Справа № 365/257/15-ц Головуючий у І інстанції Хижний Р. В.
Провадження № 22-ц/780/5739/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
УХВАЛА

Іменем України

02 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Лівінського С.В., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 07 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: відділ Держземагенства у Згурівському районі Київської області, Згурівська селищна рада Київської області, про визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним:

Він є власником житлової квартири АДРЕСА_1 на підставі договору-купівлі від 28 грудня 2012 року, в якій зареєстровані він та члени його сім'ї. Рішенням Згурівської селищної ради № 112.1-15-24 від 26 листопада 2004 року затверджено технічну документацію з видачі громадянам державних актів на право приватної власності на земельні ділянки в смт. Згурівка, яким остаточно визначені площі та розміри земельних ділянок та прийнято рішення про безкоштовну передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд та ведення особистих селянських господарств. ТОВ «Земля і ринок» доручено виготовити громадянам державні акти. В змісті додатку № 1 до вказаного рішення в графі 39 зазначено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 передано земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площами 0,0496 га сільгоспугіддя, 0,0241 га рілля, під будівлями та іншими угіддями - 0,0254 га, будівництво та обслуговування жилого будинку - 0,0496 га, ведення ОСГ - 0,0000 га. В графі 40 вищевказаного додатку зазначено, що відповідачам також передано земельну ділянку розміром 0,0056 га, з них сільськогосподарські угіддя - 0,0000 га, будівництво та обслуговування жилого будинку - 0,0056 га, для ведення ОСГ - 0,0000 га. При цьому місце проживання землевласників та розташування земельної ділянки зазначено як АДРЕСА_4 без зазначення номера будинку та точної адреси розташування земельних ділянок. В графі №41 зазначені ті ж землевласники, яким передано земельну ділянку розміром 0,0808 га, з них сільськогосподарські угіддя - 0,0808 га, рілля - 0,0808 га, для ведення ОСГ - 0,0808 га. При цьому місце проживання землевласників та розташування земельної ділянки також зазначено як АДРЕСА_4 без зазначення номера будинку та точної адреси розташування земельних ділянок. На підставі вищевказаного рішення Згурівської селищної ради на ім'я ОСОБА_3 виготовлено та видано державний акт серії НОМЕР_1, в якому відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зазначені як співвласники земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,0551 га, яка складається з двох земельних ділянок площами 0,0056 га та 0,0496 га, що розташовані в АДРЕСА_4. При цьому площа зазначена в державному акті не відповідає площі зазначеній в додатку № 1 (0,0496 га + 0,0056 на = 0,0552 га). Крім того на ім'я відповідача ОСОБА_3 виготовлено та видано державний акт серії НОМЕР_2, в якому відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зазначені як співвласники земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0808 га, яка розташована в АДРЕСА_4. Зазначав, що відповідачі в квартирі АДРЕСА_2 не проживають, вони ніколи не були власниками зазначеної квартири. Відсутні документи, які посвідчують право власності відповідачів на житлову квартиру АДРЕСА_3. Згурівська селищна рада у розумінні ч. 3 ст. 42 ЗК України не є власником землі. Вважав, що рішення селищної ради про передачу безкоштовно у власність земельних ділянок прийняте безпідставно. Вказував, що попередньому власнику квартири № 3 Згурівською селищною радою надано дозвіл на розробку технічної документації щодо оренди земельної ділянки присадибної ділянки площею 0,045 га в АДРЕСА_4, а рішенням Згурівської селищної ради від 29 січня 2015 року № 954-50-VІ йому було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1.

Зважаючи на наведене, просив суд визнати недійсними та скасувати державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,0496 га кадастровий номер НОМЕР_3 та площею 0,0056 га кадастровий номер НОМЕР_5, та державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0808 га кадастровий номер НОМЕР_4, видані 04 серпня 2005 року на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на підставі рішення Згурівської селищної ради № 112.1-15-24 від 26 листопада 2004 року; стягнути солідарно з відповідачів на його користь судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 07 серпня 2015року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Зазначає, що спірними державними актами порушено його права, оскільки будучи власником квартири у багатоквартирному будинку, він має разом з іншими власниками квартир будинку у спільній сумісній власності комунікаційні мережі та несучі конструкції цього будинку. В той же час перебування у власності відповідачів частини земельної ділянки, на якому розташований багатоквартирний будинок, протирічить вимогам закону та позбавляє його можливості вільно обслуговувати належне йому нерухоме майно. Також судом не було з'ясовано, яким є статус житлового будинку АДРЕСА_1. За таких умов є усі підстави для задоволення його позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 подала до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначила, що суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог щодо визнання недійсними спірних державних актів. Вважає оскаржуване рішення суду законним, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними чи юридичними особами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 15, ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст. 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом. Пред'являючи позов, ОСОБА_2 самостійно обрав спосіб захисту своїх прав, заявивши вимоги про визнання недійсними та скасування спірних державних актів.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до вимог ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Висновок про те, що державний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), від 25 червня 2014 (справа № 6-67цс14).

Як видно із матеріалів справи та наведених положень закону, правовою підставою для набуття відповідачами права власності на спірні земельні ділянки є рішення Згурівської селищної ради № 112.1-15-24 від 26 листопада 2004 року, а оспорені державні акти про право власності на земельні ділянки, що видані на підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування, лише посвідчують вже існуючі права на землю.

Згідно із вимогами ст.ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу, і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не заявляв позовних вимог про перевірку судом законності рішення Згурівської селищної ради щодо затвердження технічної документації із землеустрою та передачі відповідачам спірних земельних ділянок. Відповідно до діючого в Україні принципу презумпції чинності правочину, вказане рішення є чинним, і саме воно стало підставою для видачі оспорюваних державних актів про право власності на земельні ділянки. Таким чином без встановлення судом недійсності (невідповідності вимогам закону) рішення органу, на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку, як правової підстави набуття земельної ділянки у власність, вимоги про визнання недійсними таких державних актів до задоволення не підлягають.

У відповідності до положень ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право здійснити одну з наступних дій:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Згідно положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина 2 зазначеної статті встановлює, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами позивача про те, що передача земельної ділянки (її частини) під багатоквартирним будинком, яким як на листопад 2004 року, так і на даний час є три- та більше квартирні будинки, у власність одного із співвласників будинку (власника окремої квартири) не відповідає вимогам законодавства України, однак враховуючи вищевикладені висновки про відсутність правових підстав для задоволення позову лише про визнання недійсними та скасування державних актів на землю з наведених вище причин, на підставі положень ч. 2 ст. 308 ЦПК України приходить до висновку про те, що ухвалене судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позову скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 07 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді