АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/166/15 Головуючий: 1 інстанції
· Справа: № 643/8350/14-ц Оксененко В.А.
· Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

За участю секретаря: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі: ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 15 серпня 2007 року між банківською установою ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач) та позичальницею ОСОБА_2 було укладено договір № HAXRRX15620356, згідно якого останній на умовах платності, строковості та цільового використання було надано кредит у розмірі 7 788,00 грн. зі сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12 % річних на суму залишку кредитної заборгованості.

Банківська установа свої договірні зобов'язання за Договором № HAXRRX15620356 від 15 серпня 2007 року, який за згодою сторін складається із заяви позичальниці ОСОБА_2 та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», виконала в повному обсязі, надавши позичальниці ОСОБА_2 кредит у вищезазначеному розмірі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок у філії ВАТ «Укрексімбанк» для розрахунку за придбану побутову техніку.

Проте, на відміну від банківської установи, позичальниця ОСОБА_2 узяті на себе зобов'язання належним чином не виконує та порушує умови кредитного договору щодо погашення заборгованості за кредитом, а також сплати відсотків за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим станом на 16 квітня 2014 року утворилася значна кредитна заборгованість, загальний розмір якої становить 104 040,01 грн. та складається з заборгованості за кредитом в розмірі 7 487,41 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 24 311,84 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 1 771,08 грн., нарахованої банком пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 6 5039,20 грн., а також штрафів: фіксована складова в розмірі 500 грн. та процентна складова в розмірі 4 930,48 грн.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позичальниця ОСОБА_2 у добровільному порядку повертати банківській установі запозичені грошові кошти не бажає, позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь існуючу кредитну заборгованість в загальному розмірі 104 040,01 грн., а також судові витрати, понесені ним по справі.

У судовому засіданні представник позивача - ПАТ КБ «Приватбанк» підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 заявлені банківською установою вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні цих позовних вимог у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки згідно умов укладеного між сторонами кредитного договору кінцевим строком виконання позичальницею ОСОБА_2 узятих на себе зобов'язань з погашення кредиту є 14 серпня 2009 року, однак з позовом до суду позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише 05 червня 2014 року, тобто поза межами загального трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок кредитної заборгованості по Договору № HAXRRX15620356 від 15 серпня 2007 року: 7 487,41 грн. в рахунок тіла кредиту, 24 311,84 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, а також 1 771,08 грн. заборгованості з комісії за користування кредитом.

У задоволенні решти заявлених позивачем - ПАТ КБ «ПриватБанк» вимог судом першої інстанції відмовлено за їх безпідставністю.

При цьому судом першої інстанції вирішено питання й щодо судових витрат по справі, стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача 1 040,40 грн. сплаченого ним судового збору.

В апеляційній скарзі представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ставиться питання про скасування ухваленого районним судом по справі рішення та ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті заявлених банківською установою вимог.

Зокрема, апелянт ОСОБА_3 вказує на те, що позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом після спливу строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, на застосуванні якої наполягав представник позивачки, проте суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на вказану обставину належної уваги не звернув, у зв'язку з чим безпідставно задовольнив заявлені банківською установою позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 нарахованої банківською установою пені та штрафів за їх безпідставністю, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач не представив до суду на підтвердження цих вимог підписаних позичальницею ОСОБА_2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», які є невід'ємною частиною укладеного між сторонами кредитного договору та які б передбачали зазначені штрафні санкції у разі порушення позичальницею узятих на себе зобов'язань щодо своєчасного погашення отриманого кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами та здійснення інших платежів.

При цьому, відмовляючи в застосуванні до спірних правовідносин правил позовної давності, суд першої інстанції послався на те, що жодна із сторін бажання розірвати укладений між ними кредитний договір не виявила та у встановленому чинним законодавством порядку укладену угоду не розірвала.

Однак, із таким висновком районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки цей висновок у даному випадку є помилковим та таким, що не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За змістом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України. Згідно цієї правової норми зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у статті 1054 Цивільного кодексу України.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Поняття позовної давності визначено законодавцем у статті 256 ЦК України.

За змістом вказаної правової норми позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Наслідки спливу позовної давності передбачені законодавцем у ст. 267 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми заява про захист цивільного права або інтересу має бути

прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Проте, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено по справі, 15 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк») та відповідачкою - позичальницею ОСОБА_2 було укладено договір № HAXRRX15620356 (кредитний договір), згідно якого останній на умовах платності, забезпеченості, строковості та цільового використання було надано кредит у розмірі 7 788,00 грн. зі сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12 % річних на суму залишку кредитної заборгованості по кредиту та сплатою щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 186,91 грн. з кінцевим строком повного повернення отриманого кредиту 14 серпня 2009 року.

Вказаний кредитний договір за згодою сторін складається із заяви позичальниці ОСОБА_2 та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка».

За умовами зазначеного кредитного договору позичальниця ОСОБА_2 зобов'язалась погашати отриманий кредит, сплачувати проценти за користування кредитними коштами та винагороду за надання фінансового інструменту щомісячними платежами в розмірі 554,12 грн. у період з «10» по «15» число кожного місяця.

Банківська установа свої договірні зобов'язання за Договором № HAXRRX15620356 від 15 серпня 2007 року виконала в повному обсязі, надавши позичальниці ОСОБА_2 кредит у вищезазначеному розмірі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок у філії ВАТ «Укрексімбанк» для розрахунку за придбану побутову техніку, проте остання узяті на себе зобов'язання не виконала і запозичені грошові кошти в обумовлений сторонами в кредитному договорі строк кредитору не повернула, у зв'язку з чим утворилася кредитна заборгованість, загальний розмір якої за розрахунками позивача станом на 16 квітня 2014 року становить 104 040,01 грн.

При цьому, не зважаючи на те, що строк виконання основного зобов'язання позичальницею ОСОБА_2 за укладеним між сторонами кредитним договором настав ще 14 серпня 2009 року, позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до суду за захистом своїх порушених прав лише у червні 2014 року, тобто поза межами передбаченого ст. 257 ЦК України загального трирічного строку позовної давності, не надавши будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження поважності причин його пропуску.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, зазначеному належної оцінки не надав, у зв'язку з чим безпідставно не застосував до спірних правовідносин правила позовної давності та частково задовольнив заявлені ПАТ КБ «ПриватБанк» вимоги, строк пред'явлення яких до суду вже сплив.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2014 року, ухвалене по справі, не може бути визнано цілком правильним, законним і обґрунтованим, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, скасувавши його в частині, що стосується стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача - ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості за укладеним між сторонами Договором № HAXRRX15620356 від 15 серпня 2007 року, та відмовивши в задоволенні цих позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку з пропуском позивачем передбаченого законом строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Крім того, враховуючи положення ч. 5 ст. 88 ЦПК України, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню й у частині розподілу судових витрат по справі.

Що ж стосується доводів представника позивача - ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що згідно Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) - (далі: Умови), які долучені позивачем до позовної заяви ( а.с. 7-9) та які є невід'ємною частиною укладеного між сторонами Договору № HAXRRX15620356 від 15 серпня 2007 року про надання позичальниці - відповідачці по справі ОСОБА_2 кредиту в розмірі 7 788,00 грн., терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, а також інших платежів та неустойки встановлено сторонами тривалістю 5 років, то ці доводи представника позивача судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки як вбачається з цих Умов, вони підписані Головою Правління Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», однак згідно Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» (пп. 1.1.) тип Банку з Закритого акціонерного товариства на Публічне акціонерне товариство, а в зв'язку з цим і найменування Банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» було змінено за рішенням загальних зборів акціонерів 30 квітня 2009 року з заміною свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи 17.07.2009 року та внесенням відповідних даних до Державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) 21.07.2009 року (а.с. 11, 13), а відтак зазначені Умови за будь-яких обставин не могли існувати на час укладення між сторонами кредитного Договору № HAXRRX15620356, датованого 15 серпня 2007 року, та бути його складовою частиною.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст., 88, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2014 року - змінити.

Скасувати це судове рішення в частині, що стосується стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» кредитної заборгованості по Договору № HAXRRX15620356 від 15 серпня 2007 року, а саме: заборгованості по тілу кредиту, заборгованості по процентам за користування кредитом, а також заборгованості по комісії за користування кредитом, відмовивши в задоволенні зазначених позовних вимог за спливом строку позовної давності.

Скасувати вказане судове рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» сплаченого ним судового збору.

У решті рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2014 року, що стосується відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 на його користь пені та штрафів, нарахованих за порушення останньою узятих на себе кредитних зобов'язань - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: