АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5892/15 Головуючий 1 інст.- Алфьорова Т.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - КРУГОВОЇ С.С.,

суддів - ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

- МІНЕНКОВОЇ Н.О.,

секретаря - Шпарага О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, просив договір визнати недійсним купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 09 червня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чуприною Г.О., реєстровий номер 1886. Та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 09 червня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чуприною Г.О., реєстровий номер 1890.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 липня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволений.

Судом визнано недійсними договори купівлі - продажу квартир АДРЕСА_1, укладені 09 червня 2010 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 та ОСОБА_6 і ОСОБА_10 відповідно.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_12 та представник ОСОБА_3 звернулися з апеляційними скаргами, в яких просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

В обґрунтування скарги вказують на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи . Зазначають, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 жовтня 2013 року право позивача вже було захищене, коли за ним було визнано право власності на 1/2 частину квартир. Наполягають, що не може бути вцілому визнаний правочин недійсним, коли закону не відповідає лише його частина.

Судова колегія, заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає що апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги і визнаючи укладені ОСОБА_6 правочини недійсними, суд першої інстанції, виходив з того, що на момент вчинення правочинів нею не було додержано вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, правочини не відповідали вимогам діючого законодавства на час їх укладення, оскільки ОСОБА_6 розпорядилася спільним сумісним майном подружжя самостійно, без згоди іншого співвласника - колишнього чоловіка ОСОБА_5

З таким висновком суду, судова колегія погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, не з'ясував усіх обставин, що мають значення для справи, постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, з 10 жовтня 1981 року по 12.07.2006 року ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу в результаті виплати пайових внесків ЖБК «Глобус» ОСОБА_6 стала належати на праві власності квартира АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою, виданою 16.12.1992 року Житлово-будівельним кооперативом «Глобус» за -V239, реєстраційним посвідченням, виданим 03 березня 1993 року Харківським міським бюро технічної інвентаризації, реєстровий №56165, Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №26327792 від 07.06.2010 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

Крім цього, в період шлюбу 11 березня 1996 року відповідачем ОСОБА_6 був укладений договір довічного утримання , посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Зінченко Р.П. реєстровий №1-1404 і на підставі договору в реєстрі прав власності на нерухоме майно від 16.05.2005 року було зареєстровано право власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1.

09.06.2010 року між відповідачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., реєстровий номер №1886 та зареєстровано в КП «Харківське бюро технічної інвентаризації».

В той же день, 09.06.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., реєстровий номер №1890 та зареєстровано в КП «Харківське бюро технічної інвентаризації».

ОСОБА_6 при оформленні зазначених договорів купівлі-продажу у Приватного нотаріуса ХМНО Чуприної Г.О. надала заяву , що у шлюбі та фактичних шлюбних відношеннях не перебуває, відчужуване майно не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуване нерухоме майно у тому числі й відповідно до статей 65,74 та 97 Сімейного кодексу України немає.

21.09.2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О реєстровий номер №3207.

17.11.2010 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є реєстровий номер № 4878

Згідно ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

ОСОБА_6 самостійно без згоди бувшого чоловіка розпорядилась спільним сумісним майном подружжя. ОСОБА_5 згоди на укладення договорів купівлі-продажу не надавав.

За захистом свого порушеного права ОСОБА_5 звертався до суду, і за результатами розгляду справи рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2014 року, було визнано договір купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_2, укладений 09 червня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, і договір купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1, укладений 09 червня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, недійсними. Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 і на ? частину квартири АДРЕСА_1.

На теперішній час ОСОБА_5 зазначає, що задоволення вищевказаним судовим рішенням його вимог не призвело до повного відновлення його прав та охоронюваних законом інтересів, та ставить питання про визнання недійсними договорів купівлі-продажу в цілому, оскільки другими половинами кожної з квартир володіють треті особи, з якими неможливо досягти домовленності щодо обміну з тим, щоб одна квартира цілком належала його дочці.

Однак, в рішенні апеляційного суду Харківської області від 22 жовтня 2013 року зазначалося, що при розгляді справи при вирішенні питання про визначення частки, судова колегія виходила з рівності часток подружжя по ? частині (ст.28 КпШС, ст.70 СК України) і, тому, прийшла до висновку про підставність заявлених ОСОБА_5 вимог про визнання правочинів недійсними в ? частині.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціального суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі інших співвласників будь-який співвласник має право пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця протягом одного року від дня, коли він довідався або міг довідатися про вчинення правочину (частина четверта статті 362 ЦК).

Вирішуючи такі спори, суд не має права задовольняти позови про визнання правочину недійсним, якщо його метою є переведення на позивача (співвласника майна) прав та обов'язків покупця, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положення частини четвертої статті 362 ЦК.

Звертаючись до суду з позовом, позивачем обраний спосіб захисту свого права шляхом визнання правочинів недійсними в цілому у зв'язку з тим, що його бувша дружина розпорядилася спільним сумісним майном подружжя без його згоди. Однак позивач, визначивши підстави позовних вимог, невірно обрав спосіб захисту права власності. Позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця позивачем не заявлявся.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відносно того, що наявні правові підстави для визнання договорів купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1, укладених 09 червня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_13. і ОСОБА_6 та ОСОБА_10 відповідно недійсними, не є обґрунтованими.

З огляду на вищевикладене, оскільки висновок суду не відповідає обставинам справи і судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального і процесуального права і це призвело до неправильного вирішення справи , рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 липня 2015 року - скасувати і ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді