Справа № 524/3399/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.15 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді - Середи А.В.,

при секретарі - Кот А.А.

з участю позивача ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, визнання припиненим права іпотеки, -

В С Т А Н О В И В

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що 26 грудня 2008 року уклала з відповідачем договір позики, у відповідності до якого отримала від останнього в борг 65 000 гривень зі строком повернення до 26 грудня 2009 року.

Згідно п. 4 цього договору, позивачка зобов'язалась сплачувати відповідачу за користування утриманими грошовими коштами 3 % в місяць, що становило 36 % річних. В якості забезпечення своїх зобов'язань за цим договором, передала відповідачу в іпотеку квартиру в якій проживала. Згодом до зазначеного договору позики укладались додаткові угоди, якими змінювались суми боргу та процента ставка, при цьому кошти вона від відповідача отримувала лише одноразово 26 грудня 2008 року. Просила стягнути з відповідача її користь безпідставно отримані кошти у сумі 71 269 грн., визнати припиненими права іпотеки, що виникли на квартиру АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити, вказувала, що отримувала кошти від відповідача лише один раз, а саме 26 грудня 2008 року у розмірі 65 000 грн. під 36 відсотків річних.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримала, наполягала на його задоволені з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не прибув, подав суду письмові заперечення проти позову, просив відмовити у задоволенні позову та слухати справу за його відсутності.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

26 грудня 2008 року сторони уклали договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 в борг 65 000 гривень зі строком повернення до 26 грудня 2009 року під 36 відсотків річних (3% на місць). В якості забезпечення своїх зобов'язань за цим договором, ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 в іпотеку квартиру АДРЕСА_2,

Згодом до зазначеного договору позики укладались додаткові угоди.

Так, згідно додаткової угоди від 26 грудня 2009 року ОСОБА_1 була зобов'язана повернути відповідачу вже 80000 гривень зі сплатою 4% в місяць від 80000 гривень за користування грошовими коштами. Як убачається з відміток відповідача на тексті договору, ОСОБА_1 сплатила йому проценти за користування грошовими коштами по 26 листопада 2010 року. Як убачається зі змісту договору, сума сплачених процентів становить 65000 х 36% + 80000 х 32% = 23400 + 25600 = 49000 гривень.

Згідно додаткової угоди до договору позики від 24 грудня 2010 року ОСОБА_1 була зобов'язана сплачувати ОСОБА_3 за користування грошовими коштами вже 5 % в місяць.

23 грудня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підписали нову додаткову угоду до договору позики, у відповідності до якої сума боргу зросла до 128 000 гривень, а грошове зобов'язання було прив'язано до курсу долара США, зокрема сума боргу стала еквівалентна 16 000 доларів США. При цьому, позивач мала сплачувати вже 6% в місяць за користування грошовими коштами.

З цих же підстав 22 грудня 2012 року підписано додаткову угоду до договору позики, у відповідності до якої сума боргу зросла до 240 000 гривень або еквівалент 30000 доларам США зі сплатою 6% в місяць (72% в рік).

Проценти позивачем сплачено по 20 травня 2013 року. З урахуванням змісту договорів, в період з 26 листопада 2010 року по 20 травня 2013 року було сплачено процентів в розмірі 264360 гривень.

Згідно з договором від 20 грудня 2013 року сума боргу була визначена в 228 000 гривень зі сплатою 5% щомісяця та з вимогою повернути борг в розмірі 28 500 доларів США.

У судовому засіданні допитаний в якості свідка ОСОБА_4, який проживав з ОСОБА_1 в цивільному шлюбі до жовтня 2008 року, від якого вони мають спільну дитину, пояснив, що був присутній на підписанні договору позики між сторонами 26 грудня 2008 року та при укладенні додаткових угод до вищевказаного договору. При цьому, кошти відповідачем надавались позивачу ОСОБА_1, лише один раз 26 грудня 2008 року, у розмірі 65 000 грн. Після цього відповідач ОСОБА_3 кошти позивачу ОСОБА_1 не надав, а лише збільшував суму боргу на папері.

Крім того, у судовому засіданні на підставі ст. 184 ЦПК України, у якості свідка також була допитана позивач ОСОБА_1, яка пояснила, що у 2008 році вона край потребувала коштів, однак отримати кредит у банківській установі не мала можливості, через фінансову кризу, що склалась у світі банки не давали кредити населенню. Не маючи можливості працювати за станом здоровя, вона 26 грудня 2008 року оформила договір позики з відповідачем, оскільки останній запропонував їй дати кошти у борг, при цьому, разом з договором позики з забезпечення виконання зобовязань взятих на себе вона оформила іпотеку на квартиру, в якій проживала. ОСОБА_3 лише один раз давав їй кошти - 26 грудня 2008 року у розмірі 65 000 грн. В подальшому ними у нотаріуса укладались письмові угоди (доповнення до договору позики) однак, коштів від ОСОБА_3 вона більше не отримувала. Вважає, що ОСОБА_3 скористався її тяжким матеріальним становищем та юридичною не обізнаністю, неправомірно отримав від неї зайві грошові кошти на загальну суму 71 269 грн.

Оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, суд зазначає, що між сторонами виникли правовідносини позики, які регламентовано ст.ст. 1046-1051 ЦК України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1051 ЦК України позикодавцю надане право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно до договору позики від 26 грудня 2008 року ОСОБА_1 отримала в позику у ОСОБА_3 65000 грн. Вказане зобовязання було забезпечено шляхом укладення в цей же день - 26 грудня 2008 року договору іпотеки квартири № 23 по вул. Жовтневій б. 31/16 в м. Кременчуці, яка належить на праві власності позивачці. Зазначений факт позивачка не оспорює.

З написів, зроблених рукою відповідача на зворотному боці договору позики від 26 грудня 2008 року вбачається, що ним було отримано відсотки по 26 листопада 2011 року, при цьому сума отриманих відсотків не зазначена. На зворотному боці договору про внесення змін до договору позики від 26 грудня 2008 року, укладеному між сторонами 22 грудня 2012 року, відповідач зазначив, що отримав відсотки по 20 травня 2013 року без зазначення отриманої суми відсотків.

Нотаріально посвідченою заявою від 15 січня 2013 року ОСОБА_3 підтвердив факт здійснення ОСОБА_1 часткового розрахунку за договором позики від 26 грудня 2008 року в сумі 100000 грн. В той же час, вказаним договором встановлено, що відподач передавав в позику позивачці суму в розмірі 65000 грн. Вказана обставина свідчить про те, що сплату процентів сторони здійснювали у відповідності до умов додаткових угод, які встановлювали ці процентні ставки. Це вбачається з наступного підрахунку: за період з 26 листопада 2011 року, дати останнього розрахунку по відсоткам, до 15 січня 2013 року, відповідач мала сплатити такі проценти: 65000 х5% = 3250 гривень. З грудня 2011 року по грудень 2012 року: 65000 х 6%х12 = 46800 гривень, тобто сума процентів за зазначений період є істотно меншою 100 000 гривень, які були сплачені позивачкою в січні 2013 року.

Як убачається з наявних у матеріалах справи документів, відповідач не видав позивачу жодного документу про те, що останній частково погасив суму основного боргу, але за твердженням відповідача, кожного року він, незважаючи на затримок розрахунку з ним та нерегулярну сплату процентів, давав за додатковими угодами позивачу додаткові суми грошових коштів: в грудні 2009 року ще 80 000 гривень, в грудні 2011 року ще 128 000 гривень, в грудні 2012 року ще додатково 240000 гривень, в грудні 2013 року ще додатково 228000 гривень.

З огляду на зміст додаткових договорів та зазначені вище обставини, з огляду на те, що позивачка хворіє на тяжку хворобу, про що відповідач не міг не знати, а також з огляду на відсутність у позивачки відповідних доходів, з яких вона могла би погашати такі борги, суд визнає відповідні пояснення відповідача про надання ним щороку все більших сум в борг позивачу явно надуманими.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що при укладенні додаткових угод 26 грудня 2009 року, 24 грудня 2010 року, 23 грудня 2011 року, 22 грудня 2012 року, 20 грудня 2013 року додаткові грошові кошти реально в борг позивачу не передавались, тобто ці додаткові угоди є безгрошовими.

З огляду на це, суд може прийняти ці додаткові угоди лише в частині встановлення ними нових процентних ставок за договором позики від 26 грудня 2008 року та не приймає ці договори в частині визначення в них нових сум грошового боргу, оскільки це суперечило би ст. 1051 ЦК України.

Позивачем надано розрахунок, який відповідачем не оспорено. Суд вважає такий розрахунок вірним.

Щодо вимог позивача про скасування права на іпотеку, то відповідно до ст. 3 ч. 5 Закоун України «Про іпотеку» іпотека має похідних характер від оснорвного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобвоязвання або до закінчення тсроку дії іпотечного договору. Згідно до п.1 ч.1 ст. 393 ЦК України, 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (іпотеки) припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою (основного зобов'язання). Оскільки основне зобовязання є припиненим шляхом його повного викоання з 22 січня 2013 року, то договір іпотеки від 26 грудня 2008 року щодо обтяження квартири № 23 по вул. Жовтневій б 31/16 в м. Кременчуці слід визнати припиненим внаслідок чого право іпотеки, що виникло з цього догвору слід також византи припиненими.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. ст. 14, 57 - 59, 130, 174, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 1046-1051 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер 252812307 кошти у сумі 71269 (сімдесят одна тисяча двісті шістдесят девять) грн.

Визнати припиненим право іпотеки на квартиру АДРЕСА_3, на підставі договору іпотеки від 26 грудня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5 зареєстрованим у реєстрі за № 16921 від 26 грудня 2008 року.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер 252812307 понесені нею судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп.

Повний текст рішення буде виготовлено 30.10.2015 року.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного ОСОБА_4 Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення суду було постановлено без участі особи, яка його оскаржує апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: