У Х В А Л А

Іменем України

13 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання прав на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 7 липня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

24.12.2013 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким. 15.05.2008 сторони уклали шлюб, а приблизно у вересні 2013 р. шлюбні відносини між ними припинилися, сторони стали проживати окремо і згодом розірвали шлюб. Утім, хоча шлюб був зареєстрований лише 15.05.2008, сторони фактично проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з початку 1998 року. За час спільного проживання до офіційної реєстрації шлюбу сторони як подружжя піклувалися одне про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, придбавали в інтересах сім'ї майно. У сторін народилися троє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 Тобто, між сторонами існували стосунки, що притаманні подружжю, факт спільного проживання сторін сім'єю до офіційної реєстрації шлюбу може бути підтверджено й іншими доказами.

На початку 1999 року сторони переїхали на постійне проживання до м. Ужгорода, мали певні заощадження, позивач почав працювати на ринку «Білочка» продавцем. Приблизно восени 2000 року сторони купили квартиру АДРЕСА_1 за 4000,00 дол. США (що на час подачі позову за валютним курсом 1 дол. США/7,993 грн становило 31972,00 грн), після чого на її ремонт витратили ще близько 2000,00 дол. США. На час придбання квартири у позивача був лише паспорт громадянина СРСР, що перешкоджало оформленню на його ім'я відповідних документів, тому договір купівлі продажу та право власності на квартиру були оформлені на ім'я відповідача. Враховуючи, що сторони проживали фактично однією сім'єю, придбану квартиру вони вважали спільною сумісною власністю. Після припинення спільного проживання та переїзду відповідача до іншого житла, відповідач повідомив, що квартира є його, а не спільною сумісною власністю, а також забрав усі документи, що стосуються реєстрації шлюбу, народження дітей і придбання квартири.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, ці положення закону узгоджуються з нормами ст. 368 ч. 4 ЦК України. Проте, квартиру було придбано у 2000 році, тому до спірних правовідносин належить застосовувати положення чинного на той час законодавства, а саме ст. 16, ст. 17 ч. 1 Закону України «Про власність», відповідно до яких майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Рівність прав кожного з подружжя (в т.ч., фактичного подружжя) на набуте у спільну сумісну власність майно передбачена і положеннями ст.ст. 63, 70, 74 СК України. Таким чином, згідно зі ст. 17 ч. 1 Закону України «Про власність» і ст. 74 СК України спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності незалежно від факту реєстрації відповідного права на ім'я відповідача.

Оскільки відповідач заперечує набуття сторонами квартири у спільну сумісну власність під час проживання однією сім'єю без офіційної реєстрації шлюбу, від врегулювання спірних питань у позасудовому порядку ухиляється, позивач вимушений на захист своїх прав заявити вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін та про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив: встановити юридичний факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з початку 1998 року до 15 травня 2008 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.07.2015 позов задоволено частково: встановлено юридичний факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 1 січня 2004 року до 15 травня 2008 року, у решті позову відмовлено.

Позивач рішення суду оскаржив, вважає його незаконним та необґрунтованим. На думку апелянта, суд не мав підстав відмовляти в задоволенні вимоги про встановлення юридичного факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з початку 1998 року до 01.01.2004 через відсутність у законодавстві відповідного правового інституту, оскільки Постанова Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» передбачала можливість вирішення спорів щодо поділу майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, за правилами ст. 17 ч. 1 Закону України «Про власність» та відповідних норм ЦК України. Суд необґрунтовано вважав факт спільного проживання сторін сім'єю до реєстрації шлюбу недоведеним, оскільки у фактичного подружжя в той період народилися двоє дітей, позов був доведений й іншими доказами. Враховуючи, що майно було придбане сторонами за спільні кошти у спільну сумісну власність саме під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а твердження про придбання відповідачем квартири за власні кошти необґрунтоване, суд не мав підстав відмовляти і у вимогах про визнання квартири спільною сумісною власністю сторін та визнання права власності позивача на 1/2 частину квартири. Апелянт просить рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Васильчука Андрія Юрійовича, які апеляцію підтримали, відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Ентеля Станіслава Михайловича, які апеляцію не визнали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для встановлення юридичного факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу до 01.01.2004 та з відсутності підстав для задоволення майнових вимог позивача. Рішення суду правильне по суті, узгоджується з вимогами закону та відповідає обставинам справи.

Спірні правовідносини регулюються нормами законодавства про шлюб, сім'ю та у відповідній частині нормами цивільного законодавства щодо права власності, що було чинним на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Відповідно до ст. 4 ЦК Української РСР (1963 р.), цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок інших дій громадян.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема, з угод; правомірність набуття права власності та володіння майном презюмуються; набуте в законний спосіб право власності підлягає захисту (ст. 41 Конституції України, ст. 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 4, 12, 13, 48, 49 Закону України «Про власність» (Закон № 697-ХІІ)). За приписами Закону № 697-ХІІ, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КШС України (ст. 16); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі (ст. 17 ч.ч. 1, 2).

КШС України (ст.ст. 2, 6, 6-1, 12, 13), який діяв до 01.01.2004, установлював, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану; реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей, тільки такий шлюб породжує права і обов'язки подружжя, час виникнення цих прав і обов'язків визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану; при здійсненні прав і виконанні обов'язків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержувати законів.

Відповідно до СК України, який набрав чинності з 01.01.2004, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, сім'я створюється на підставі шлюбу, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 ч.ч. 2, 4); особи, які проживають однією сім'єю, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі (ст. 9 ч. 2); шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ст. 21 ч.ч. 1, 2); державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства (ст. 27 ч. 1); якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 ч. 1).

До набрання чинності СК України правовий інститут проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений. ЦПК України (1963 р.) передбачав можливість встановлення судовим порядком як факту, що має юридичне значення, перебування у фактичних шлюбних відносинах лише у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не міг бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя (ст. 271, ст. 273 ч. 1 п. 5), а Верховний Суд України в п. 11 постанови Пленуму від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» свого часу роз'яснив, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану; в інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Наявні матеріали справи вказують на те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 щонайменше з другої половини 1998 року проживали разом, у них у м. Ужгороді ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4, сторони 15.05.2008 зареєстрували в м. Ужгороді шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_5 (а.с. 30-33 та ін.). На факт проживання з позивачем з 1999 року «у громадянському шлюбі» вказувала і ОСОБА_2 в позовній заяві про розірвання шлюбу, її позов рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.11.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 08.05.2014, був задоволений, шлюб був розірваний, дітей було залишено на проживанні з матір'ю (а.с. 35-38). Документально підтверджується, що позивач є громадянином Республіки Азербайджан, має посвідку на постійне проживання в Україні, обидві сторони зареєстровані у АДРЕСА_1, проте, як було визнано під час апеляційного розгляду справи, наразі в цій квартирі проживає ОСОБА_2 з дітьми, а позивач винаймає квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 6, 34 та ін.).

14.10.1998 ОСОБА_2 отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом за померлою ОСОБА_9 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 39). ОСОБА_2 була зареєстрована в зазначеній квартирі з 1995 року, 19.10.2000 була знята з реєстрації, 20.10.2000 видала довіреність ОСОБА_10 на продаж успадкованої квартири, а 19.12.2000 ця квартира буда продана ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за 6112,00 грн, при цьому, в п. 3 договору купівлі-продажу вказано, що продавець отримав від покупців гроші повністю до підписання договору (а.с. 48, 49 та ін.).

13.11.2000 ОСОБА_13 продав ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 13263,00 грн, право власності на придбане майно було зареєстровано за покупцем 25.01.2001 (а.с. 40).

За змістом ст.ст. 21, 22, 32, 51, 68 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 15 та інших норм КШС України, особа є вільною у здійсненні свого права на створення сім'ї, в укладенні шлюбу та, водночас, повинна дотримуватись закону, діяти добросовісно, розумно, відповідально, не завдаючи шкоди законним правам інших осіб, зокрема, другого з подружжя.

Та обставина, що сторони щонайменше з другої половини 1998 року і до моменту реєстрації 15.05.2008 шлюбу проживали однією сім'єю, але не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі, підтверджується матеріалами справи, не викликає сумнівів як така, як факт, що мав місце в дійсності. Поряд із цим, діючи на свій розсуд і не реєструючи шлюб сторони не врегулювали свої відносини відповідно до закону, тому таке спільне проживання не породило цивільних прав і обов'язків саме подружжя (не є юридичною підставою для цього), а для встановлення судовим порядком до запровадження законом відповідного правового інституту факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу передбачених законом підстав немає. Таким чином, відсутній в юридичному розумінні факт проживання сторін однією сім'єю без шлюбу між собою у період до 01.01.2004.

Наведені вище обставини та положення закону виключали для ОСОБА_1 і ОСОБА_2 можливість настання правових наслідків у вигляді набуття прав і обов'язків, зокрема, майнових (ст.ст. 22, 28, 29 та ін. норми КШС України), що належать подружжю, на момент укладання 13.11.2000 договору купівлі-продажу спірної квартири. У подальшому щодо цієї квартири (прав на неї) угоди між сторонами не укладалися. Тим часом, саме з факту в юридичному розумінні проживання сторін однією сім'єю, але без перебування у шлюбі між собою виходив позивач, мотивуючи свої вимоги, саме цей факт просив встановити на момент придбання спірної квартири як підставу для подальшого визнання права спільної сумісної власності подружжя та, відповідно, визнання свого права власності на половину спірного майна. Наведене вже само по собі виключало можливість задоволення позову з тих підстав і щодо того предмету, як він був заявлений.

В силу викладеного вище, не ґрунтується на законі й пов'язування чинних у різний час положень ст. 74 СК України та ст. 16, ст. 17 ч. 1 Закону № 697-ХІІ для обґрунтування майнових вимог позивача. По-перше, на момент придбання спірної квартири сторони не були подружжям, членами сім'ї в юридичному значенні, тоді як указані норми Закону № 697-ХІІ регулюють питання права власності подружжя та права спільної власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї. По-друге, посилання тільки на роз'яснення, що містяться в абзаці 1 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» залишає поза увагою його взаємозв'язок з положеннями абзацу 2 цього пункту, які вказують на необхідність врахування передбаченого законом випадку можливості встановлення фактичних шлюбних відносин без реєстрації шлюбу, крім того, положення постанови не мають нормативного характеру та втратили чинність на підставі постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». По-третє, і посилання на вищевказані норми Закону № 697-ХІІ у контексті роз'яснень, наданих Верховним Судом України у п. 5 постанови Пленуму цього суду від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», передбачає при визначенні у спірному випадку частки позивача в спільному майні необхідність з'ясування ступеня його трудової участі у набутті майна, участі коштами тощо.

За змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.03.2015 у справі № 6-211цс14, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01.01.2004 особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення ч. 1 ст. 24 КШС України, ч. 1 ст. 17 Закону № 697-ХІІ вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 і від 22.12.1995 № 20. Підстав для відступу від указаної правової позиції апеляційний суд не знаходить (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

У справі відсутні докази, які б підтверджували трудову та/або грошову участь позивача у придбанні спірної квартири. Апеляційному суду позивач пояснив, що по переїзді до Ужгорода та на час придбання квартири не працював офіційно і не може підтвердити місце своєї роботи у відповідний період, її характер, одержану оплату праці та, зрештою, характер і обсяги інших своїх доходів, майновий стан і т.ін. Твердження про придбання квартири за 4000,00 дол. США теж не можуть братися до уваги, оскільки договір про купівлю квартири виражений у гривнях, ніким не оспорювався і є чинним. Немає й доказів про наявність у позивача об'єктивних перешкод для участі в цьому договорі, про відсутність у нього необхідних документів щодо особи тощо, немає даних і про перешкоди для подальшого оформлення прав позивача на квартиру (частку в ній) у разі наявності підстав для цього шляхом укладання відповідної угоди з відповідачем. Отже, відповідні доводи позову є припущеннями, на яких доказування ґрунтуватися не може (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Натомість доводи відповідача про наявність у нього коштів для придбання квартири значною мірою заслуговують на увагу. Так, хоча твердження відповідача про продаж квартири в Дніпропетровську за 6000,00 дол. США не може бути враховане з тих самих причин, що і подібне твердження позивача, пояснення про те, що одержання коштів за продану квартиру було обумовлене зняттям її з реєстрації у квартирі і по виконанню цієї умови гроші були одразу виплачені узгоджується із хронологією відповідних подій та зі змістом укладеного за дорученням відповідного договору у відсутність власника квартири, яким зафіксовано одержання продавцем оплати за квартиру до моменту підписання договору, проте, без вказівки на фактичний час передачі коштів, що вимогам закону та поясненню відповідача, який принаймні в листопаді 2000 року вже був в Ужгороді і купив іншу квартиру, не суперечить. Ці доводи протилежною стороною не спростовані.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірна квартира належала відповідачу до одруження з позивачем, а тому відповідно до ст. 24 ч. 1 КШС, інших норм закону є його власністю, право на яку підлягає захисту. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу, здійснення особою на власний розсуд права на захист і розпорядження своїми цивільними та процесуальними правами, виконання позивачем свого обов'язку щодо належного доведення позову (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч.ч. 1, 2, 3, ст. 11 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 57-60 ЦПК України), суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість та недоведеність позову в частині, в якій у ньому було відмовлено, і мав підстави віддати перевагу доводам і доказам, наведеним у запереченнях позову відповідачем.

Відтак, рішення ухвалено судом першої інстанції з дотриманням вимог закону, з урахуванням правової позиції, викладеної в прецедентному судовому рішенні, чого доводи апеляції не спростовують, окремі неточності, на які вказує апелянт, на законність і обґрунтованість по суті рішення суду не впливають, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 7 липня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскар¬жена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді