АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1329/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/41/К/15 суддя: Шумська О.В.
Категорія - 23 (І) Суддя-доповідач - Чорнобук В.І.
УХВАЛА

Іменем України

14 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Чорнобук В.І.

суддів - Грищенко Н.М., Братіщевої Л.А.

при секретарі - Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове", третя особа - Відділ Держземагенства в Софіївському районі про розірвання договору оренди землі, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове" (далі - ТОВ "Степове"), третя особа - відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області про розірвання договору оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона, на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ДП №009593 від 22.12.2005 року, є власником земельної ділянки площею 7,860 га, розташованої на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.

23 грудня 2005 року між нею та ТОВ "Степове" було укладено договір оренди земельної ділянки. Умовами зазначеного договору було передбачено, що орендна плата за користування земельною ділянкою вноситься до 30 грудня кожного року протягом всього строку оренди у розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на перше січня кожного року.

Відповідач, у встановлений строк не сплатив їй орендну плату за 2013 рік, тому просила суд розірвати укладений договір оренди земельної ділянки, зобов'язати ТОВ "Степове" повернути належну їй земельну ділянку, стягнути з відповідача на її користь орендну плату за 2013 рік у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2013 рік, а також судові витрати по справі.

Під час розгляду справи представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 неодноразово уточнювала позовні вимоги, уточнивши їх останній раз 28 серпня 2014 року, просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки № 292 від 23.12.2005 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ "Степове", а також стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 362 грн. 40 коп.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2014 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі. Суд неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, дійшов помилкового висновку щодо своєчасного виконання зобов'язань відповідачем ТОВ "Степове". Судом не було досліджено питання щодо систематичної затримки у виплатах орендної плати за минулі роки та не враховано, що сам відповідач не заперечує затримку у виплаті орендної плати на 8 місяців, що в свою чергу є порушенням істотної умови договору оренди земельної ділянки та є підставою для його розірвання. Також, суд безпідставно відхилив її клопотання про допит свідків, витребування у відповідача установчих документів та оригіналів документів про виплату орендної плати за 2012 рік. Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції були допущені численні порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 7,860 га, розташованої на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ДП №009593 від 22.12.2005 року. (а.с.5)

Між ОСОБА_2 та ТОВ "Степове" 23 грудня 2005 року укладено договір оренди земельної ділянки №292 строком на 7 років, який було зареєстровано у Софіївському районному відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП ДЗКЛ при Держкомземі України, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за №28 від 20 жовтня 2006 року. (а.с.6-8)

23 грудня 2005 року між сторонами укладено Додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки №292, якою встановлено розмір орендної плати 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, що на 2013 рік складає суму 6488,15 грн. До розміру орендної плати включена сума, яка дорівнює розміру податку на доходи орендодавця, які він повинен сплатити до бюджету згідно з чинним законодавством. Вказана сума прибуткового податку не сплачується орендодавцеві, а перераховується Орендарем до відповідного бюджету згідно з чинним законодавством України. Орендна плата виплачується орендарем до 30 грудня кожного року дії Договору оренди. Також було внесено зміни до договору щодо строку його дії і зазначено, що договір укладено терміном до 23 грудня 2017 року. (а.с.9)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виплата орендної плати відповідачем за 2013 рік була затримана лише на незначний період та мала нерегулярний характер, а доказів щодо систематичного порушення виплати орендної плати позивачем не надано, тому відсутні підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ч.1 ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Частиною 1 ст. 626, ст. 629, 651, 654 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (ч. 14 Закону України "Про оренду землі").

Частиною 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Як убачається з тексту договору оренди № 292, укладеного 23 грудня 2005 року між ТОВ "Степове" та ОСОБА_2, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, які передбачені ч.1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі".

Позивач у порядку встановленому законом передала об'єкт оренди орендарю у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, а ТОВ "Степове" почало використовувати земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 до 2014 року не заявляла претензій до ТОВ "Степове" щодо порушення відповідачем умов договору в частині неповноти чи несвоєчасності виплати орендної плати за цим договором.

Відповідно до п. 11 Договору орендна плата за користування землею повинна вноситись орендарем в строк з 1 серпня по 31 грудня кожного року.

В обґрунтування своїх позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки, ОСОБА_2 посилалася на несплату орендної плати за 2013 рік відповідачем позивачу, відповідно до умов договору.

Відповідно до довідки ТОВ "Степове" (а.с. 49), відомості виплати паїв №3219 від 06.08.2014 року (а.с. 52) і не оспорюється позивачем, на виконання умов договору про оренду землі за 2013 рік позивачу нарахована орендна плата у сумі 6488,15 грн., із якої утримано 973,22 грн. прибуткового податку. Видано ОСОБА_2 було 5514,93 грн.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача щодо несвоєчасності розрахунку з нею орендарем за 2013 рік, оскільки орендну плату виплачено ОСОБА_2 06 серпня 2014 року в сумі 4938,92 грн., а повністю проведено розрахунок - 14.08.2014 року, хоча орендна плата мала бути сплачена до 30 грудня 2013 року.

Але з висновків Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах від 01.03.2013 року вбачається, що згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом ст. 21 Закону України "Про оренду землі" розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Пунктом "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата, зокрема, орендної плати.

За змістом зазначених норм договір оренди землі можливо розірвати лише в разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання. (постанова Верховного Суду України від 12 грудня 2012 р. у справі № 6-146цс12).

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В порушення вимог вищезазначених статей позивачем та її представником не було надано суду доказів на підтвердження систематичності несплати (недоплати, порушення термінів виплати орендної плати тощо) орендарем орендної плати, тому доводи апеляційної скарги щодо не дослідження питання щодо систематичної затримки у виплатах та невірного трактування судом першої інстанції такого поняття як систематична несплата орендної плати не можуть бути взяті колегією суддів до уваги.

Крім того, як вбачається зі змісту уточненої позовної заяви, оспорюваним періодом несвоєчасної виплати орендної плати є саме 2013 рік. (а.с.37-40)

Не заслуговують на увагу і доводи представника позивача щодо відхилення клопотання про витребування у відповідача установчих документів з метою з'ясування повноважень ТОВ "Степове" на укладання договору оренди земельної ділянки взагалі, оскільки, звертаючись до суду з позовом та змінюючи позовні вимоги під час розгляду справи, позивач в якості відповідача по справі вказала ТОВ "Степове" та клопотань з приводу неналежності відповідача представником позивача заявлено не було.

Окрім того, з'ясування повноважень ТОВ "Степове" на укладання договору оренди земельної ділянки від 23 грудня 2005 року не було предметом спору та розгляду у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги представника позивача щодо численних порушень судом вимог процесуального законодавства не можуть бути взяті до уваги, оскільки перелічені представником позивача порушення не призвели до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного рішення, тому відповідно до вимог ч.3 ст.309 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: