РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/4141/15-ц

пр. № 2/759/2980/15

16 червня 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.;

при секретарі Борщ Р.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визначення частки померлої у спільній сумісній власності та визнання права власності на спадкове майно за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 р. позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд визначити, що частка померлої ОСОБА_8 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку загальної площею 0,0735 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (кадастровий номер: НОМЕР_2) становила 4/8. Визнати за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на 4/8 частини земельної ділянки загальною площею 0,0735 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (кадастровий номер: НОМЕР_2), що належала померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 28.01.1999 р. №116-2/217, посилаючись на ті підстави, що на підставі договору довічного утримання від 01.11.2006 р., укладеного із ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р., до позивачки (дошлюбне прізвище ОСОБА_2) перейшло у власність 31/50 житлового будинку під АДРЕСА_1. Право власності зареєстровано Київським БТІ 09.11.2006 р. Після своєї смерті ОСОБА_8 залишила заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу. До складу спадщини входить частина земельної ділянки у спільній сумісній власності загальною площею 0,0735 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1. Право власності спадкодавиці на земельну ділянку посвідчується Державним актом на право власності на землю серії НОМЕР_3. Третя особа постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №3994/02-31 від 19.09.2012 р. розясненно, що неможливо видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки не визначено склад спадкового майна.

У судовому засіданні позивачка та представник заявлені вимоги підтримали, пояснивши, що частка спадкодавиці в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку становила 4/8, а підтверджується це тим, що 30.08.2011 р. між сторонами було укладено мирову угоду щодо розподілу між ними земельної ділянки в рівних частках.

Відповідача яка є і представником інших відповідачів у попередніх судових засіданнях проти позовних вимог не заперечувала, пояснивши, що після смерті ОСОБА_8 із ОСОБА_3 була поновлена "Мирова угода", згідно якої вони визнають, що частка земельної ділянки ОСОБА_3 належить 4/8 (що становить 0,03675 га) ділянки від загальної площі 0,0735 га, з виділенням в натурі, а також, що частки земельних ділянок ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по 1/8 (що становить 0,0091875) кожному від загальної площі 0,0735 га, без виділення в натурі, а у спільну сумісну власність.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 19.03.1985 р. було визнано право власності за ОСОБА_8 у розмірі 31/50 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, а за ОСОБА_10 11-19/50 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 і здійснено розподіл домоволодіння. ОСОБА_10 і ОСОБА_8 користувались земельною ділянкою по обоюдній згоді без фактичного розподілу земельної ділянки. Після смерті ОСОБА_10 спадкоємцями його майна по закону стали його брати та сестри і згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.1997 р. спадкоємцями майна (будинок по АДРЕСА_1 в рівних долях є ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_5 Спадкоємці ОСОБА_10 користувались тією частиною земельної ділянки і у тому варіантів, що і спадкодавець за своє життя. За взаємною згодою спадкоємцями 1/2 земельної ділянки ОСОБА_10 разом із ОСОБА_8 було приватизовано у спільну сумісну власність земельну ділянку і були видані Державні акти на право приватної власності на землю від 13.11.2000 р. кожному із співвласників, без визначення часток. Після смерті ОСОБА_11, одного із спадкоємців, за заповітом від 27.07.2004 р. право власності на 19/200 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд та будівель перейшло до ОСОБА_4, по свідоцтву про право на спадщину за заповітом від 18.06.2007 р.. ОСОБА_4 Першою Київською державною нотаріальною конторою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, належну померлому ОСОБА_11, у зв'язку з тим, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно після смерті одного з учасників спільної сумісної власності може бути здійснена лише після визначення частки померлого у спільному майні. 01.11.2006 р. ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2) уклала з ОСОБА_8 договір довічного утримання, за яким до неї перейшла у власність 31/50 частина житлового будинку по АДРЕСА_1), яка зареєстрована Київським міським БТІ 9.11.2006 р. ОСОБА_8 все належне їй майно згідно заповіту від 12.10.2006 р. заповіла внучатій племінниці ОСОБА_3 (після одруження змінила прізвище на ОСОБА_3). ОСОБА_8 померла, яка залишила заповіт, по якому все своє майно заповіла ОСОБА_3 Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина, до спадкової маси якої входить і земельна ділянка загальною площею 0, 0735 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по вищезазначеній адресі, право спільної сумісної власності на яку підтверджується Державним актом на право власності на землю серії НОМЕР_3. ОСОБА_3 звернулася до державного нотаріуса 12-ї Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилося після смерті спадкодавиці, до складу якого входить вищевказана земельна ділянка. 19.09.2012 р. державний нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, і підставою відмови видачі свідоцтва було те, що не можна визначити склад спадкового майна, що повинно вирішуватись у судовому порядку.

30.08.2011 р. між сторонами було укладено договір про поділ (розмежування) земельної ділянки, згідно якого вони визнають, що частка земельної ділянки ОСОБА_3 належить 4/8 (що становить 0,03675 га) ділянки від загальної площі 0,0735 га, з виділенням в натурі, а також, що частки земельних ділянок ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по 1/8 (що становить 0,0091875) кожному від загальної площі 0,0735 га, без виділення в натурі, а у спільну сумісну власність.

У відповідності до частини 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва по справі за №2/759/850/13 від 19.07.2013 р. відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління юстиції в місті Києві, Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Головне управління Держкомзему у місті Києві, Головне управління Держземагенства у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно за заповітом.

Та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4, яка також виступала представником ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та які як треті особи заявляли самостійні вимоги щодо предмету спору до сторін по справі ОСОБА_3, Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради, Головного управління Держземагенства у місті Києві, третя особа: Головне управління Держкомзему у місті Києві про визнання права власності за кожним з них по 1/8 частини земельної ділянки (а.с. 62-69).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2013 р. по вищезазначеній справі рішення районного суду скасовано і ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково та визнано за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0735 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_2), що належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_8 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 28.01.1999 р. №116-2/217. В решті рішення залишено без змін (а.с. 55-61).

Ухвалою Вищого Спеціалізованного суду України було задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а рішення апеляційного суду м. Києва від 26.11.2013 р. скасовано у зв'язку із тим, що було допущено судом норми матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.132-133).

Державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №3994/02-31 від 19.09.2012 р. розя'ясненно, що неможливо видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки неможливо визначити склад спадкового майна і тому, питання оформлення спадщини необхідно вирішувати в судовому порядку (а.с. 12).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В пункті 3.4. Узагальнення Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013р. роз*яснино про те, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю учасника спільної сумісної власності, спадкоємці мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Зі змісту ст.357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Згідно ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно ч. І ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням (частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Згідно ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Згідно ст. 42 ЗК Української PCP від 13.03.1992 р. громадяни, яким жилий будинок, господарські споруди та будівлі і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно.

Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво по право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, оскільки в позасудовому порядку позивачка не змогла оформити свої права на спадщину щодо частини земельної ділянки, на якій розташований вищезазначений будинок, вона обгрунтовано звернулася до суд із позовом про визнання права на спадкове майно, оскільки вирішити це питання за таких обставин можливе лише в судовому порядку.

За встановлених в ході розгляду справи обставин вбачається, що між ОСОБА_8 з однієї сторони, а також колишнім чоловіком ОСОБА_10 з чим погоджувалися і його спадкоємці, з іншої сторони була досягнута домовленість стосовно того, що їх частки у праві спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку є рівними.

Підтвердженням цієї обставини є також і те, що між сторонами по справі укладено договір (мирову угоду) щодо розподілу між ними земельної ділянки в рівних частках .

Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Згідно ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідачів солідарно обов'язок відшкодувати позивачці суму сплаченого судового збору у розмірі 3654 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 42, 86, 120 ЗК України, ст.ст. 357, 364, 368, 370, 1226, 1296 ЦК України, ст.ст.10, 30, 60, 61, 88, 179, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визначення частки померлої у спільній сумісній власності та визнання права власності на спадкове майно за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0735 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_2), що належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_8 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 28.01.1999 р. №116-2/217.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 суму сплаченого судового збору у розмірі 3654 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: