Справа № 308/5423/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

29 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Кожух О.А. Готри Т.Ю.

при секретарі - Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до житлово-будівельного кооперативу «ПАРКОВА АЛЕЯ» про визнання договору суперфіція недійсним за апеляційною скаргою житлово-будівельного кооперативу «ПАРКОВА АЛЕЯ» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись в суд з позовом до житлово-будівельного кооперативу (далі - ЖБК) «ПАРКОВА АЛЕЯ» про визнання договору суперфіція недійсним, який мотивували тим, що 18 березня 2015 року між ними, як Суперфіціарами, та ЖБК «ПАРКОВА АЛЕЯ», як Суперфіціарієм, укладено договір суперфіція, за умовами якого ними було передано відповідачеві в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0420 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що належить на праві власності ОСОБА_1, та земельну ділянку площею 0,3000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - інша комерційна діяльність, що належить на праві власності ОСОБА_2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

Вважаючи, що під час укладення зазначеного договору сторонами не було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, зокрема ціни договору, що в договорі суперфіція відсутні положення, які регулюють плату за користування земельними ділянками, а сам правочин не відповідає волевиявленню сторін, позивачі просили визнати договір суперфіція недійсним з моменту його укладення та вирішити питання по судових витратах.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 липня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалено: «Визнати недійсним договір суперфіція земельної ділянки площею 0,0420 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельної ділянки, площею 0,3000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - інша комерційна діяльність, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, який укладений 18.03.2015 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Житлово-будівельним кооперативом «Паркова Алея», зареєстрований реєстраційною службою Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.03.2015 року.

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Паркова Алея» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 243,60 грн..

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Паркова Алея» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 121,80 грн..

Повернути ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви згідно квитанції №1876/з16 від 13.05.2015 року в розмірі 243,60 грн.».

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального та процесуального права, неповного встановлення обставин справи, просив скасувати оскаржуване ним рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Межі доводів апеляційної скарги - договір суперфіція від 18 березня 2015 року містить всі істотні умови передбачені чинним законодавством. Позивачі не довели належними й допустимими доказами про наявність обставин, що свідчать про обмеження їх волевиявлення при укладенні цього договору та не встановлено обставин про недотримання сторонами під час укладення такого вимог ч. 3 ст. 203 ЦПК України.

В запереченні ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представники позивачів, просять апеляційну скаргу ЖБК «ПАРКОВА АЛЕЯ» відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції, оскільки оспорений договір суперфіція не містить домовленості сторін щодо всіх істотних умов, зокрема, щодо ціни договору.

Представник ЖБК «ПАРКОВА АЛЕЯ» Ігнатенко С.С. підтримав апеляційну скаргу та просив скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2015 року.

Позивач ОСОБА_2 та представники позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважають апеляційну скаргу відповідача необгрунтованою, просять таку відхилити й залишити без змін рішення суду першої інстанції з підстав зазначених у запереченні.

Заслухавши доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) визначене ст. 102-1 ЗК України та ст. 413 ЦК України.

Відповідно до ст. 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально - культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій).Таке право виникає на підставі договору або заповіту.

Права та обов'язки власника земельної ділянки, наданої для забудови, права та обов'язки землекористувача визначені у ст.ст. 414, 415 ЦК України.

Зокрема, у ч. 1 ст. 414 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки, наданої для забудови, має право на одержання плати за користування нею.

Землекористувач зобов'язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, наданою йому для забудови, а також інші платежі, встановлені законом (ч. 4 ст. 415 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вірно встановлено судом першої інстанції 18 березня 2015 року був укладений договір суперфіція між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ЖБК «ПАРКОВА АЛЕЯ», який зареєстрований 18 березня 2015 року реєстраційною службою Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пп. 1.1 даного договору позивачі надали відповідачеві в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0420 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що належить на праві власності ОСОБА_1, та земельну ділянку площею 0,3000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - інша комерційна діяльність, що належить на праві власності ОСОБА_2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

Земельна ділянка була передана відповідачеві для здійснення будівництва об'єктів нерухомості, інших господарських споруд, необхідних для їх обслуговування строком на десять років (пп. 2.2 та пп. 3.1 Договору).

Згідно розділу 2. «Об'єкт та умови користування земельною ділянкою» загальна площа наданої в користування земельної ділянки становить 0,3420 га (пп. 2.2.1), а згідно пп. 2.2.2 земельна ділянка передається Суперфіціарію для здійснення будівництва об'єктів нерухомості, інших господарських споруд, необхідних для їх обслуговування.

Пунктами 4.2, 6.1, 6.2.4, 11,7, 11.7.1 договору суперфіцію передбачено, що Суперфіціар має право передати земельну ділянку в користування Суперфіціарія в день державної реєстрації цього договору у відповідності до Акта приймання-передачі, який є невід'ємною частиною цього Договору.

Підпунктом 6.1.1. розділу 6. «Права та обов'язки Сторін» встановлено, що Суперфіціар має право на отримання у власність від Суперфіціарія 10 (десять) відсотків від житлової площі побудованих квартир, а пунктом 4.6. Договору сторони визначили перехід права власності на земельну ділянку, а саме, що до здачі об'єкта в експлуатацію Суперфіціар передає Суперфіціарію земельну ділянку у власність шляхом укладення договору та його нотаріального посвідчення в рахунок отриманих у власність квартир від Суперфіціарія.

Вирішуючи спір суд правильно виходив з того, що правове регулювання взаємовідносин сторін щодо права користування чужою земельною ділянкою для забудови містить глава 34 (ст. ст. 413-417) ЦК України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Згідно із ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно з ч. 5 ст. 1021 ЗК України укладення договору для забудови здійснюється відповідно до ЦК з урахуванням вимог ЗК.

З листа Верховного Суду України від 1 липня 2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» вбачається, що виходячи із зазначеної норми, а також глав 33, 34 розд. II кн. 3 ЦК, істотними умовами договору суперфіцію є: опис відповідної земельної ділянки, її цільове призначення; строк, на який укладається договір; плата із зазначенням розміру, порядку та строків її виплати.

Як вірно зазначив суд, у оспореному договорі суперфіція відсутня істотна умова договору, а саме - ціна (плата за користування об'єктом суперфіція), та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання договору суперфіція від 18 березня 2015 року недійсним.

Викладені в п. 6.1.1 умови договору суперфіція про право Суперфіціара на отримання у власність від Суперфіціарія 10 (десять) відсотків від житлової площі збудованих квартир, на думку колегії, фактично, є платою за перехід права власності на земельну ділянку до відповідача, що підтверджується пп. 6.2.7 Договору, згідно якого Суперфіціар зобов'язаний передати земельну ділянку у власність Суперфіціарію до здачі об'єкта в експлуатацію в рахунок отриманої плати, а не є платою за користування вказаною вище земельною ділянкою в розумінні ст. 414 ЦК України.

Зазначені в преамбулі та п. 11.5 спірного договору умови не спростовують його укладення з порушенням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги щодо не встановлення судом обставин, які б свідчили про не дотримання сторонами під час укладення спірного договору суперфіція вимог ч. 3 ст. 203 ЦПК України не заслуговують на увагу, оскільки, як вірно встановлено судом та знайшло своє підтвердження в апеляційній інстанції, оспорений правочин укладено з порушенням вимог ч. 1 ст. 414 та ч. 1 ст. 632 ЦК України - відсутня істотна умова договору суперфіція - плата за користування об'єктом суперфіція, тобто ціна договору.

З огляду на викладене не можна погодитись з доводами апеляційної скарги, що спірний договір суперфіція містить всі істотні умови, передбаченні чинним законодавством для такого виду договорів.

Інші доводи апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять встановлених законом підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, яке постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про не визначення сторонами договору істотної умови щодо оплати за договором суперфіція за користування спірною земельною ділянкою та задоволення вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про визнання договору суперфіція недійсним.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу житлово-будівельного кооперативу «ПАРКОВА АЛЕЯ» відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 липня 2015 року залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: