Справа № 755/9189/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаврилової О.В.,

при секретарі - Неділько Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житній ринок» про стягнення суми вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:

08.05.2015р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Житній ринок», в якому просить стягнути з відповідача на свою користь невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 8853,66грн. та заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 162386,88грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 03.03.2011 року по 08.05.2012 року позивач працював у КП «Житній ринок» на посаді юрисконсульта, був звільнений у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні позивачем було отримано вихідну допомогу у розмірі місячного середнього заробітку. Однак, п.2.4. Колективного договору КП «Житній ринок» передбачено: При проведенні реорганізації, скороченні чисельності чи штату працівників Адміністрація не пізніше як за два місяці інформує профспілковий комітет про наступні зміни в організації та персонально письмово попереджає своїх працівників про наступне звільнення та водночас пропонує іншу роботу, якщо є така можливість. При звільненні працівника за підставою, вказаною в цьому пункті, йому виплачується заробітна плата за весь період подальшого працевлаштування, але не більш ніж за три місяці від дати звільнення (ст.44 КЗпП України). На момент звільнення посадовий оклад позивача складав 4426,83грн. Тому позивач вважає, що відповідач повинен додатково виплати вихідну допомогу в розмірі двох заробітних плат на підставі вищезазначених умов Колективного договору, в розмірі 8853,66грн. Крім того, у зв'язку з не проведенням роботодавцем повного розрахунку з позивачем при звільненні, на підставі ст. 117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку, який за підрахунками позивача складає 162386,88грн.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав та додатково пояснив, що вперше направив відповідачу не рекомендований лист з вимогою про сплату недоотриманої вихідної допомоги через декілька місяців після звільнення, в подальшому направив цінним листом таку ж вимогу, однак директор відповідача знаходився у Слідчому Ізоляторі, тому співробітники підприємства за вказівкою керівника не одержували кореспонденцію на пошті. Однак відповідач зобов'язаний виплатити кошти не залежно від отримання звернення позивача, оскільки не виконано умови колективного договору. Зазначив про існування спору з приводу виплати одного чи трьох посадових окладів при звільненні. Також зазначив, що до вимог за його позовом повинен застосовуватися загальний строк позовної давності - три роки.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, подав суду письмові заперечення на позов, у яких зазначено, що при звільненні позивача 08.05.2012 року з ним було проведено розрахунок: виплачено компенсацію за дев'ять календарних днів невикористаної відпустки та вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати. Вимогами ст. 44 КЗпП України передбачена виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, умовами Колективного договору передбачено, що вихідна допомога становить не більше трьох заробітних плат, що не означає, що вона дорівнює трьом заробітним платам. Позивачем не надано доказів намагання працевлаштування. Крім того, він дізнався про порушення свого права в день проведення розрахунку, а саме - 08.05.2012 року, доказів звернення позивача до КП «Житній ринок» щодо виплати йому вихідної допомоги не в повному обсязі, позивачем не надано та пропущено визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення з позовом до суду. Крім того, вимоги позивача пов'язані зі стягненням вихідної допомоги, а не заробітної плати. Суми вихідної допомоги не належать до фонду оплати праці. Тому вимоги позову є безпідставними та необґрунтованими. Також представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності. В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення аналогічні викладеним у письмових запереченнях на позовну заяву та в заяві про застосування строків позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено, що Наказом №94-к від 03.03.2011 року ОСОБА_1 з 03.03.2011 року прийнятий на роботу до КП «Житній ринок» на посаду юрисконсульта та Наказом №96-к від 08.05.2012 року - звільнений з цієї посади 08.05.2012 року у зв'язку зі скороченням штату, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджено даними трудової книжки серії НОМЕР_1 та наказом про звільнення (а.с. 3, 34).

Також Наказом про звільнення визначено бухгалтерії виплатити ОСОБА_1 компенсацію за дев'ять календарних днів невикористаної відпустки та вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

В день звільнення - 08.05.2012 року позивачем отримано розрахункові та заробітна плата в сумі 5438,19грн., що підтверджується видатковим касовим ордером (а.с.21). Виплачена ОСОБА_1 при звільненні сума, згідно розрахункового листка складається з окладу, компенсації відпустки, індексації заробітної плати та матеріальної (вихідної) допомоги. При цьому вихідна допомога нарахована в розмірі заробітної плати за один місяць - 4426,79грн. (сума без урахування податків та інших обов'язкових платежів) та виплачена у відповідному розмірі (а.с.38).

Пунктом 2.4. Колективного договору КП «Житній ринок» передбачено: При проведенні реорганізації, скороченні чисельності чи штату працівників Адміністрація не пізніше як за два місяці інформує профспілковий комітет про наступні зміни в організації та персонально письмово попереджає своїх працівників про наступне звільнення та водночас пропонує іншу роботу, якщо є така можливість. При звільненні працівника за підставою, вказаною в цьому пункті, йому виплачується заробітна плата за весь період подальшого працевлаштування, але не більш ніж за три місяці від дати звільнення (ст.44 КЗпП України) (а.с. 57-103).

Статтею 44 КЗпП України (в редакції чинній на час звільнення позивача), при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» № 3357-XII від 01.07.1993р., умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Таким чином вимогами КЗпП України передбачена виплата працівникові вихідної допомоги при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, яка була виплачена ОСОБА_2 в день звільнення. При цьому умовами Колективного договору передбачена виплата такої допомоги за весь період подальшого працевлаштування, але не більш ніж за три місяці від дати звільнення, що не суперечить вимогам 44 КЗпП України, отже виплата вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку за три місяці є обов'язковою в разі не працевлаштування звільненого працівника протягом трьох місяців.

Доказів офіційного працевлаштування ОСОБА_2 після його звільнення з підприємства відповідача матеріали справи не містять, одержана судом інформація з Державної податкової інспекції у Дніпровському районі ГУ Державної фіскальної служби України та ГО «Комітет захисту прав споживачів фінансових послуг» (а.с.105-106, 109) підтверджує непрацевлаштування позивача після звільнення з підприємства відповідача, в судовому засіданні була оглянута трудова книжка позивача, в якій останній запис свідчить про те, що 13.06.2012р. ОСОБА_2 розпочато виплату допомоги по безробіттю, яку припинено 07.06.2013р. (а.с.34-35).

Отже за умовами колективного договору, відповідач повинен був сплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку за три місяці.

Статтею 117 КЗПП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст. 233 КЗПП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як роз'яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 р. № 13, суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату. Закінчення строку виплати заробітної плати (ст. 115 КЗпП) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Глава ХV КЗпП не передбачає винятків щодо застосування строків звернення до суду. Тому і правило ст. 238 КЗпП про право органу, який розглядає спір, постановити рішення про виплату працівникові належних йому сум (крім передбачених ст. 235 КЗпП виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи) без обмеження будь-яким строком застосовується за умови додержання строків звернення за вирішенням спору.

Позовні вимоги полягають у стягненні з відповідача вихідної допомоги при звільненні, виплата якої регулюється положеннями ст. 44 КЗПП України та умовами колективного договору.

Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина 3 статті 2 Закону України «Про оплату праці »).

Згідно з підпунктом 3.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, не належать до фонду оплати праці суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору.

З огляду на викладене, враховуючи встановленні судом обставини про те, що заявлена позивачем сума невиплаченої вихідної допомоги при припиненні трудового договору не входить до фонду оплати праці, 08 травня 2012 року позивачу стало відомо про порушення свого права на отримання вихідної допомоги, вимогу про сплату недоотриманої допомоги позивачем направлено на адресу позивача лише 10.06.2013р. (а.с.22-25), яка підприємством отримана не була (а.с.44-46), з позовом ОСОБА_1 звернувся лише 08 травня 2015 року, суд убачає передбачені законом підстави для відмови у задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку з пропуском позивачем строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Оскільки відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

На підставі викладеного, ст.ст. 40, 44, 11, 94, 117, 233 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житній ринок» про стягнення суми вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя