Справа №583/667/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Ільченко В. М.
Номер провадження 22-ц/788/1692/15 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

24 вересня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Криворотенка В. І. , Сибільової Л. О. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумський обласний діагностичний центр безпеки дорожнього руху»

про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним договору купівлі - продажу транспортного засобу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволений частково.

Встановлений факт проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в період з 04 червня 1997 року по 25 травня 1999 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Outlender 2.0, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, укладений 22 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, оформлений довідкою-рахунком ААВ № 065785, виданої ТОВ «Сумський обласний діагностичний центр безпеки дорожнього руху».

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3:

- гараж, розташований по АДРЕСА_1;

- нежитлове приміщення - гараж літ. А, площею 304,7 кв.м., розташований по АДРЕСА_2;

- земельна ділянка площею 0,1059 га, розташована по АДРЕСА_2;

- автомобіль Mitsubishi Outlender 2.0, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1;

- фугувально-циркулярний станок;

- обробний (обрізний) станок;

- станок комбінований;

- точило;

- стрічкову пилораму;

- зварювальний апарат;

- різак.

В задоволенні решти вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування судових витрат 693,29 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду про часткове задоволення позову та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити повністю.

При цьому зазначають, що суд ухвалив оскаржуване рішення з упередженим ставленням до сторони відповідача та наданням переваги позивачці, оскільки взяв до уваги лише аргументи останньої та взагалі проігнорував доводи та докази відповідачів. Зокрема взяв до уваги лише пояснення свідків зі сторони позивачки і взагалі проігнорував свідків відповідачів. Вказує, що суд з незрозумілих причин зробив висновок про те, що свідки, клопотання про допит яких заявила позивач ОСОБА_5, частіше бачили відповідача ОСОБА_3 в період розлучення з позивачем, а свідки, яких він просив допитати, бачили його у матері лише епізодично, зокрема у рішенні суд не згадав пояснення свідка ОСОБА_7, який пояснив, що у період до першого розлучення ОСОБА_3 з позивачем та у період розлучення він жив у матері і свідок це неодноразово бачив. Вважають, що суд безпідставно визнав спільною сумісною власністю подружжя гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, при цьому проігнорувавши договір дарування грошей, за яким мати ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подарувала синові 10 000 грн. саме на будівництво вищевказаного гаража, при цьому суд у рішенні не вказав час початку та час закінчення будівництва гаража. Крім того, зазначає, що суд незаконно включив до переліку спільного майна подружжя нежитлове приміщення, земельну ділянку несільськогосподарського призначення за адресою: АДРЕСА_2, станки, точило, пилораму, зварювальний апарат, різак, автомобіль, зазначаючи датою їх придбання період, у який він нібито не був приватним підприємцем. Той факт, що ОСОБА_3 був приватним підприємцем підтвердила й сама позивачка. Однак суд надав перевагу словам позивача, яка пояснила, що все майно було придбане за сумісні кошти, при цьому джерел походження коштів не вказала. У рішенні суд не врахував, що купуючи під час шлюбу майно для здійснення підприємницької діяльності, він діяв виключно як суб'єкт підприємницької діяльності в процесі здійснення господарської діяльності. Вважають, що про упередженість суду також свідчить розгляд справи без належної оцінки спірного майна та відповідної сплати судового збору позивачем при подачі позову, у зв'язку з чим, не погоджуються з визначенням відсотку задоволених вимог позивача та сумою стягнутих з ОСОБА_3 судових витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, які апеляційну скаргу підтримують з мотивів у ній викладених, пояснення ОСОБА_5, її представника ОСОБА_8, які проти скарги заперечують, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - без змін.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, місцевий суд виходив з того, що в судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_5 після розірвання першого шлюбу та до укладення повторного шлюбу, тобто у період з 04 червня 1997 року по 25 травня 1999 року, проживали однією сім'єю, що нажили майно, яке є спільним майном подружжя. Визнаючи недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Outlender 2.0, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, суд виходив з того, що автомобіль був проданий без згоди позивачки, що суперечить положенням ст. 65 Сімейного кодексу України.

Цей висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

10 березня 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ТОВ «Сумський обласний діагностичний центр безпеки дорожнього руху», 17 квітня 2015 року збільшила позовні вимоги та просила просить встановити факт спільного сімейного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в період часу з 04 червня 1997 року по 25 травня 1999 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль Mitsubishi Outlender 2.0, 2008 року випуску, нежитлове приміщення площею 304,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1059 га, яка знаходиться за адресою: м.Охтирка, АДРЕСА_2 Сумської області, земельну ділянку площею 0,032 га та цегляний гараж, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, гараж розміром 36,20 х 9,20 та житлову двоповерхову будівлю розміром 9,05 х 6,40, фугувально-циркулярний станок, розділочний (обрізний) станок, станок комбінований, точило, стрічкову пилораму, зварювальний апарат та різак, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Outlender 2.0, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, укладений 22 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, оформлений довідкою-рахунком ААВ №065785, виданою ТОВ «Сумський обласний діагностичний центр безпеки дорожнього руху». Свої вимоги мотивувала тим, що що 01 червня 1991 року зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3, від шлюбу мають доньку ОСОБА_9 03 червня 1997 року вони посварилися та офіційно розірвали шлюб, однак після цього продовжували проживати разом однією сім'єю та 26 травня 1999 року знову офіційно зареєстрували шлюб, в якому перебувають до цього часу. За час шлюбу за спільні кошти ними було придбано нежитлове приміщення площею 304,7 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_2, яке було зареєстроване на ОСОБА_3; станки та обладнання, які були встановлені в зазначеному нежитловому приміщенні; фугувально-циркулярний станок, станок комбінований, точило, стрічкова пилорама, обробний (обрізний) станок, зварювальний аппарат та різак. 27 грудня 2011 року ними була придбана земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 0,1059 га, розташована по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для громадського призначення. Державний акт на право власності назазначену земельну ділянку був виданий на ім'я ОСОБА_3 На цій земельній ділянці побудований гараж розміром 36,20х9,20 та житлова двоповерхова будівля розміром 9,05х6,40. Крім того, на підставі рішення виконкому Охтирської міської Ради народних депутатів від 16 грудня1998 року за №624 ОСОБА_3 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,032 га по АДРЕСА_1, на якій за спільні сімейні кошти був збудований гараж розміром 7,30х4,65. 17 лютого 2009 року ними був придбаний автомобіль Mitsubishi Outlender 2.0, 2008 року випуску, який також був зареєстрований на ОСОБА_3 22 жовтня 2013 року відповідач без її згоди продав зазначений автомобіль ОСОБА_6

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 червня 1991 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, який 03 червня 1997 року був розірваний, що підтверджується паспортом позивачки серії НОМЕР_3, виданим 28.02.1997 року Охтирським МРВ УМВС України в Сумській області, (а.с. 3) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4, виданим 03 червня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Охтирського міськвиконкому Сумської області (а.с. 42).

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5, виданого 26 травня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Охтирського міськвиконкому Сумської області, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 26 травня 1999 року вдруге зареєстрували шлюб.

Згідно рішення Охтирського міськрайонного суду від 25 березня 2015 року розірвано шлюб міжОСОБА_5 і ОСОБА_3

Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, сторони придбали:

-нежитлове приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_2 а саме цегляну будівлю гаража, літ. А площею 304,7 кв.м., згідно договору купівлі-продажу від 18 листопада 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5205, укладеного між малим приватним підприємством «СААК» та ОСОБА_3, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2054516 від 25.11.2003 року (а.с.10);

-земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1059 га, цільове призначення якої - для громадського призначення (розміщення та обслуговування гаражу), кадастровий номер НОМЕР_7, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3407, з якого вбачається, що Охтирська міська рада передала у власність ОСОБА_3, а останній прийняв за плату земельну ділянку (а.с.9); на підставі зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки 23 квітня 2012 року ОСОБА_3 був виданий Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_6, цільове призначення якої - для громадського призначення (розміщення та обслуговування гаражу) (а.с.6);

-автомобіль Mitsubishi Outlender 2.0, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.4), який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 17 лютого 2009 року був зареєстрований за ОСОБА_3;

-фугувально-циркулярний станок, обробний (обрізний) станок, станок комбінований, точило, стрічкова пилорама, зварювальний апарат, різак, які за поясненнями сторін були придбані протягом 2007-2008 років, знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, у нежитловому приміщенні, придбаному згідно договору купівлі-продажу від 18 листопада 2003 року.

Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч.1 ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

З огляду на вищезазначені положення Закону, з урахуванням зібраних у справі доказів та матеріалів справи, колегія суддів вважає законним та обгрунтованим висновок суду про те, що придбане під час шлюбу сторонами майно є їх спільно нажитим майном.

Не можливо погодитись з доводами відповідача про те, що зазначене майно придбавалось без участі позивачки, за його особисті кошти від підприємницької діяльності.

З пояснень позивачки, не спростованих відповідачем, вбачається, що ними було придбане нежитлове приміщення по АДРЕСА_2, після чого вони вирішили використовувати це приміщення в якості столярної майстерні. За спільні кошти купили необхідне обладнання та станки, зокрема, фугувально-циркулярний станок, обробний (обрізний) станок, станок комбінований, точило, стрічкову пилораму, зварювальний апарат, різак. Підприємництво було оформлене на відповідача. З інформації про фізичну особу-підприємця вбачається, що ОСОБА_3 був зареєстрований в Єдиному державному реєстру відомостей про фізичну особу-підприємця як фізична особа-підприємець 24 вересня 2004 року та припинив підприємницьку діяльність 22 лютого 2011 року.

Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що зазначене обладнання купувалось за кошти від підприємницької діяльності відповідача.

Згідно висновків, викладених у Постанові Верховного Суду України від 11 березня

2015 року у справі № 6-21цс15, які є обов'язковими для всіх судів, майно фізичної особи підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Колегія суддів знаходить вірним та обґрунтованим висновок суду про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у період між розірванням першого шлюбу і до реєстрації повторного шлюбу та визнання спільно нажитим майном гаража, збудованого за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст.. 18, п. 2 ст.17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

З пояснень позивачки вбачається, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем продовжували проживати разом, а згодом знову вирішили зареєструвати шлюб. Допитані свідки підтвердили як факт проживання сторін, так і будівництво ними спірного гаражу по АДРЕСА_1. З пояснень відповідача вбачається, що після розірвання шлюбу він з позивачкою не проживав, жив у матері, за іншою адресою, а реєстрація повторного шлюбу була зумовлена хворобою доньки. Період проживання сторін без реєстрації шлюбу складає короткий проміжок часу: з 04 червня 1997 року по 25 травня 1999 року.

11 січня 1999 року ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Охтирської міської Ради народних депутатів від 16 грудня 1998 року була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0032 га в межах згідно з планом для індивідуального гаражного будівництва, яка розташована в АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Охтирської міської ради № 624 від 16.12.1998 року та Державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_9.

На цій земельній ділянці був збудований спірний гараж, за поясненнями відповідача у період, коли шлюб між ним та ОСОБА_5 був розірваний: на початку 1999 року, і за кошти, надані його матір'ю, з чим колегія суддів погодитись не може.

З договору дарування грошей від 23 лютого1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-225, вбачається, що ОСОБА_6 дійсно подарувала ОСОБА_3 гроші в сумі 10 000 грн. для будівництва гаражу, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.41).

Але матеріали справи не містять доказів, що саме ці кошти були витрачені на будівництво гаража, що їх було достатньо для зведення гаража. У матеріалах інвентарної справи зафіксована початкова та дійсна вартість гаражу - 8830 грн., але поняття вартості збудованого гаражу не є тотожним поняттю вартості будівельних матеріалів, використаних на будівництво гаражу та вартості робіт по зведенню гаражу.

Крім того, з пояснень відповідача вбачається, що гараж був розпочатий будівництвом десь у березні 1999 року, як відтала від морозу земля, а 25 травня 1999 року уже між сторонами був укладений повторний шлюб.

Матеріали інвентаризаційної справи містять дані про те, що 22 липня 1999 року (після реєстрації шлюбу) був виготовлений ескіз плану будівлі, технічний паспорт на спірний гараж, зареєстрований спірний гараж.

З огляду на викладені обставини відсутні підстави вважати, що спірний гараж був побудований одноособово відповідачем, без участі позивачки, за кошти, подаровані йому ОСОБА_6

Щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Outlender 2.0, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, колегія суддів зазначає про наступне.

Сторонами не спростовується і підтверджується матеріалами справи, що спірний автомобіль був придбаний подружжям під час шлюбу.

22 жовтня 2013 року ОСОБА_3, без згоди дружини, продав зазначений автомобіль своїй матері - ОСОБА_6, що підтверджується довідкою-рахунком серії ААВ № 065785 від 22 жовтня 2013 року, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_10 та повідомленням Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Охтирка, Охтирського, Великописарівського та Тростянецького районів, підпорядкованого УДАІ УМВС України в Сумській області № 967 від 10 квітня 2015 року (а.с.93,40).

Згідно ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 3 ст. 65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подано письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, суд першої інстанції вірно виходив з фактичних обставин справи та положень Закону, зазначаючи про те, що суду не надано доказів на підтвердження надання позивачкою згоди на відчуження спірного автомобіля.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невірність застосування судом норм матеріального чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до невірного вирішення справи. Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -