АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г.,Саліхова В.В.

при секретарі: П`ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року

в цивільній справі за позовами: ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно; ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації права власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи; недоведеність обставин, які суд вважав встановленими; неповний, однобічний розгляд справи; порушення та неправильне застосування норм матеріального та процессуального права. Зазначає, що судом за її та її представника відсутності були опитані свідки відповідачки, чим порушено норми процесуального закону. Судом не було ураховано, що квартира придбана за їх з сином кошти, отримані від продажу належної їм квартири, що відповідачка порушила домовленості яких вони досягли при укладені договору купівлі-продажу, що відповідачка зобов'язувалася не вчиняти ніяких дій, що порушують права та інтереси доньки та онука, а в подальшому намагалася вселити у квартиру сторонніх осіб.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, її представник ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись із позовами до відповідачки, яка є її матір'ю, ОСОБА_1 зазначала, що вона є власником спірної квартири, оскільки ця квартира придбана за її особисті кошти. За домовленістю з відповідачкою договір купівлі-продажу був оформлений на останню і оскільки її мати стала вчиняти дії щодо порушення її права на квартиру, вона вважає, що договір купівлі-продажу в частині покупця має бути визнаний недійсним, так як не відповідав її волевиявленню і право власності на квартиру має бути визнано за нею.

Відповідачка звертаючись із зустрічним позовом про виселення та зняття з реєстраційного обліку позивачки та ОСОБА_3 вказувала, що вони створили їй неможливі умови для спільного проживання, перешкоджають їй у користуванні її власністю, вона змушена тимчасово проживати у знайомих, щоб уникнути конфліктів. Як на правове обґрунтування заявлених вимог посилалася на ст.116 ЖК України.

Відмовляючи у задоволенні усіх трьох позовів, суд виходив з того, що позовні вимоги сторін є необґрунтованимита недоведеними.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується і вважає їх правильними.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом спірна квартира АДРЕСА_1 у м. Києві складається з двох кімнат і належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.12.2006 року, укладеному нею з ОСОБА_6, яка діяла від свого імені та від імені двох своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16-17).

В зазначеній квартирі проживають та зареєстровані три особи: ОСОБА_2, її донька ОСОБА_1 та онук ОСОБА_3

Договір купівлі-продажу квартири укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально та зареєстрований у БТІ 26.12.2006 року у реєстровій книзі за № д.1883-6.

Позивачка підтвердила, що вона особисто була присутньою при укладенні вказаного договору і ні що не перешкоджало їй укласти цей договір в якості покупця, проте з метою уникнення у майбутньому можливих претензій на цю квартиру з боку колишнього чоловіка, вона вирішила, що покупцем має бути її мати.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Судом не було встановлено, й таке позивачкою не доводилося, що зміст правочину суперечить ЦК, що волевиявлення сторін за договором при укладанні договору купівлі-продажу не було вільним, що вони не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності, що договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

На інші правові підстави позивачка не посилалася та їх не доводила.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним й доводи апеляційної скарги такого висновку не спростовують. За підстав якими обґрунтовувалися позовні вимоги не має правового значення та обставина на яку посилається позивач щодо передачі грошових коштів за квартиру безпосередньо нею.

Крім того, позивачкою не була вказана і до участі у справі не була залучена інша сторона за договором - продавець, на права та інтереси якої могло вплинути рішення суду у разі задоволення позовних вимог, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права (ч.2 п.1 ст.16 ЦК).

Позовні вимоги про визнання права власності позивачка обґрунтовувала ст. 392 ЦК України.

За правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року № 6-318цс15 і виходячи з положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Позивачкою не зазначено та не доведено доказами з яких правових підстав та у який передбачений законом спосіб вона набула право власності на спірну квартиру, тому суд дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині .

В інший частині рішення суду не оскаржувалося й тому відповідно до ст. 303 ЦПК України не перевірялося.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315, 317ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 745/13499/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10127/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук О.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.