Провадження № 22-ц/783/641/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи: 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4;

Сабодашка М.В. - представника КС „Львів",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки „Львів", у якому просив суд визнати недійсним кредитний договір № 2008-105 від 09.07.2008 року, укладений між ОСОБА_6 та згаданим відповідачем (в подальшому - „Кредитний договір").

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 09.07.2008 року між позивачем (як позичальником) та КС "Львів" (як кредитодавцем) було укладено Кредитний договір, згідно якого позивач отримав кредит в сумі 3 000 грн. строком до 09.07.2011 року зі сплатою за користування кредитом 36 % річних. Згідно положень графіку розрахунків від 09.07.2008 року сума процентів за користування кредитом становить 1 952 грн. 30 коп., тобто - отримавши кредит у розмірі 3 000 грн., позивач зобов'язався повернути через три роки 4 952 грн. 30 коп. Відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а відтак (на думку позивача) у договорі кредиту передбачено несправедливі умови стосовно розміру процентів, оскільки порушується справедливе співвідношення отриманих сторонами вигод від укладення договору, так як кредитодавець набув право отримувати завищені проценти за користування кредитом, а позичальник не набув жодної надмірної вигоди. Крім того, всупереч ст.11 Закону "Про захист прав споживачів", кредитодавець не повідомив позичальника про переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування (а.с. 1-3).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 38-39).

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3 - представника позивача ОСОБА_4

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що суд неправомірно не взяв до уваги доводів, які були наведені в позовній заяві в обгрунтування її вимог, зокрема - про несправедливість та завищеність розміру процентів за Кредитним договором (а.с. 42-45).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" міститься роз'яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як вбачається з вимог позовної заяви, позивач просив визнати Кредитний договір недійсним з підстав, що передбачені ст.ст. 203 і 215 ЦК України, покликаючись при цьому на те, що положення цього договору суперечать положенням ст.ст. 11 і 18 Закону України „Про захист прав споживачів" (а.с. 1-3).

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 вже звертався до суду з позовною заявою про визнання кредитних договорів недійсними, у якій просив суд визнати недійсними три кредитних договори (в тому числі - і Кредитний договір від 09.07.2008 року, недійсність якого є предметом позовних вимог і по даній справі), які були укладеними ним з КС „Львів": з підстав, що передбачені ст. 233 ЦК України, а також з посиланням на невідповідність згаданих договорів положенням ст.ст. 18 і 23 Закону України „Про захист прав споживачів".

У вище згаданому позові він зазначав, що кредити у КС „Львів" ним отримувалися у зв'язку з тривалим важким матеріальним становищем та „з метою здобуття грошових коштів для забезпечення мінімальних потреб сім'ї Позивачів таких як оплата квартплати, оплата комунальних платежів, купівля продуктів харчування та предметоів першої необхідності, а також з метою виплати ОСОБА_4, як директором ТОВ „Ар Деко", заробітної плати працівникам ТОВ „Ар Деко" (а.с. 18-20).

Вище наведене свідчить про те, що позивачем кредитні кошти не були використаними на придбання продукції чи замовлення послуг, а у відповідності до п. 23 ч.1 ст. 1 Закону України „Про захист прав споживачів" споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 31.01.2013 року (залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.09.2013 року) ОСОБА_4 у задоволенні вище згаданого позову відмовлено (а.с. 21-22).

В обгрунтування доводів даної позовної заяви позивачем також не було подано до суду будь-яких доказів про використання коштів, отриманих ним по Кредитному договору, що оспорюється, як споживчого кредиту, - на придбання продукції.

В той же час, підписуючи Кредитний договір позивач (як позичальник) підтвердив, що йому відомий зміст частини другої статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів", а також те, що Кредитодавець (відповідач) повідомив його (як позичальника) у письмовій формі про зазначену у вказаній нормі інформацію (п. 9.4 Кредитного договору; а.с. 4).

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, відхилити та залишити рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 жовтня 2014 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Суддя:

Судді: