АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр-К» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр-К» до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника позивача, відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача на підставі ст. 1191 ЦК України про відшкодування шкоди в порядку регресу, завданої відповідачем під час виконання ним трудових обов'язків водія, внаслідок ДТП, яка мала місце 21 лютого 2012 року.

При цьому позивач зазначав, що ним було перераховано потерпілій особі в ДТП у відшкодування шкоди 120 000 грн., а оскільки з відповідачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, останній зобов'язаний відшкодувати їм цю суму в повному обсязі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив про його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Скарга містить доводи про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд не вірно застосував ст. 1191 ЦК України, якою передбачена повна матеріальна відповідальність винної особи. З відповідачем по справі на момент спричинення шкоди був укладений договір про повну матеріальну відповідальність від 18 листопада 2010 року, який не надавався до районного суду з поважних причин, оскільки такий документ був відсутній в особовій справі відповідача.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав.

Відповідач та його представник доводи скарги заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Така ж позиція викладена й у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року N 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (зі змінами та доповненнями).

Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини:

21 лютого 2012 року, з вини відповідача ОСОБА_1, сталася ДТП, внаслідок якої був пошкоджений транспортний засіб ОСОБА_2, якому завдана майнова шкода в сумі 195 000 грн.

Відповідач в момент ДТП виконував обов'язки водія, так як перебував у трудових відносинах з позивачем, вказана обставина позивачем не заперечувалась.

Позивач, у зв'язку з тим, що виплата страхової компанії, в якій була застрахована цивільна відповідальність водія не покрила увесь розмір завданої шкоди, виплатив потерпілій особі в грудні 2014 року 120 000 грн., двома платежами: 2 грудня.2015 р. -50 000 грн., та 03.12.2015 року - 70 000 грн., що підтверджується платіжними дорученнями.

Суд встановив відсутність, підстав передбачених ст. 134 КЗпП України для притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду.

Також суд встановив, що договір про повну матеріальну відповідальність, копія, якого була надана суду, був укладений після ДТП, а тому не має правового значення для вирішення спору.

Оцінивши, наявні в матеріалах справи та надані суду першої інстанції письмові докази, колегія суддів, приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Висновок суду, про відсутність підстав для притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності, за шкоду завдану під час виконання ним своїх трудових обов'язків, відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Доводи позивача про те, що вони мають право на повне відшкодування шкоди на підставі ст. 1191 УК України, якою передбачено їх право зворотної вимоги, до особи за винну поведінку якої вони відшкодували потерпілій особі шкоду, колегія суддів не приймає з огляду на таке:

Розмір зворотної вимоги роботодавця до працівників, визначається законодавством про працю. При цьому працівник несе, як правило обмежену матеріальну відповідальність відповідно до ст. 132 КЗпП України в межах середнього місячного заробітку за кожен випадок завдання шкоди). Лише у випадках, передбачених ст. 134 КзпП , розмір зворотної вимоги може досягати розміру повної матеріальної відповідальності.

Перевіряючи наявність підстав, передбачених вказаною правовою нормою, суд встановив, що відповідач не може нести відповідальність у повному обсязі за договором про повну матеріальну відповідальність, укладеним, 30 квітня 2012 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки відповідно до вказаного договору, а також договору від 18 листопада 2010 року, копія, якого долучена до апеляційної скарги, на ОСОБА_1 покладається повна матеріальна відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому адміністрацією матеріальних цінностей.

Тобто останній взяв на себе повну матеріальну відповідальність, за майно та цінності, які передавались йому для перевезень під звітність.

Надані суду договори не містять положень, які б свідчили про те, що відповідач брав на себе повну матеріальну відповідальність, за відшкодування позивачу , виплачених ним сум третім особам, через вчинення ним ДТП.

Таким чином, оскільки позивачем не було надано суду доказів, на підтвердження обставин, передбачених ст. 134 КЗпП України, з настанням яких, законодавець пов'язує повну матеріальну відповідальність працівника, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Колегія суддів, роз'яснює, що така відмова не перешкоджає позивачу звернутись до суду з іншим позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку в порядку ст. 132 КзпП України, які не були предметом судового розгляду в даній справі.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Суд повно і об'єктивно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр-К» відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді