АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/805/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2959/15Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко Ю. В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого -судді : Чумак О.В.

Суддів: Кривчун Т.О., Карнауха П.М.

при секретарі: Лимар О.М.

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянула у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 серпня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням; зустрічним позовом ОСОБА_4 та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, треті особи - Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, Миргородська міська рада.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Апеляційного суду Полтавської області Чумак О.В., -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4, в т.ч. в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_3, - задоволено.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, вселено в житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 користуватися житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Вирішено питання стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить з підстав порушення норм матеріального права рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на доведеність його вимог та недоведеність позовних вимог ОСОБА_4 за зустрічним позовом.

Колегія суддів, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч. 3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був укладений 27.07.2001 року, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 7, згідно з копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (а.с. 34).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, про що в Книзі реєстрації народжень 15.09.2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 274, відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.35).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 9 липня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом 1-ї Миргородської державної нотконтори, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.6).

Установлено, що в спірній квартирі з грудня 2001 року зареєстрована відповідач ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 - з 05.09.2006 року (а.с.15, 33).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 квітня 2013 року, відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім»єю як подружжя та визнання права спільної сумісної власності на вказану квартиру (а.с.46, 47-48).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04.07.2013 року шлюб, зареєстрований 27.07.2011 року у Великосорочинській сільській раді Миргородського району, актовий запис № 7, між ОСОБА_3, 1978 року народження, та ОСОБА_4, 1982 року народження, які мають одну малолітню дитину припинено внаслідок його розірвання (а.с.7).

Згідно акту обстеження квартири АДРЕСА_1 від 12.07.2013р. встановлено, що ОСОБА_4 з сином в даній квартирі не проживають з 08.07.2013р. (а.с.4-5).

Судом установлено та визнається сторонами, що ОСОБА_4 з сином ОСОБА_5 не проживають у спірній квартирі до цього часу, але в ній знаходяться особисті речі ОСОБА_5, якими він користується під час відвідин батька, що також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Окрім того, згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_11 про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірною квартирою, та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 про вселення разом з сином ОСОБА_5 до квартири, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_4 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 є членами сім»ї позивача та їх виселення з належного йому на праві власності спірного житлового приміщення відбулося з поважних причин.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Окрім того, повага до права людини на житло закріплена у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.ст. 310, 311 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Житло фізичної особи є недоторканним.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як передбачено ст.156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

До членів сім'ї, власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст.64 ЖК України, тобто дружина власника квартири, їхні діти і батьки, а також інші особи.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї, права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї, про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї, власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї, без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, статтею 405 ЦК України втрата права на користування житлом у зв'язку із відсутністю члена сім'ї, понад один рік ставиться у залежність від поважності причин такої відсутності.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що до виїзду ОСОБА_4 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 з належної позивачу ОСОБА_3 квартири вони проживали з ним однією сім'єю, вели спільне господарство та, будучи членами сім'ї власника, були зареєстровані у вказаній квартирі, та на підставі цього дійшов обґрунтованого висновку про те, що дані правовідносин врегульовані ст. 405 ЦК України, а приписи ст.ст.71, 72 ЖК УРСР, які регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, не розповсюджуються на них.

Вірно встановивши фактичні обставини справи, врахувавши пояснення представника органу опіки та піклування, дослідивши наявні у справі докази та покази свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 виселилася із спірної квартири через напружені, конфліктні відносини з позивачем в зв'язку із розірванням шлюбу, що негативно впливали на виховання дитини.

Приймаючи до уваги те, що місце проживання малолітнього ОСОБА_5 визначено за рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 квітня 2014 року з матір'ю ОСОБА_4, та з огляду на малолітній вік дитина сторін не може обирати місце проживання самостійно, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що син не проживав у квартирі батька більше одного року також з поважних причин.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги норми ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, та приписи ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та, оскільки місце проживання малолітнього ОСОБА_5 згідно рішення суду визначене з матірю, позбавлення її права на користування житловим приміщенням призведе і до порушення прав дитини сторін.

З огляду на вищенаведене доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та зводяться лише до незгоди з рішенням суду.

Суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий /підпис/ О.В. Чумак

Судді /підпис/ Т.О. Кривчун

/підпис/ П.М.Карнаух

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області О.В.Чумак