У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Національного університету водного господарства та природокористування про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 7 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив стягнути з Національного університету водного господарства та природокористування на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 26 153,55 грн; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Позов мотивовано тим, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2013 року у справі №569/15371/13-ц ОСОБА_5 поновлено на посаді заступника начальника юридичного відділу Національного університету водного господарства та природокористування. Поновлення на роботі відбулось 4 листопада 2014 року лише після звернення позивача до Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції. Рішення про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню та є обов'язковим до виконання на всій території України. Оскільки адміністрація університету протягом року безпідставно не поновлювала позивача та не допускала до роботи, відповідно до ст. 236 КЗпП України з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Крім того, відповідач своїми незаконними діями, які виразились в ігноруванні виконання рішення суду завдав позивачу моральної шкоди, яку останній оцінив у суму 5000 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Національного університету водного господарства та природокористування на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 26 153,55 грн; в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 7 квітня 2015 року апеляційну скаргу відповідача задоволено. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з його доведеності та наявності вини відповідача у несвоєчасному поновленні ОСОБА_5 на попередній посаді. Відповідачем не дотримано вимог законодавства, що регулюють негайне поновлення на роботі звільненого працівника

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у позові суд апеляційної інстанції виходив з того, що за заявою ОСОБА_5 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції 28 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження та запропоновано відповідачу виконати рішення суду в добровільному порядку. Наказом № 696 від 30 жовтня 2014 року Національного університету водного господарства та природокористування добровільно поновлено ОСОБА_5 на посаді заступника начальника юридичного відділу. Позивач звернувся з виконавчим листом до відділу державної виконавчої служби лише через 371 день після постановлення рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2013 року про поновлення його на роботі, тому вина відповідача у невиконанні рішення суду відсутня, оскільки таке невиконання відбулося з вини самого ОСОБА_5

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 29 жовтня 2013 року ОСОБА_5 поновлений на посаді заступника начальника юридичного відділу Національного університету водного господарства та природокористування, стягнуто на його користь 7255,33 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 500 грн. моральної шкоди та судові витрати.

Виконавчий лист у справі ОСОБА_5 отримав 23 грудня 2013 року. Разом з тим, звернувся до відділу виконавчої служби із заявою про його примусове виконання лише у жовтні 2014 року.

За заявою ОСОБА_5 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції 28 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження та запропоновано Національному університету водного господарства та природокористування виконати рішення суду в добровільному порядку.

Наказом Національного університету водного господарства та природокористування №696 від 30 жовтня 2014 року позивача поновлено на посаді заступника начальника юридичного відділу.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції, крім іншого послався на те, що рішення суду першої інстанції про поновлення позивача на роботі не містило вказівки на те, що воно допускається до негайного виконання в частині поновлення на роботі.

Разом з тим, апеляційним судом не враховано, що негайне виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника визначено законом, зокрема ч.5 ст.235 КЗпП України і не зазначення у рішенні суду про таке виконання не є підставою для не поновлення працівника.

Відповідно до ст.ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, за затримку виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі законодавством передбачено відповідальність.

Вирішуючи даний спір та ухвалюючи рішення про відмову задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, апеляційний суд не врахував, що негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ про поновлення на роботі незалежно від відкриття виконавчого провадження, а тому дійшов до помилкового висновку про те, що вини відповідача у затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі немає, оскільки останній не скористався своїм правом та не вчинив всіх необхідних дій, передбачених чинним законодавством для отримання виконавчого листа та виконання рішення суду в частині поновлення на роботі в примусовому порядку

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановивши фактичні обставини справи, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам, правильно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Апеляційний суд вказаних обставин та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не врахував, помилково скасувавши рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин, рішення апеляційного суду слід скасувати з підстав, передбачених ст.339 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 7 квітня 2015 року скасувати, рішення Рівненського міського суду від 23 лютого 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська