Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 13 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 квітня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_6, яка у подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4, було укладено кредитний договір № 16/15К-07, згідно з яким остання отримала кредит у сумі 20 тис. доларів США за умови сплати 13,7 % річних, терміном до 11 квітня 2017 року. На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 12 квітня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні передали в іпотеку банку двокімнатну квартиру загальною площею 51,0 кв. м, який посвідчено приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 2178. У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 11 553,47 доларів США, яку позивач просив стягнути на свою користь із відповідача ОСОБА_3, а також звернути стягнення на предмет іпотеки - вищевказану квартиру, яка належить майновим поручителям: ОСОБА_4 і ОСОБА_5, у межах вищевказаної суми заборгованості за кредитом, стягнути солідарно з відповідачів на свою користь судовий збір.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 11 553,47 доларів США, що еквівалентно 182 180 грн 86 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 13 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції, указаний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 11 553,47 доларів США, з яких: 9 848,62 доларів США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом у сумі 2 164,65 доларів США; 1 410,52 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 294,33 долари США - заборгованість за підвищеними процентами.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог, задовольнивши позов у повному обсязі, із підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно із ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення судів попередніх інстанцій зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що банк звернувся з письмовою вимогою до поручителів (іпотекодавців) 30 вересня 2014 року, тобто після закінчення строку, встановленого законом для пред'явлення вимог до поручителя, у зв'язку із чим втратив право вимоги до відповідачів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які були іпотекодавцями за договором кредиту, враховуючи, що вони звернулися до суду із заявою про застосування позовної давності до вимог позову, посилаючись на ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

При цьому суд виходив із того, що згідно з умовами вищевказаного кредитного договору сплата позичальником заборгованості за кредитом здійснюється відповідно до графіка погашення, який є невід'ємною частиною, сплата процентів здійснюється позичальником не пізніше 10-го числа наступного за звітним місяцем, тобто сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що внаслідок неналежного виконання позичальником взятих зобов'язань за кредитним договором та додатковою угодою до нього станом на 18 грудня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 11 553,47 доларів США, з яких: 9 848,62 - заборгованість за кредитом; 2 164,65 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 1 410,52 доларів США - проценти за користування кредитними коштами; 294,33 доларів США - підвищені проценти.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості останній платіж зі сплати кредиту здійснено позичальником ОСОБА_3 01 січня 2014 року.

30 вересня 2014 року ПАТ «Універсал Банк» направило на адресу боржника ОСОБА_3 вимогу про дострокове погашення кредиту у повному розмірі.

Крім того, 30 вересня 2014 року ПАТ «Універсал Банк» направило на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як майнових поручителів аналогічні вимоги про дострокове погашення кредиту у повному обсязі.

За таких обставин суд дійшов висновку, що, звернувшись у березні 2015 року до суду із цим позовом до майнових поручителів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, банк пропустив установлений ст. 559 ЦК України строк для пред'явлення вимог до поручителів.

Проте з такими висновками не погодився апеляційний суд та вважав, що суд в достатньому обсязі не визначився із правовою нормою, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а тому помилково вважав, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд виходив із того, що у п. 4.3 договору іпотеки від 12 квітня 2007 року міститься відповідне застереження, яким передбачено, що реалізація предмета іпотеки здійснюється одним із наступних способів за вибором іпотекодержателя: шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_241/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>; шляхом прийняття предмета іпотеки у власність іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_513/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>; шляхом продажу предмета іпотеки з аукціону (прилюдних торгів).

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд виходив із того, що ні позовна заява, ні апеляційна скарга позивача не містять відомостей про спосіб реалізації предмета іпотеки відповідно до положень ст. ст. 33, 36, 39 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи принцип диспозитивності, згідно з яким лише позивачу належить право визначення предмета і підстав позову, апеляційний суд дійшов висновку про наявність на теперішній час перепон для задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, яка не відповідає вимогам норм матеріального права та матеріалам справи, а суд позбавлений можливості із власної волі розпоряджатися правами позивача, які вправі тільки він визначати.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком.

Згідно із ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до ст. 572 ЦК України у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Аналогічні положення містять ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

Як визначено ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> (далі - Закон), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_88/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-109цс14, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що застава (іпотека) і порука є різними видами забезпечення зобов'язань, тому норми, які регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Крім того, згідно з роз'ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які містяться у п. 23 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про заставу» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_46/ed_2014_10_30/pravo1/T265400.html?pravo=1>, ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_5/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, 11 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_490/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до ст. 546 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843616/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (-ст. ст. 553559 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Виходячи з вищевикладеного, помилковим є висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин ст. 559 ЦК України, яка регулює питання поруки, враховуючи, що спірні правовідносини у цій справі виникли із договору іпотеки.

Частиною 2 ст. 36 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_230/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Однак на порушення вищевказаного суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не роз'яснив позивачу право уточнити позов, зокрема, що стосується способу реалізації предмета іпотеки, а незазначення такого позивачем не може бути підставою для відмови у захисті порушених прав.

Крім того, слід зазначити, що положеннями ч. 1 ст. 39 Закону установлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Так, згідно із ч. 1 ст. 38 Закону, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Частиною 5 вищеназваної статті установлено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Водночас у ч. 6 ст. 38 Закону закріплено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Частинами 1, 2 ст. 43 Закону установлено, що прилюдні торги проводяться в двомісячний строк з дня одержання організатором прилюдних торгів заявки державного виконавця на їх проведення. Початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків

його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку», у розумінні норми ст. 39 Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

При цьому, виходячи зі змісту вищевказаної постанови Верховного Суду України, посилання суду у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону.

Вищевказані положення суд має врахувати під час ухвалення рішення у справі.

Оскільки суди попередніх інстанцій в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, порушивши при цьому норми матеріального та процесуального права щодо встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

В іншій частині рішення судів не оскаржувалися, тому у касаційному порядку не переглядалися.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 13 липня 2015 року у частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак