Справа № 345/2349/14-ц
Провадження № 22-ц/779/218/2015
Головуючий у 1 інстанції Гавриленко В.Г.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_5 про визнання кредитних договорів недійсними.

Свої вимоги мотивував тим, що 08.04.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було укладено генеральну кредитну угоду № 52 в межах якої укладено кредитний договір № 014/14-10/200 G52, відповідно до якої ОСОБА_5 надано кредит в розмірі 144000 Євро зі сплатою 13,25% на умовах визначених кредитним договором та кінцевим терміном повернення (згідно графіку) 06.04.2018 року.

В якості забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ним 08.04.2008 року також укладено договір поруки з наступними змінами та доповненнями, згідно якого він взяв на себе зобов»язання відповідати по зобов»язаннях, які виникають з умов кредитного договору.

Посилаючись на те, що на момент укладення генеральної кредитної угоди та кредитної угоди жоден із відповідачів по справі всупереч вимог чинного законодавства не отримав індивідуальну ліцензію на використання іноземної валюти як засобу платежу, позивач просив дані договори, як такі що укладені з порушенням вимог закону визнати недійсними.

Позивач посилався також на те, що договори укладені з порушенням вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк не повідомив у письмовій формі споживача про кредитні умови, не зазначив загальну суму кредиту та інші умови надання кредиту, визначені законодавством.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_5 про визнання кредитних договорів недійсними.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, якій посилається на порушення судом норм матеріального права та неповне з»ясування обставин справи.

Апелянт зазначив, що на момент укладення генеральної кредитної угоди №52 та Кредитного договору сторонами було досягнуто домовленості про щодо повернення відповідачем суми кредиту та сплати процентів у валюті кредиту, тобто в іноземній валюті Євро.

Всупереч вимог чинного законодавства, відповідачами не представлено доказів на підтвердження наявності індивідуальної ліцензії на здійснення платіжних операцій у іноземній валюті.

Суд, на думку апелянта, не дав належної оцінки його доводам про те, що всупереч вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив у письмовій формі споживача про кредитні умови, не зазначено загальну суму кредиту та інші умови надання кредиту, визначені законодавством.

Відповідно до правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту оскаржувані договори не містять відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, та немає умов, які Правилами визнані обов»язковими.

Таким чином, Банк не надав споживачу фінансових послуг в письмовій формі повної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладення кредитного договору.

Апелянт посилаючись на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки вищезазначеним обставинам, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заперечила доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія судді в приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними Генеральної кредитної угоди №52 та Кредитної угоди, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачем не доведено обставин на які він посилався як підставу недійсності таких правочинів.

Судом встановлено, що 08.04.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було укладено генеральну кредитну угоду № 52 в межах якої укладено кредитний договір № 014/14-10/200 G52, відповідно до якої ОСОБА_5 надано кредит в розмірі 144000 Євро зі сплатою 13,25% на умовах визначених кредитним договором та кінцевим терміном повернення (згідно графіку) 06.04.2018 року.

В якості забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ним 08.04.2008 року також укладено договір поруки з наступними змінами та доповненнями, згідно якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов»язання відповідати по зобов»язаннях, які виникають з умов кредитного договору.

Відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

За змістом ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Також, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Можливість використання в Україні іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, передбачено ст. 192, ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України.

Ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Приписи вказаної статті не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті).

За наведеного, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій незалежно від виду валюти, яка використовується.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія).

З матеріалів справи вбачається, що Національним банком України відкритому акціонерному товариству комерційному банку «Райффайзен Банк Аваль» 27 березня 1992 року видано банківську ліцензію №10, якою банку надано право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1, п. п. 5 - 11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Додатком до дозволу №10-4 від 11 жовтня 2006 року передбачено право банку здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, вести рахунки клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, вести кореспондентські рахунки банків (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті, залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України.

Операції з використання іноземної валюти не потребують індивідуальної ліцензії Національного банку України, оскільки індивідуальні ліцензії необхідні для здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Однак, на даний час чинним законодавством такі обмеження не встановлені.

Відповідно до ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, сторони спірних договорів в добровільному порядку визначили усі його умови, в тому числі і щодо валюти, порядку погашення кредиту та сплати відсотків за кредит.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не представлено доказів того, що при укладенні спірних кредитних договорів порушено його права як споживача з тих підстав що договори не містять відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, та не зазначено інші умови надання кредиту, визначені законодавством.

Судом встановлено, що сторони досягнули згоди всіх істотних умов кредитних договорів, згідно додатку №1 до Додаткової угоди №010/14-10/200-2- G52 від 31.05.2010 року сторонами встановлено графік погашення позичальником кредиту (а.с.26-27), аналогічні графіки погашення кредитів визначені рядом додаткових угод від 29.04.2011 року, 21.02.2013 року, 13.06.2013 року.

Таким чином, доводи апелянта проте, що йому не надано інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту є необґрунтованими. Крім того, протягом тривалого часу умови кредитних договорів сторонами виконувалися належним чином.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Аналізуючи зібрані докази у справі, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2, звертаючись з позовом про визнання недійсними кредитних договорів, не довів наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Рішення суду постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Пнівчук О.В.

Судді: Беркій О.Ю.

Соколовський В.М.