АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошина В.М., Ящук Т.І.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Степаненко Юлії Миколаївни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року

в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_3 про тлумачення умов договору та стягнення заборгованості за договором кредиту.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2012 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про тлумачення умов договору та стягнення заборгованості за договором кредиту.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у грудні 2007 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №45818-45.1/7-2, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику споживчий мультивалютний кредит в сумі 2 100 000 грн. чи еквівалентній сумі в доларах США, що становить 415 842 дол. США строком до грудня 2009 року під 14% річних при наданні кредитних коштів у доларах США та 17% річних при наданні кредитних коштів в національній валюті.

У подальшому строк дії договору було продовжено до 25 січня 2010 року, а згодом - до 30 квітня 2010 року.

29 березня 2010 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання у забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором передала в іпотеку банку будинок за адресою вул. Озерна, 19, смт. Козин, Обухівський район, Київська область та земельну ділянку площею 0, 2520 за тією ж адресою.

Даною іпотекою було забезпечено виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором №45818-45.1/7-2 від 21 грудня 2007 року та позичальника АТЗТ «Украгропромкомплекс» за кредитним договором №6912-47.02-02.

19 червня 2013 року між сторонами підписано протокол про врегулювання заборгованості за кредитами.

19 липня 2013 року між сторонами укладено угоду про погашення заборгованості по кредитному договору, якою зафіксовано залишок боргу ОСОБА_3 в сумі 1200000 грн. Уклавши дану угоду, сторони внесли зміни до кредитного договору лише в частині нарахування відсотків, пені та штрафів за прострочення платежів за кредитом, порядку сплати існуючої заборгованості за кредитом, залишивши інші положення кредитного договору без змін.

Позивач вважає, що місячний розмір платежів за кредитним договором становить 50000 грн., утім сторони не можуть дійти згоди у тлумаченні пункту 4 Угоди від 19 липня 2013 року про погашення заборгованості за кредитним договором.

Тому позивач просив суд витлумачити дану норму та стягнути ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1205004 грн. 17 коп., з яких сума кредиту: 120000 грн. 00 коп., інфляційне збільшення суми кредиту, нараховане за період з 01 вересня 2013 року по 23 лютого 2014 року 2200 грн. 00 коп., 3% річних за прострочення виконання зобов'язання, нараховані за період з 20 серпня 2013 року по 23 лютого 2014 року - 2804 грн. 17 коп., та судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року позов задоволено частково. Розтлумачено п. 4 Угоди про погашення заборгованості від 19 липня 2013 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та ОСОБА_3 таким чином: «заборгованість боржника, вказана у п. 4 цієї Угоди погашається протягом двох років з дати підписання, а саме: в будь-який день та в будь-яких сумах на вибір боржника у період з 19 липня 2013 року по 19 липня 2015 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити;

змінити рішення районного суду в частині тлумачення п. 4 Угоди про погашення заборгованості по кредитному договору, виклавши його таким чином: «заборгованість боржника, вказана у п. 3 цієї Угоди, погашається боржником протягом 2-х років з дати підписання цієї угоди шляхом здійснення періодичних платежів рівними частини у розмірі 50 000 грн. щомісячно»;

Колегія суддів, заслухавши представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, ОСОБА_3, який покладався на розсуд суду, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи і встановлено судом, 21 грудня 2007р. між ПАТ «Банк Київська Русь» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано споживчий мультивалютний кредит у розмірі 2 млн. 100тис грн.., що є еквівалентом 415842 дол.США, зі сплатою за користування кредитом 14% річних при наданні кредитних коштів у доларах США та 17 % річних при наданні коштів у національній валюті на строк до 20 грудня 2009р., який у подальшому було продовжено до 25 січня 2010р., а потім до 30 квітня 2010р.

Встановлено, що 19 липня 2013р. між сторонами укладено кредитну угоду про погашення заборгованості за кредитним договором від 21 грудня 2007р.

У п.4 угоди сторони погодили, що заборгованість боржника, вказана у п.3 цієї угоди погашається боржником на протязі двох років з дати підписання цієї угоди.

Тобто, сторони погодили, що боржник має сплатити залишок заборгованості в розмірі 1 млн. 200 тис. грн. до 19 липня 2015р.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в частині вимог про тлумачення умов договору, суд виходив з того, що п.4 угоди від 19 липня 2013р. слід розуміти як обов»язок боржника погашати заборгованість протягом двох років без визначення термінів, періодичності, графіку, часу та сум погашення. При цьому, погашення заборгованості не є простроченим, тому вимога про стягнення заборгованості є передчасною.

Разом з тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо.

Відповідно до вимог ч.ч.2,3 ст.213 ЦК України, на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйнятне у відповідній сфері відносин значення термінів.

Матеріали справи свідчать, що правовідносини між сторонами існують на підставі кредитного договору від 21 грудня 2007р. та невід»ємного додатку до нього - угоди про погашення заборгованості за кредитним договором, положення якої не змінюють суті кредитного зобов»язання та сум регулярних внесків ОСОБА_3, як позичальника, а лише конкретизують графік такого погашення.

Отже, сторони, уклавши угоду від 19 липня 2013р., внесли зміни в положення кредитного договору лише в частині порядку нарахування процентів, пені та штрафів за прострочення платежів за кредитом, порядку сплати існуючої заборгованості за кредитом. Інші є положення кредитного договору залишено без змін.

Таким чином, розстрочкою є сплата суми заборгованості частками з певним інтервалом у часі.

При цьому, районний суд не звернув увагу на те, що місячний розмір платежів уже встановлений кредитним договором від 21 грудня 2007р. з урахуванням змін, внесених угодою про погашення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2013р.

Залишив районний суд поза увагою й вимоги ч.4 ст.338 ЦПК України, згідно з якими висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов»язковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи.

Так, суд касаційної інстанції в ухвалі від 10 вересня 2014р., скасовуючи попередні судові рішення, зазначив про те, що п.4 угоди передбачав здійснення відповідачем періодичних платежів протягом двох років, а остільки зазначений щомісячний /щоденний,щорічний/ розмір не було сторонами визначено даною угодою, банк має право на тлумачення змісту правочину в порядку ст.213 України. /а.с.51-53 т.2/.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про внесення змін у рішення суду в частині вирішення вимог про тлумачення умов договору й замість висновків суду про те, що заборгованість боржника, вказана у п.4 цієї угоди погашається протягом двох років з дати підписання: в будь-який день та в будь-яких сумах на вибір боржника у період з 19 липня 2013р. по 19 липня 2015р., зазначити, що заборгованість боржника, вказана у п.3 цієї угоди погашається боржником протягом 2-х років з дати підписання цієї угоди шляхом здійснення періодичних платежів рівними частинами у розмірі 50 000 грн. щомісячно.

Окрім цього, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення з боржника кредитної заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов»язанні встановлений строк /термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк /термін/.

Матеріалами справи доведено, що зобов»язальні правовідносини між ОСОБА_3 та ПАТ «Київська Русь» виникли на підставі кредитного договору від 21 грудня 2007р.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що угода про погашення заборгованості за кредитним договором є невід»ємною частиною додатку до нього - угоди про погашення заборгованості за кредитним договором, положення якої не змінюють суті кредитного зобов»язання та сум регулярних внесків ОСОБА_3, як позичальника, а лише конкретизують графік такого погашення.

Між тим, з моменту укладення кредитного договору - з грудня 2007р., грошове зобов»язання позичальником належним чином не виконане, що свідчить не лише про порушення умов договору та положень чинного законодавства, а й про тривале порушення майнового права банку отримати те, що він розраховував при укладенні кредитного договору.

З огляду на викладене, рішення районного суду в частині вимог про стягнення кредитної заборгованості, як постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, підлягає скасуванню, а по справі в цій частині необхідно ухвалити нове рішення про задоволення позову й стягнення з боржника на користь банку кредитну заборгованість, у сумі 1 млн. 200 тис. грн.

З урахуванням змісту договору та доповнень до нього, підстав до застосування положень ст.625 ЦК України й стягнення з боржника інфляційних втрат та трьох відсотків річних, колегія суддів не вбачає.

Окрім цього, з ОСОБА_5 на користь банку, з урахуванням заяви представника позивача, необхідно стягнути судові витрати по справі, в сумі 5 411грн.40коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Степаненко Юлії Миколаївни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року в частині вимог про тлумачення умов договору змінити, витлумачивши п.4 угоди про погашення заборгованості по кредитному договору від 21 грудня 2007р. № 45818-45.1/7-2 наступним чином: заборгованість боржника, вказана у п.3 цієї угоди погашається боржником протягом 2-х років з дати підписання цієї угоди шляхом здійснення періодичних платежів рівними частинами у розмірі 50 000 грн. щомісячно.

Рішення того ж суду в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Ухвалити по справі в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 / ідентифікаційний номер НОМЕР_1, прож. АДРЕСА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Київська Русь» заборгованість за кредитним договором в сумі 1 200 000 грн., а також судові витрати по справі, в сумі 5 411грн.40 коп.

У задоволенні позову у іншій частині відмовити.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/9731/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13411/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Богдан О.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.