АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Болтунової Л.М., Петренко І.О.,

при секретарі: Безрукавому Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради і Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_2, про визнання нерухомого майна спільно набутим та визнання права власності на це майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року позивачка звернулася до суду з таким позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 14 червня 1996 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 і під час цього шлюбу за спільні кошти вони придбали нерухоме майно - квартири, гаражі, паркувальні місця, будинок тощо, оформлене на чоловіка, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, у зв'язку з чим позивачка просила визнати спільно набутим нею з її чоловіком ОСОБА_4 та вважати їх спільною сумісною власністю наступне майно: квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2, нежиле приміщення АДРЕСА_3, нежитлові будівлі будинку АДРЕСА_4, гараж АДРЕСА_5, земельну ділянку площею 0.053 га та житловий будинок АДРЕСА_6, паркувальне місце НОМЕР_1 у нежитловому приміщенні НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_7 в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення НОМЕР_2, паркувальне місце НОМЕР_3 у нежитловому приміщенні НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_7 в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення НОМЕР_2 та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього майна.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено ОСОБА_2 за його клопотанням.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року ухвалено визнати спільно набутим ОСОБА_5 і ОСОБА_4 та вважати спільною сумісною власністю цього подружжя наступне майно: квартира АДРЕСА_1, квартира АДРЕСА_2, нежиле приміщення АДРЕСА_3, нежитлові будівлі будинку АДРЕСА_4, гараж АДРЕСА_5, земельна ділянка площею 0.053 га та житловий будинок АДРЕСА_6, паркувальне місце НОМЕР_1 у нежитловому приміщенні НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_7 в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення НОМЕР_2, паркувальне місце НОМЕР_3 у нежитловому приміщенні НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_7 в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення НОМЕР_2; визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину кожного з наступного майна окремо: квартира АДРЕСА_1, квартира АДРЕСА_2, нежиле приміщення АДРЕСА_3, нежитлові будівлі будинку АДРЕСА_4, гараж АДРЕСА_5, земельна ділянка площею 0.053 га та житловий будинок АДРЕСА_6, паркувальне місце НОМЕР_1 у нежитловому приміщенні НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_7 в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення НОМЕР_2, паркувальне місце НОМЕР_3 у нежитловому приміщенні НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_7 в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення НОМЕР_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання спірного нерухомого майна спільно набутим нею і ОСОБА_4 та визнаючи за нею право власності на 1/2 частину цього майна, суд виходив з того, що воно було придбано ОСОБА_4 під час шлюбу з позивачкою, а для вирішення питання потім про спадкування майна після смерті ОСОБА_4 його дружині необхідно визначити свою частку, яка не підлягає спадкуванню, і оформити належним чином на неї документи.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами.

У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. Суд належним чином не з'ясував характер і суть заявлених позивних вимог; не зазначив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги; не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка з 14 червня 1996 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, на ім'я якого під час цього шлюбу були оформлені правовстновлюючи документи про право власності на квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2, нежиле приміщення АДРЕСА_3, нежитлові будівлі будинку АДРЕСА_4, гараж АДРЕСА_5, земельну ділянку площею 0.053 га та житловий будинок АДРЕСА_6, паркувальне місце НОМЕР_1 у нежитловому приміщенні НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_7 в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення НОМЕР_2, паркувальне місце НОМЕР_3 у нежитловому приміщенні НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_7 в гаражі-стоянці літ. А1-1, а-1 нежитлового приміщення НОМЕР_2, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, у зв'язку з чим позивачка звернулася до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради і Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання цього нерухомого майна спільно набутим та визнання за нею права власності на 1/2 частину цього майна на підставі ст. ст. 1216, 1261 ЦК України.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, що діяв до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ст. 60 СК України, що регулює подружні відносини з 01 січня 2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Згідно до п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

А відповідно до глави 13 вказаного Порядку нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

В п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Між тим, наведені обставини справи, вимоги закону і роз'яснення Верховного Суду України суд не врахував та не встановив часу придбання спірного майна, кола всіх спадкоємців, що прийняли спадщину, і до участі у якості відповідачів у цій справі їх не залучив, в тому числі, попередню дружину спадкодавця - ОСОБА_6, яка вважаючи, що частина спірного майна була придбана до 1996 року під час її шлюбу з ОСОБА_4, зверталася до суду з заявою про залучення її до участі у справі, але ухвалою суду в задоволенні такого клопотання було відмовлено, чим були порушенні її процесуальні права щодо надання своїх доказів в спростування заявленого позову.

Крім того, суд не з'ясував, що перешкоджає позивачці отримати свідоцтво про право на спадщину після спливу встановленого законом шестимісячного строку, який ще не настав, дійшовши при цьому передчасного висновку про необхідність вирішення вказаного питання лише в судовому порядку шляхом попереднього визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного майна з посланням у своєму рішенні на неможливість нею захистити свої законні права на спірне майно через нотаріальну конторуза відсутності письмової відмови нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії, що є припущенням суду без підтвердження відповідними доказами, на чому не може ґрунтуватися рішення суду.

За таких обставин, підстави для задоволення заявлених позивачкою вимог на цей час відсутні, тому рішення суду, як ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову згідно ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: