції про сплату судового збору № k16/Q/22, що був сплачений позивачем підчас звернення до суду.

Не погодившись з додатковим рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону.

Апелянт вказала, що з додаткового рішення Калуського міськрайонного суду від 27.03.2015 року вбачається, що суд першої інстанції вже вирішував питання щодо стягнення судових витрат з відповідачів за заявою позивача, про що постановив додаткове рішення.

На думку апелянта, ОСОБА_2 не мав права для повторного звернення до суду із заявою про постановлення додаткового рішення щодо позовної вимоги, питанння щодо якої не було вирішено основним рішенням суду. В той же час суд не мав права двічі розглядати одне і теж питання, яке стосується винесення додаткового рішення щодо позовної вимоги про стягнення судових витрат з відповідачів, а саме судового збору.

Також вказала, що судом першої інстанції при постановленні додаткового рішення не враховано тієї обставини, що вона звільнена від сплати судового збору, як інвалід другої групи.

Просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в ухваленні додаткового рішення.

Вважаючи, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Судом встановлено, що в листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист права власності. До даної позовної заяви позивачем додано дві квитанції про сплату судового збору : квитанція № k16/Q/21 (а.с.1) на суму 243, 60 грн. та квитанція № k16/Q/22 (а.с.2) на суму 243, 60 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 25 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Заборонено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заходити та перебувати в літній кухні на вул. Мельника, 13а. у с. Бережниця Калуського району, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.94-96)

Додатковим рішенням Калуського міськрайонного суду від 27 березня 2015 року задоволено заяву ОСОБА_2 Стягнуто в користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1 621, 80 грн. судових витрат з кожного. (а.с.105)

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2015 року рішення Калуського міськрайонного суду від 25 лютого 2015 року та додаткове рішення Калуського міськрайонного суду від 27 березня 2015 року залишені без зміни. (а.с. 145-148).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 19.03.2015 року звертався до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, відповідно до якої просив постановити додаткове судове рішення, яким вирішити питання судових витрат. (а.с.99-100). При тому у своїй заяві він зазначив, що ним понесено судові витрати, які складаються із витрат на надання правової допомоги адвокатом щодо складання позовної заяви, представництва його інтересів в суді (квитанції долучено до матеріалів справи) та сплачено судовий збір за звернення до суду. Однак, при винесенні рішення судом не було вирішено питання судових витрат.

З мотивувальної частини додаткового рішення суду від 27 березня 2015 року вбачається, що суд встановлював обставини справи в частині судових витрат по справі, у тому числі і щодо сплаченого судового збору. При тому суд послався на а.с. 2, на якому знаходиться квитанція № k16/Q/22 на суму 243, 60 грн.

06.08.2015 року ОСОБА_2 знову звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання судових витрат в розмірі 243, 60 грн. (а.с.152), з приводу чого ухвалено оскаржуване додаткове рішення від 12 серпня 2015 року.

Колегія суддів вважає, що під час ухвалення оскаржуваного додаткового рішення судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалення додаткового рішення суду у разі не вирішення питання про судові витрати передбачено п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України.

Тобто у заяві про ухвалення додаткового рішення порушувалося питання, яке може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення.

Однак, під час ухвалення додаткового рішення суд повинен керуватися загальними вимогами щодо судового рішення, передбаченими цивільним процесуальним кодексом, з врахуванням особливостей, передбачених у ст. 220 ЦПК України, якою передбачені підстави ухвалення додаткового рішення та порядок розгляду питання про його ухвалення. Додаткове рішення - вид рішення суду, отже, воно підпорядковане всім вимогам за формою і змістом, яким повинне відповідати будь-яке судове рішення.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

В порушення ст. 215 ЦПК України, оскаржуване додаткове рішення не є вмотивованим, оскільки суд, обмежившись викладом позиції заявника (позивача) в описовій частині рішення та зазначенням статті процесуального закону, на підставі якої вирішено справу - в мотивувальній, не зазначив встановлених судом обставин та мотивів, з яких суд вважав встановленою наявність факту, яким обґрунтовувалася вимога про стягнення судових витрат.

Крім того, судом не враховано, що питання про судові витрати по справі судом вже вирішувалося, з приводу чого ухвалено додаткове рішення від 27 березня 2015 року.

Отже, застосування п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК може мати місце лише тоді, коли в судовому рішенні питання про розподіл судових витрат взагалі не вирішене. Якщо ж в судовому рішенні питання про розподіл судових витрат вирішено, але вирішено невірно, недолік такого рішення може бути виправлено або в порядку виправлення арифметичної помилки (ст. 219 ЦПК), або в порядку оскарження ухваленого рішення, але не в порядку ухвалення додаткового рішення.

Оскільки у судовому засіданні встановлено, що питання про судові витрати у даній справі вже вирішено додатковим рішенням від 27 березня 2015 року, яке набрало законної сили, то в ухваленні цього додаткового рішення суду першої інстанції слід було відмовити шляхом постановлення ухвали.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення Калуського міськрайонного суду від 12 серпня 2015 року необхідно скасувати, відмовивши в ухваленні додаткового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 307, 309, 313, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Додаткове рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2015 року скасувати.

В ухваленні додаткового рішення за заявою ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у двадцятиденний строк з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк

Я.Ю. Ковалюк