У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Писаної Т.О.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Посилалася на те, що рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 13 жовтня 2010 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 400 грн до досягнення нею повноліття, а рішенням цього ж суду від 12 грудня 2012 року стягнуто з відповідача аліменти на доньку в розмірі 500 грн щомісяця на період її навчання починаючи з 12 листопада 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Відповідач не виконував судові рішення, у зв'язку з чим з урахуванням уточнень позовних вимог позивачка просила стягнути з нього пеню за рішенням суду від 13 жовтня 2010 року в розмірі 86 652 грн та за рішенням суду від 12 грудня 2012 року в розмірі 41 473 грн 96 коп.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 11 березня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 118 746 грн 96 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 2 600 грн та судовий збір у розмірі 1 210 грн 56 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2015 року рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 11 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на доньку ОСОБА_8 за період з 01 жовтня 2010 року по 29 червня 2012 року в розмірі 14 058 грн 10 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 300 грн та судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано в повному обсязі.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мають спільну дитину - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 13 жовтня 2010 року з ОСОБА_7 стягнуто на користь ОСОБА_6 аліменти на доньку ОСОБА_8 в розмірі 400 грн щомісяця до досягнення нею повноліття.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2012 року з ОСОБА_7 стягнуто на користь ОСОБА_6 аліменти на доньку ОСОБА_8 в розмірі 500 грн щомісяця з 12 листопада 2012 року по 28 лютого 2014 року.

ОСОБА_7 ухилявся від сплати аліментів, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, що також підтверджується вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 26 листопада 2013 року, яким відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України та призначену йому покарання у виді обмеження волі строком один рік та звільнено його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач не сплатив вчасно аліменти в твердій грошовій сумі за жовтень, листопад, грудень 2010 року, за 2011 рік, січень, лютий, березень, квітень, травень 2012 року, 2013 рік та за січень, лютий 2014 року, а тому на підставі ст. 196 СК України з нього стягується неустойка.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що відповідач періодично виконував свій обов'язок зі сплати аліментів, а тому розмір пені має бути змінений. При цьому апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за невиконання рішення суду від 12 грудня 2012 року, оскільки положення ст. 196 СК України не застосовуються до правовідносин, які виникли з приводу заборгованості за аліментами, які присуджені на повнолітню дочку у зв'язку з її навчанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Встановивши такі обставини, апеляційний суд правильно нарахував суми пені по кожному місячному платежу окремо, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 01 липня 2015 року (справа № 6-94цс15).

Однак суд помилково зазначив, що положення ст. 196 СК України передбачає відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки, тільки при виникненні заборгованості за аліментами на неповнолітню дитину, а обов'язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, регламентують норми Глави 16 СК України, які не передбачають відповідальності за прострочення сплати цього виду аліментів, тому норми цієї статті не застосовуються. Такий висновок суду є неправильним, оскільки загальне поняття аліменти (утримання) розповсюджується як на правовідносини, пов'язані з присудженням їх на неповнолітніх дітей, так і на тих дітей, що продовжують навчання, та норми СК України не розмежовують ці види аліментів щодо відповідальності по їх несплаті та не містять чіткої заборони нарахування неустойки за прострочення сплати аліментів на дитину, що продовжує навчання. Крім того, суди не з'ясували правову природу аліментів на повнолітню дитину, не врахували, що відповідно до ч. 1 ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187 <http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/2947-14/page4>, 189?192 <http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/2947-14/page4> і 194?197 <http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/2947-14/page4> цього Кодексу.

Враховуючи те, що фактичні обставини належним чином не встановлені та не перевірені, ухвалене у справі судове рішення апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості в частині нарахування та стягнення неустойки від несплачених аліментів на дитину, що продовжує навчання, та зазначене вище порушення призвело до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З цих підстав рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
І.М. Завгородня
Т.О. Писана
О.М. Ситнік