Справа № 159/4031/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І.М.
Провадження № 22-ц/773/1569/15 Категорія: 59 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Мудренко Л.І., Матвійчук Л.В.,

при секретарі - Губарик К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області про визнання дій незаконними та зобов'язання до вчинення дій, позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 до виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області про визнання дій незаконними та зобов'язання до вчинення дій, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду від 09 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 09.09.2015 року в задоволенні позову позивача ОСОБА_1 та третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позовів ОСОБА_1, ОСОБА_2, суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що позивач та третя особа із самостійними вимогами не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що їх волевиявлення щодо оформлення за ними права власності на 28/100 та 72/100 частин відповідно житлового будинку АДРЕСА_1 не було вільним, а тому суд прийшов до висновку, що підстави для зобов'язання відповідача внести відповідні зміни у рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради № 288 від 14.07.2011 року, на підставі якого було оформлено право власності на вказані частини житлового будинку за позивачем та третьою особою із самостійними вимогами, відсутні.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та нормам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що виконавчим комітетом Ковельської міської ради на підставі заяв громадян, представлених документів і висновку комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» було прийняте рішення № 288 від 14.07.2011 року «Про оформлення права власності на житлові будинки, кооперативні квартири, гаражі, будівлі та споруди», яким оформлено право власності за ОСОБА_2 на 72/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.22).

З витягу з Держреєстру речових прав на нерухоме майно від 13.01.2015 року № 32152883 та Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держреєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 13.01.2015 року № 32153387, виданого реєстраційною службою Ковельського МРУЮ Волинської області за заявою ОСОБА_2 від 13.01.2015 року, вбачається, що останній є власником 72/100 часток вищевказаного домоволодіння, а позивач - 28/100 його часток. Вищевказане домоволодіння перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15.08.2011 року. Рішення про держреєстрацію було прийняте після подання реєстраторові як документа, що посвідчує особу позивача - паспорта позивача та даних про присвоєння позивачеві ідентифікаційного номера. Як підставу виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності та рішення № 288. Відповідно, дата внесення запису щодо третьої особи у цьому реєстрі - також - 15.08.2011 року із подачею документа, що засвідчує особу третьої особи - ОСОБА_2 - паспорта, а не довіреності його представника. Як підставу виникнення права власності також зазначено свідоцтво про право власності та рішення № 288.

Та обставина, що як позивач, так і третя особа із самостійними вимогами 24.02.2015 року звернулись до відповідача, кожен зокрема, із заявами про внесення змін у рішення № 288, стверджується копіями заяв, що мають відмітку про дату їх реєстрації відповідачем, наданими суду відповідачем - 24.02.2015 року (а.с.20, 21). У вказаних заявах як позивач, так і третя особа із самостійними вимогами просили відповідача внести зміни до рішення № 288 від 14.07.2011 року такого характеру, щоб за позивачем було визнано право власності на 72/100 часток вказаного вище домоволодіння, а за третьою особою - на 28/100.

За змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Як зазначено у ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Позивачу та третій особі із самостійними вимогами відповідачем було листом № Ш - 127/2 від 30.03.2015 року відмовлено у задоволенні їх заяв (повторних) про внесення змін у рішення № 288 від 14.07.2011 року, що стверджується таким листом, наданим суду позивачем (а.с.2).

У своїй заяві від 17.02.2015 року, що надійшла до відповідача 24.02.2015 року, позивач прохання про внесення змін у вказане рішення мотивувала тим, що воно прийняте без її волевиявлення, так як вона заяви про оформлення за нею права власності на 28/100 часток домоволодіння у 2011 року відповідачеві не подавала.

У своїй заяві від 17.02.2015 року третя особа із самостійними вимогами вказує, що рішення прийняте хоча і з врахуванням наданої ним довіреності конкретній особі та за заявою останньої, однак, внаслідок розгляду заяви його представника, що не відображала дійсного його волевиявлення. Тобто, останній у вказаній заяві покликається на невірне відображення його представницею ОСОБА_4 його волі і на зловживання з боку останньої.

Місцевий суд дослідивши надані в судовому засіданні докази та встановлені обставини, прийшов до висновку, що право власності як позивача так і третьої особи із самостійними вимогами за рішенням № 288 від 14.07.2011 року вже зареєстроване у встановленому законом порядку і реєстраційна служба підтверджує це відповідними витягами, тому відповідач правомірно прийшов до висновку про відсутність можливостей та підстав для внесення запропонованих заявниками змін у рішення.

За наявності необхідних доказів в розглядуваному випадку може йтися про визнання незаконним і скасування оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування, а не про внесення в нього змін, як про це просять позивач і згадана третя особа. Доказів того, що їм належать у власності на зазначений житловий будинок 28/100 і 72/100 його частин, відповідно, а не навпаки, ними не надано.

Тому за наведених обставин вимоги позивача і третьої особи щодо внесення змін в згадане рішення, яке реалізоване шляхом проведення державної реєстрації за ними права спільної часткової власності на вказаний житловий будинок у зазначених в цьому рішенні частках, не можуть бути задоволені.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що Тимчасове положення на підставі якого позивач та третя особа із самостійними вимогами просили відповідача внести зміни у згадане рішення, втратило свою чинність 01.01.2013 року, що виключає можливість застосування цього нормативно-правового акту.

Виходячи з наведеного, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду від 09 вересня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: