АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/401/15 Справа № 206/4782/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2015 року м. Дніпропетровськ Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного судуДніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Петешенкової М.Ю., Пономарь З.М.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення збитків, судових витрат, -

В С Т А Н О В И Л А:

21 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, за яким з урахуванням уточнень просила суд стягнути з відповідача матеріальні збитки у розмірі 50000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що вона є власником 1/3 частини домоволодіння АДРЕСА_2. Вона у домоволодінні не мешкає, домоволодінням в цілому користується відповідач та земельною ділянкою. Також протягом 20 років було багато справ, у яких вона понесла витрати на правову допомогу, експертизи.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року ухвалено: позов задовольнити частково; стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 10000,00 гривень за користування 1/3 частиною житлового будинку АДРЕСА_2; у задоволенні решти позовних вимог відмовити; стягнути із ОСОБА_3 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору за розгляд даної цивільної справи у розмірі 243,60 грн.; стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору за розгляд даної цивільної справи у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; висновки суду не відповідають обставинам справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 належить 1/3 частина житлового будинку з надвірними побудовами по АДРЕСА_2 за договором дарування. 2/3 частини домоволодіння належали померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17 квітня 2007 року, яка залишила заповіт, за яким заповіла все належне їй майно своєму сину, ОСОБА_2. У встановлений законодавством шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2. Із технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_2, виданого станом на 17 травня 1994 року, вбачається, що домоволодіння по АДРЕСА_2 складається з: житлового будинку А-1, сараїв Б, В, Г, літньої кухні Д, вбиральні Е, душ Ж, навіс З, огородження №1-4, водоколонки № 5, мостіння І. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2011 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ в натурі 1/3 частини будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки, стягнення моральної шкоди, задоволено частково. Виділено в натурі ОСОБА_3 в домоволодінні АДРЕСА_2 в житловому будинку літ. «А-1ж» приміщення 1-3 площею 7,4 м2, приміщення 1-4 площею 10,8 м2, та сарай літ. «В». Водоколонку №5 та уборну літ. «Е» залишено у спільному користуванні. Решту приміщень житлового будинку та узаконених надвірних побудов виділено в натурі ОСОБА_2 Визначено порядок користування земельною ділянкою площею 904 м2 домоволодіння АДРЕСА_2, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №132, складеного 23.04.2004 року та плану до нього: за ОСОБА_3 - фігури VIII площею 37,62 м2, ІХ площею 50,41 м2, Х площею 28,56 м2, ХІ площею 53,90 м2, ХІІ площею 55,63 м2, ХІІІ площею 21,03 м2, ХІV площею 41,28 м2; за ОСОБА_2 - фігури ХV та ХVІ площею 589,79 м2. Земельні ділянки фігури І площею 3,12м2, ІІ площею 7,50 м2, ІІІ площею 2,28 м2, ІV площею 3,02 м2, V площею 3,13 м2, VI площею 3,03 м2, VII площею 3,70 м2 залишити у загальному користуванні. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання права власності на земельну ділянку, стягнення моральної шкоди, відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про поновлення строку позовної давності, визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину та визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності, відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 301,15 грн. та на користь державного підприємства «Судові інформаційні системи» 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати з оплати судових експертиз 418 грн. 46 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 17 грн. та на користь державного підприємства «Судові інформаційні системи» 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, виходив з того, що доводи позивача щодо спричинення матеріальної шкоди саме відповідачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не спростовані відповідачем. Відповідач не заперечував, що проживає у спірному домоволодінні. Твердження відповідача про те, що він не користується частиною житлового будинку, виділеної позивачці, суд не може взяти до уваги, оскільки за відсутності поділу житлового будинку в натурі, позивачеві необхідно проходити через кімнати, виділені ОСОБА_3, до кімнат, виділених йому в натурі. Між сторонами відсутній договір найму (оренди) частини житлового приміщення, який передбачено як підставу для сплати відповідних коштів за користування чужим приміщенням. Проте зважаючи на багаторічний розгляд суперечок сторін з приводу даного будинку, є сумнівною можливість укладення такого договору. Тому суд виходить з можливості визначення розміру такої плати, виходячи зі споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення, зокрема поведінки сторін з приводу реалізації судового рішення про поділ в натурі житлового будинку. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, розумним справедливим відшкодуванням позивачеві за користування її частиною власністю на думку суду буде 10000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60грн., та з позивача, з огляду на заявлений розмір позовних вимог та відмову в частині задоволення позову - 243,60грн. Питання щодо стягнення судових витрат було вирішено у рішенні Самарського районного суду від 23 лютого 2011 року і не підлягає розгляду в окремій цивільній справі.

Однак не можна погодитись з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи; недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; суд неправильно застосував норми матеріального права; неповно суд з'ясував обставини, що мають значення для справи.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам ухвалене судом рішення не відповідає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції посилався на вимоги статті 762 ЦК України, проте зазначив, що між сторонами відсутній договір найму (оренди) частини житлового приміщення, яким передбачено як підставу для сплати відповідних коштів за користування чужим приміщенням.

Згідно ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Суд першої інстанції виходить з можливості визначення розміру такої плати, виходячи зі споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення, зокрема поведінки сторін з приводу реалізації судового рішення про поділ в натурі житлового будинку.

Тобто, суд застосував закон, який не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки сторони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 і між ними відсутні правовідносини щодо найму жилого приміщення.

Висновок суду про те, що позивачеві необхідно проходити через кімнати, виділені ОСОБА_3, до кімнат, виділених йому в натурі - є припущеннями, які не ґрунтуються на доказах у справі. Окрім того, вказані обставини не є підставою для стягнення грошових коштів.

Посилався суд і на вимоги статті 22 ЦК України, яким передбачено стягнення збитків, хоча позивачем заявлено позов про відшкодування матеріальної шкоди за користування її власністю.

Таким чином, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України не з'ясував підстави заявленого позивачем позову; не встановив чи мали місце обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, чи підтверджуються вони належними доказами; не встановив спірні правовідносини та не застосував закон, який регулює дані правовідносини; не дав правильної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення із наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли між сторонами у справі щодо відшкодування матеріальної шкоди внаслідок користування відповідачем належною на праві власності позивачу частиною домоволодіння.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником 1/3 частини житлового будинку з надвірними побудовами по АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 23.06.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1395 та зареєстрованого в ДМБТІ 14 липня 1994 року в реєстровій книзі 88-8 (а.с.25,26). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2011 року, виділено в натурі ОСОБА_3 в домоволодінні АДРЕСА_2 в житловому будинку літ. «А-1ж» приміщення 1-3 площею 7,4 м2, приміщення 1-4 площею 10,8 м2, та сарай літ. «В»; водоколонку №5 та уборну літ. «Е» залишено у спільному користуванні; решту приміщень житлового будинку та узаконених надвірних побудов виділено в натурі ОСОБА_2.(а.с.31-38). Відповідач є власником іншої частини житлового будинку з надвірними побудовами по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 липня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 4-1544, за яким прийняли спадщину ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_4 в розмірі 2/3 частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2 в рівних частках. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, нею залишено заповіт, за яким заповіла все належне їй майно своєму сину, ОСОБА_2, який у свою чергу у встановлений законодавством шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини звернувся до нотаріальної контори (а.с. 30,23). Суду не надано доказів отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_4

Інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивач суду не надав.

В силу ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову шкоду в деліктних (позадоговірних) відносинах передбачені ч. 1 ст. 1166 ЦК України.

Згідно із зазначеною нормою обов'язковими умовами такої відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За вказаною справою відповідно до вимог вищевказаних норм закону позивач повинен довести суду належними та допустимими доказами, що право власності позивача порушено протиправними діями відповідача у зв'язку з чим позивачу спричинено шкоду, та між шкодою і протиправною поведінкою відповідача наявний причинний зв'язок .

З матеріалів справи не вбачається, що зазначені обставини доведені позивачем, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин порушеного права власності позивача зі сторони відповідача, наявності спричиненої шкоди позивачу, протиправних дій відповідача відносно виділених частин домоволодіння позивачу в натурі на праві власності, зокрема, відсутні докази користування відповідачем вказаною частиною домоволодіння, в чому полягає майнова шкода, яку просить позивач стягнути на свою користь з відповідача, на підставі якого закону позивач розрахувала розмір шкоди в сумі 50000 грн.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними і допустимими. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи докази у справі, судова колегія вважає, що не доведено позивачем спричинення їй матеріальної шкоди зі сторони відповідача, оскільки не встановлено порушення права власності позивача зі сторони відповідача, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Безпідставні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь судових витрат, які вона понесла за розглядом іншої справи, оскільки відповідно до рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2011 року судом було розподілено судові витрати і в цій частині позивач рішення суду не оскаржувала.

Судова колегія не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, тому вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на це, з урахуванням відмови у задоволенні позову, та відстрочення сплату судового збору позивачу за ухвалою суду першої інстанції (а.с.6), за ціною позову в розмірі 50 000 грн. за майновим характером спору, то судова колегія вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави несплачений судовий збір у розмірі 500 гривень.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року - скасувати з ухваленням нового рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення збитків, судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь держави несплачений судовий збір у розмірі 500 гривень (п'ятсот гривень).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь