Справа № 530/1181/15-ц
Номер провадження 2/530/573/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2015 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Кравченко М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідачка, ОСОБА_2, в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1, підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши позивача, який підтримав позовні вимоги та третю особу без самостійних вимог, ОСОБА_3 та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги такі, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок № 2450 позивач, ОСОБА_1 має на праві особистої власності житловий будинок, розташований в смт.Опішня, вул..Гоголя, 23, Зіньківського району, Полтавської області (а.с.7).

Відповідно до домової книги в господарстві № 23 по вул.. Гоголя в смт.Опішня, Зіньківського району, Полтавської області, власником якого є ОСОБА_1, зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.36-37).

Як вбачається з довідки Опішнянської селищної ради № 1376 від 03.06.2015 року, в господарстві № 23 по вул.. Гоголя в смт.Опішня, Зіньківського району, Полтавської області, власником якого є ОСОБА_1, зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1- дружина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 - син, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3- не родичка, зареєстрована, але фактично не проживає, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 - онук, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 онук (а.с.12).

В актах обстеження житлових умов заявника також вказано, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована, але не проживає в господарстві № 23 по вул..Гоголя в смт.Опішня, Зіньківського району, Полтавської області (а.с.9-10).

Як вкзав в судовому засідані позивач,ОСОБА_1 та його дружина, третя особа без самостійних вимог, ОСОБА_3 між їх сином та колишньою дружиною, відповідачем по справі, ОСОБА_2 виник конфлік, після чого вона вибула в невідомому напрямку.

Надані позивачем до матеріалів справи акти про непроживання відповідача у житловому будинку від 12.03.2015 р. та 25.05.2015 року не можуть бути прийняті до уваги, оскільки є неналежними доказами обставин, заявлених позивачем як підстава позову.

Позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 притягувалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до рішення Зіньківського районного суду Полтавської області № 530/1733/13-ц від 04.11.2013 року було розірвано шлюб між гр.. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та визначено місце проживання дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 з матір»ю ОСОБА_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком ОСОБА_4 (а.с.11).

Відсутній висновок Органу опіки та піклування при Зіньківській райдержадміністрації та рішення суду про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2.

Позивач вказує, що відповідачка, ОСОБА_2 є колишньою дружиною його сина, ОСОБА_4 і добровільно не бажає знятися з реєстрації.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилався на те, що позивачка не є членом їх сім»ї та більше ніж півроку не проживає в його господарстві. При цьому позивач не обґрунтовував свої вимоги до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позивач вказав, що відповідач відсутня понад один рік в будинку, який належить позивачу на праві власності, та посилався на припинення такого права у відповідача у зв'язку з розірванням шлюбу та вибуттям відповідача на інше постійне місце проживання. Однак ні до судового розгляду ні під час розгляду справи по суті судом не встановлено місце проживання чи перебування відповідачки ОСОБА_2, як не встановлено і того, що вона добровільно залишила вище вказане місце проживання, оскільки там проживає ОСОБА_6, місце проживання якого судовим рішенням від 04.11.2013 року визначено з відповідачкою ОСОБА_2.

В Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, принцип 6, зазначено, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матірю.

У відповідності до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 р. № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначено, що у справах визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Суд критично ставиться до заяви, відповідачки, ОСОБА_2, від 08.09.2015 року, в якій вона визнає позовні вимоги та просить прискорити розгляд справи та не бере її до уваги як доказ, оскільки вона була принесена до суду невідомою особою. А виклик відповідачки здійснювався через публікацію в пресі, (а.с.28-29) через те, що за жодною з відомих суду адрес, повістки ОСОБА_2 не отримала.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак, відповідач не навів суду доказів безпричинного непроживання відповідачки в його будинку понад один рік, як те передбачає ст.405 ЦК України, якою врегульоване питання визнання особи такою, що втратила право користування приватним житлом.

А відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку, квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням.

Відповідно до п. 13 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові втрати у цивільних справах» визначено, що якщо в позовній заяві об»єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов»язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог (або загальною сумою).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 88, 212-223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 24 вересня 2015 року.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_7