Справа № 453/171/15 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/783/5927/15 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 31 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та 1/2 земельної ділянки площею 0,1086 га, наданої для ведення особистого селянського господарства у с.Деревач Пустомитівського району Львівської області, кадастровий № НОМЕР_1, вирішено про стягнення судових витрат та в решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник відповідача - ОСОБА_3, просить заочне рішення в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 скасувати та у цій частині у задоволенні позову відмовити.

Вважає рішення незаконним,оскільки ним порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Обгрунтовує скаргу тим, що суд не з`ясував, що спірне майно - будинок, є спільною сумісною власністю подружжя, позивач не надала жодних доказів про те, що спірний будинок побудований чи куплений під час перебування у шлюбі з ним. Будинок побудований у 1954 році його дідом та бабою, він вступив у володіння спадковим майном, проживав у такому, а згодом оформив право власності на такий, суд невірно з`ясував обставини у справі, висновки суду не відповідають обставинам справи, на дакази, що будинок побудований у 50-х роках, суд першої інстанції не звернув уваги і при подачі заяви про перегляд заочного рішення.

Заслухавши відповідача ОСОБА_2, в інтересах якого подано апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_4, її представників згідно довіреності - ОСОБА_5, ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що під час перебування в шлюбі сторонами було придбане наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1086 га, надана для ведення особистого селянського господарства у с. Деревач Пустомитівського району Львівської області. Зазначені обставини суд вважав підтвердженими копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно та копією державного акта на право власності на земельну ділянку, а тому прийшов до висновку, що оскільки між сторонами шлюбний договір не укладено, домовленості між ними щодо визначення часток у спільній сумісній власності немає, майно придбане під час перебування у шлюбі, тому вирішив залишити таке у спільній частковій власності та розділити порівну по ? частині кожному з подружжя.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про поділ житлового будинку колегія суддів погодитись не може, враховуючи наступне.

Як видно з вимог за позовною заявою позивачки ОСОБА_4, така просила поділити спільно набуте майно подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1086 га., для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с.Деревач Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер НОМЕР_1, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину дошок необрізних, що складає 20м куб., та зобов`язати відповідача компенсувати їй вартість ? частини неподільного майна - комплекту музичної апаратури в розмірі 29 750,00 грн.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у позові в частині поділу спільної сумісної власності - дошок необрізних та комплекту музичної апаратури, суд першої інстанції зазначив про відсутність доказів щодо придбання цього майна у шлюбі та оскільки в цій частині сторони з вирішенням цих позовних вимог погодились, рішення суду переглядається лише в частині задоволення позовних вимог щодо поділу спірного будинку, апеляційна скарга відповідача стосується лише цієї частини вирішених позовних вимог та сторона позивача рішення не оскаржувала, апеляційної скарги не подавала.

У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема п. 23, передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

За змістом ч. ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Як видно зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.03.2008 року, спірний будинок у АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому від 30.01.2008 року /а.с.6/.

Досліджуючи обставини щодо обсягу спільного майна подружжя, суд першої інстанції вважав встановленою ту обставину, що спірне майно - житловий будинок з господарськими будівлями, був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, про що зазначив у рішенні /а.с.34/. Однак, зазначена обставина не відповідає дійсності та спростовується наступним.

Як видно з витягу погосподарської книги №2 Опорецької сільської ради за 1986-1990 р.р., у домогосподарстві № 81 станом на 1986 р. головою такого був ОСОБА_2, за ним числився житловий будинок збудований у 1956 році по АДРЕСА_1, та до того часу головою даного домогосподарства була його бабуся ОСОБА_7, яка померла у 1985 році /а.с.50/.

Як видно з рішення виконавчого комітету Опорецької сільської ради Сколівського району Львівської області № 8 від 30.01.2008 року «Про оформлення права власності на житловий будинок у АДРЕСА_1», вирішено оформити право власності та видати свідоцтво на право власності на цей житловий будинок на ОСОБА_2 /а.с.65/. Як встановлено дане рішення є чинним та ніким не оскаржувалось, та на підставі цього рішення і видано свідоцтво про право власності на житловий будинок.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про придбання будинку сторонами за час перебування у шлюбі не відповідає дійсним обставинам справи та спростований вищенаведеним. Окрім того, матеріали справи не містять жодних доказів про те, що житловий будинок на час оформлення права власності у 2008 році був відмінним від того, який рахувався згідно погосподаських книг за відповідачем та збудований його бабусею.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивачка зазначає про те, що після реєстрації права власності на будинок в період шлюбу з 2008 року по 2012 р. вона вклала значну частину позичених їй коштів у поліпшення умов проживання у будинку для здійснення капремонту, облаштування водопостачання, електропостачання, опалюваної системи та ін., а тому вважає, що вартість будинку збільшилась та вона правомірно претендує на ? частину такого.

Зазначене на увагу не заслуговує, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів про те, що сторона позивача істотно збільшила цінність спірного будинку виключно власними затратами та ці затрати перевищують покладений на сторону обов`язок з утримання житла, передбачений ст. 156 ЖК України, окрім того, матеріали справи не містять і доказів того, що позивач проживала у спірному будинку. Як видно з відомостей про реєстрацію, згідно паспортних даних, така зареєстрована у АДРЕСА_2.

Враховуючи наведене, доводи апелянта щодо зроблених судом першої інстанції висновків про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, не відповідає дійсним обставинам справи, не підтверджений жодними належними та допустимими доказами, а тому у цій частині вирішених позовних вимог рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні цієї частини вимог. В решті вирішених вимог, які сторонами не оскаржуються, рішення слід залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.ст. 314, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 31 березня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 скасувати та в цій частині у задоволенні позову відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскарженим в касаційному порядку протягом двадцяти днів подачею касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.