РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування фіктивним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів та просить визнати правочини, а саме укладання договору дарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 № 4-2216 від 08.12.2011 р., між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 № 5-246 від 29.03.2013 р. фіктивними, тобто такими що вчиненні без наміру створення правових наслідків; визнати договір дарування № 4-2216 від 08.12.2011 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори - ОСОБА_7 - недійсним; визнати договір дарування № 5-246 від 29.03.2013 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори - ОСОБА_8 - недійсним, стягнути з відповідачів судові витрати.

При цьому посилається на те, що вона на праві спільної часткової власності є власником частки квартири у розмірі 556/1000 за адресою: АДРЕСА_1. Інша частка у розмірі 444/1000 даної квартири належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 08.12.2011 року, яку їй подарувала попередній власник ОСОБА_5

29.12.2011 року вона отримала лист від ОСОБА_5 - тодішньої власниці частки квартири про свій намір продати свою частку квартири та про її першочергове право на її купівлю й 10.01.2012 року вона повідомила ОСОБА_5 щодо свого наміру придбати її частку квартири. Проте, їй стало відомо, що 08.12.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які перебувають у родинних стосунках, вже був укладений договір дарування № 4-2216. Згодом, їй стало відомо, що ОСОБА_3 відмовилася від продажу частки подарованої їй квартири, а отже і запропонованих їй коштів і просто «подарувала» її невідомій для неї особі - ОСОБА_6Є, яка займається ріелторством. Даний факт є засвідчений договором дарування №5-246 від 29.03.2013 року.

ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не здійснили жодних дій на виконання даного правочину, а саме: в квартирі ніхто не прописаний й ніхто не проживає. В звязку з чим вважає що договір дарування від 08.12.2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є фіктивним, оскільки укладений з недодержанням вимог ч.1 ст.203 ЦК України, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину нормам ЦК України.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно розпорядження органу приватизації № 65892 від 10.10.1995 року ОСОБА_1, ОСОБА_9 на праві спільної часткової власності в рівних частках належить 556/1000 частин квартири спільного заселення за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування № 4-2216 від 08.12.2011 р., що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, який посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори - ОСОБА_7, ОСОБА_5 дарує безоплатно, а ОСОБА_3 приймає в дар 444/1000 частин квартири спільного заселення під № 72 у будинку під № 10 по вул. Юрія Олеші в м.Одесі, житловою площею 27,3 кв.м., загальною площею 37,71 кв.м. Вказаний договір було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.12.2011 р.

29.03.2013 р. відповідно до договору дарування № 5-246, що посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, ОСОБА_3 передає у власність безоплатно, а ОСОБА_6 приймає в дар 444/1000 частин квартири спільного заселення під № 72 у будинку під № 10 по вул. Юрія Олеші в м.Одесі, житловою площею 27,3 кв.м., загальною площею 37,71 кв.м.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Таким чином судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_5 на момент укладання договору дарування з ОСОБА_3 була власницею 444/1000 частин квартири спільного заселення під № 72 у будинку під № 10 по вул. Юрія Олеші в м.Одесі на підставі свідоцтва про право власності від 16.10.2008 р. за реєстровим № 8-22236 та свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою одеською державною нотаріальною конторою 01.02.2001 р. за реєстровим № 3-221 та відповідно до вимог чинного законодавства України розпорядилася цією часткою квартири. Набувши право власності на вказану частку квартири відповідно до договору дарування від 08.12.2011 р. ОСОБА_3 в свою чергу правомірно відповідно до вимог чинного законодавства 29.03.2013 р. уклала договір дарування за реєстровим № 5-246 з ОСОБА_6 Вказані договори сторонами було повністю виконано.

Посилання позивачки на те, що відповідачі не здійснили жодних дій на виконання оскаржуваних правочинів, оскільки в квартирі ніхто не прописаний та ніхто не проживає, тому договори є фіктивними не ґрунтується на законі.

Доказів, які б свідчили про те, що спірні договори дарування вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, тому є фіктивними, а також що при укладанні договору були порушені вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України позивачем суду не надано.

Таким чином, оскільки оскаржувані договори дарування були укладені відповідно до вимог чинного законодавства України, повністю сторонами виконані та не суперечить ст.ст. 203, 215 ЦК України тому в задоволенні позову слід відмовити.

Крім того позивачка не була учасником оскаржуваних правочинів та вони будь-яким чином не порушують права та охоронювані законом інтереси позивачки.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 234, 317, 319, 321, 717, 719, 722 ЦК України та ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування фіктивним відмовити.

Рішення може бути оскаржено, про що протягом десяти днів з дня проголошення подається апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу потягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

23.09.2015