Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 324/1622/14-ц Головуючий у 1 інстанції Мосейко Я.В.
Номер провадження 22-ц/778/5426/15 Суддя-доповідач Краснокутська О.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі: Головуючого: Пільщик Л.В.,

Суддів: Краснокутської О.М., Сапун О.А.,

При секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Харчовик» на заочне рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 28 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харчовик» про поновлення на роботі та стягнення невиплаченої заробітної плати, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Харчовик» про поновлення на роботі , стягнення невиплаченої заробітної плати.

В обґрунтування позову зазначала, що наказом № 10-к від 17 липня 2010 року вона була прийнята на роботу охоронцем в ТОВ «Харчовик». З службовими обов'язками керівництво підприємства ознайомило її в усній формі. Згідно цих обов'язків позивач відповідала за цілісність запорів виробничих та адміністративних приміщень, а також щоб на територію підприємства не потрапляли сторонні особи. Заробітна плата їй виплачувалась у мінімальному розмірі,однак з жовтня 2012 року заробітна плата їй не виплачувалась, хоча вона продовжувала виконувати свої обов'язки. Керівництво підприємства пояснило причини не виплати заробітної плати скрутним матеріальним становищем.

У зв'язку з невиплатою заробітної плати, підприємство заборгувало позивачці за 2012 рік - 3370 грн., за 2013 рік - 13835 грн., по вересень 2014 року - 9744 грн. з розрахунку мінімальної заробітної плати, яка існувала у вказані періоди. Вимоги позивачки до керівництва підприємства про виплату заборгованості із заробітної плати не були виконані.

20 липня 2014 року Наказом директора № 112/3ОСОБА_1 була звільнена з роботи за систематичне порушення режиму роботи, крадіжкою, яка сталась 03 червня 2014 року, а також за допуск на територію підприємства сторонніх осіб, на підставі ст. 41 КЗпП України (без вказівки на пункт статті).

Звернення позивачки до керівництва підприємства про необхідність зробити заяву до правоохоронних органів про крадіжку матеріальних цінностей було проігноровано. При зверненні самої позивачки до правоохоронних органів з подібною заявою вона отримала відповідь про відсутність події злочину.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивачка просила поновити її на роботі охоронцем ТОВ «Харчовик», скасувавши наказ № 112/3 від 20 липня 2014 року про її звільнення, стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за період з жовтня 2012 року по вересень 2014 року у розмірі 26949 грн., а також кошти за надання правової допомоги у розмірі 3000 грн.

Заочним рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 28 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ директора ТОВ «Харчовик» № 112/3 від 20 липня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади охоронця ТОВ «Харчовик». Поновлено ОСОБА_1 на посаді охоронця ТОВ «Харчовик»

Стягнуто з ТОВ «Харчовик» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за період з жовтня 2012 року по день винесення рішення судом у загальному розмірі 33039 грн., а також кошти за надання правової допомоги у розмірі 1500 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Харчовик» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

У засідання судової колегії позивачка ОСОБА_1 не з»явилась. Надіслала телеграму,у якій просить розглянути справу у її відсутність.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представика відпровідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Поновлюючи позивачку на роботі і стягуючи з відповідача на її користь заробітну плату в сумі 33039гр., суд першої інстанції виходив із того,що вона була звільнена незаконно,заробітна плата в сумі 26949гр. їй не виплачувалась з жовтня 2012 року і крім того з відповідача належить стягнути середній заробіток на користь позивачки в сумі 6090гр.за час вимушеного прогулу, а також витрати на правові послуги адвоката в сумі 1500гр.

Судова колегія приходить до висновку про те,що такі висновки суду не у повній мірі відповідають вимогам закону і здобутим у справі доказам.

Судом правильно встановлено,що позивачка працювала сторожем на підприємстві ТОВ «Харчовик» з 2010року,що підтверджується ксерокопією її трудової книжки(а.с.6).

Наказом директора підприємства №112/3 від 20.07.2014 року за систематичне порушення режиму роботи на чергуванні,крадіжку 03.06.2014 року, а також за допуск на територію підприємства сторонніх осіб ОСОБА_1 звільнена з роботи на підставі ст.41 КЗпП України.

Згідно до вимог ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках:

1) одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами;

1-1) винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати;

2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу;

3) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи;

4) перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи;

5) припинення повноважень посадових осіб.

Позивачка не є особою,яка відноситься за своїми службовими обов»язками, до осіб,зазначених у ст.41 КЗпП України і не може бути звільнена з роботи на підставах,визначених цією статтею, а сама ст.41 КЗпП України не передбачає підстави для звільнення з роботи, які зазначені у наказі №120/3 від 20.07.2014р.- порушення режиму роботи, крадіжка,допуск на територію підприємства сторонніх осіб, що може бути підставою для розірвання трудового договору за винні дії працівника з невиконання трудових обов»язків,що передбачено ст.40 КЗпП України.

Крім того самі по собі факти,що зазначені в наказі про звільнення, не підтверджуються будь-якими доказами у справі. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження правомірності звільнення позивачки з роботи і на спростування її позовних вимог про поновлення на роботі і про стягнення невиплаченої їй заробітної плати за період з жовтня 2012р. по липень2014р.

Згідно до вимог ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

За вимогами ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Позивачка зазначала,що розмір її щомісячної заробітної плати дорівнює мінімальному розміру заробітної плати,передбаченому законом.

Суд першої інстанції,стягуючи з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі,правильно виходив із мінімального розміру заробітної плати на місяць у відповідні періоди - з жовтня 2012р., з 01.01.2013р,з 01.12.2013р.,про що зазначила позивачка у позовній заяві,а саме : 1118гр.00коп. , 1147гр.; 1218гр ,оскільки інший розмір і факт виплати не встановлені, проте,враховуючи,що позивачка була звільнена з 20.07.2014р.,то заборгованість по заробітній платі за липень 2014р. дорівнює пропорційно відпрацьованому часу в сумі 825гр.,а загальна заборгованість складає: 3370гр.+13835гр.+8133гр.= 25338гр.

Оскільки відповідачем ,який належним чином у встановленому ст.ст.74-76 ЦПК України порядку повідомлявся судом про час і місце розгляду справи,не заперечувалось проти позовних вимог,не надано суду доказів на спростування обставин,на які посилалась позивачка як на підставу своїх вимог ,суд першої інстанції правильно виходив із наявних у справі доказів.

Разом із тим , згідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі.

Визначаючи суму,що підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції у порушення вимог ст.11ЦПК України вийшов за межі позовних вимог і стягнув на користь позивачки окрім суми заборгованості по заробітній платі також середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6090гр.,про що не заявлено позовних вимог.

Крім того суд безпідставно стягнув з відповідача на користь позивачки 1500гр. за допомогу адвоката,оскільки умовами договору з адвокатом(а.с.9-10) такий розмір не передбачений,докази про виконання умов договору на послуги адвоката , його участі при розгляді судом справи по суті, а також щодо фактичної оплати послуг , в матеріалах справи відсутні.

З огляду на зазначене,рішення суду в цій частині підлягає зміні з виключенням із мотивувальної і резолютивної частин висновків суду про стягнення середньої заробітної плати за вимушений прогул на користь позивачки в сумі 6090гр. , загальної суми стягнення і оплати послуг адвоката в сумі 1500гр.

Крім того з відповідача на підставі ст.88 ЦПК України належить стягнути на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

В іншій частині рішення суду відповідає здобутим доказам, встановленим обставинам справи , вимогам матеріального і процесуального права, є законним і обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те,що позивачкою не надано достовірних доказів про заборгованість по заробітній платі і про її звільнення,є неспроможними,оскільки ,виходячи із характеру спору і правовідносин між сторонами , докази щодо спірних обставин на спростування вимог позивачки повинен був надати суду відповідач як сторона,яка володіє цими доказами. Проте апелянт,який був у відповідності до вимог ст.ст.74,75,76 ЦПК України повідомлений судом про час і місце розгляду справи, без поважних причин неодноразово не з»явився у судове засідання і не скористався своїм правом оспорювати позовні вимоги і надати суду докази,тому суд правильно виходив із наявних у справі доказів і встановлених обставин справи.

Конфліктні стосунки між засновниками підприємства ТОВ «Харчовик» і зміна його керівництва не впливають на його обов»язки щодо працівників підприємства і на висновки суду щодо суті спору.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харчовик» задовольнити частково.

Заочне рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 28 січня 2015 року у даній справі змінити.

Виключити із мотивувальної і резолютивної частин рішення висновки суду про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харчовик» на користь позивачки ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6090гр.00коп. і 1500гр. -кошти за надання правової допомоги адвоката.

Змінити загальну суму,що підлягає стягненню з ТОВ «Харчовик».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харчовик» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 25338гр.(двадцять п»ять тисяч триста тридцять вісім гривень).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харчовик» на користь держави судовий збір в сумі 253гр.38коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: