Справа № 495/5981/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії КК № 418775 виданий 09.02.2000 року)

ОСОБА_2 (довіреність б/н від 20.06.2014 року)

від відповідача: ОСОБА_3 (паспорт серії КМ № 890599 виданий 22.03.2014 року)

від третьої особи: ОСОБА_4 (паспорт серії КМ № 405273 виданий 04.07.2006 року)

ОСОБА_5 (ордер серії ОД № 191192 виданий 28.08.2015 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/5981/14-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про належність майна до спільної сумісної власності та виділення в натурі частки із спільної сумісної власності

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6

до ОСОБА_3

про визнання права власності

В С Т А Н О В И В :

13.08.2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по тексту відповідач) про часткове скасування свідоцтва про належність майна до спільної сумісної власності та виділення в натурі частки із спільної сумісної власності (т.1 а.с.2-7).

Так, позивачка просила суд:

- визнати житловий будинок під № 2 по вул. Новій у м. Білгород-Дністровському Одеської області, який в цілому складається із житлового будинку під літ. «А» загальною площею 72,8 кв.м., житловою 47,2 кв.м., гаражу під літ. «Б», літньої кухні під літ. «В», уборної під літ. «Г», душевої під літ. «Д», сараю під літ. «Е», спорудження за № 1-5, І спільною сумісною власністю сторін;

- виділити позивачу в натурі ? частину із спільної сумісної власності на житловий будинок під № 2 по вул. Новій,2 у м. Білгород-Дністровському в Одеській області;

- стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.08.2014 року відкрито провадження по справі № 495/5981/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про належність майна до спільної сумісної власності подружжя та виділення в натурі частки із спільної сумісної власності. Справу призначено до розгляду (т.1 а.с.37).

Відповідачем ОСОБА_3, подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, відповідно до якого він просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те що житловий будинок № 2 по вул. Новій у м. Білгород-Дністровському Одеської області було придбано ним особисто та за кошти його матері ОСОБА_4 до укладення офіційно зареєстрованого шлюбу із позивачем, а тому не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (т.1 а.с.44-49).

09.10.2014 року ОСОБА_6 (далі по тексту третя особа) звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про вступ у справу в якості третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору та визнання права власності (т.1 а.с.91-95).

Так, третя особа просила суд:

- визнати, що житловий будинок № 2 по вул. Новій у м. Білгород-Дністровському Одеської області літ. «А», загальною площею 78,2 кв.м., житловою площею 47,2 кв.м., який складається з коридору 1-1 площею 7,5 кв.м., кухні 1-2 площею 10,7 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 12,9 кв.м., жилої кімнати 1-4 площею 13,8 кв.м., жилої кімнати 1-5 площею 20,5 кв.м., сіни І площею 12,8 кв.м., гаражу під літ. «Б» площею 20,25 кв.м., літньої кухні під літ. «В» площею 13,5 кв.м., вбиральні під літ. «Г», душу під літ. «Д», сараю літ. «Е» площею 2,94 кв.м. та споруд: № 1-5 є обєктом спільної часткової власності третьої особи та відповідача;

- визнати за третьою особою право власності на 9/11 частин житлового будинку №2 по вул. Новій в м. Білгород-Дністровському Одеської області;

- визнати за відповідачем право власності на 2/11 частин житлового будинку № 2 по вул. Новій в м. Білгороді-Дністровському Одеської області.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.10.2014 року задоволено клопотання ОСОБА_4 та залучено її до участі у цивільній справі № 495/5981/14-ц в якості третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору (т.1 а.с.115-116).

23.10.2014 року позивачкою ОСОБА_1, подано до суду клопотання про призначення по справі будівельно-технічної експертизи (т.1 а.с.123-125).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.10.2014 року клопотання ОСОБА_1 про призначення по справі будівельно-технічної експертизи задоволено. Призначено у справі № 495/5981/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про належність майна до спільної сумісної власності та виділення в натурі частки із спільної сумісної власності судову будівельно-технічну експертизу для визначення варіантів розподілу житлового будинку під № 2 по вул. Новій у м. Білгород-Дністровському Одеської області та земельної ділянки площею, на якій будинок розташований. Провадження експертизи доручено експертам ПМП «ЕКС». Провадження у справі № 495/5981/14-ц зупинено на час проведення експертизи (т.1 а.с.134-136).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.2015 року провадження у справі № 495/5981/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про належність майна до спільної сумісної власності та виділення в натурі частки із спільної сумісної власності поновлено. Справу призначено до розгляду (т.1 а.с.223).

29.07.2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із уточненою позовною заявою, обґрунтовуючи це тим що, після проведеної будівельно-технічної експертизи в судовому порядку в нею виникла необхідність уточнити свої позовні вимоги, з урахуванням варіантів поділу будинку та земельної ділянки, запропонованих експертом (т.1 а.с.236-241).

Позивачкою ОСОБА_1, подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_4, відповідно до якого вона просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те що третьою особою ставиться питання визнання за нею та відповідачем права часткової власності на житловий будинок під № 2 по вул. Новій у м. Білгород-Дністровському, що є порушенням ст.ст. 328, 355, 356 ЦК України. Крім того, під час розгляду цивільної справи за № 495/4411/13-ц ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні позову щодо визнання за нею права власності на житловий будинок під № 2 по вул. Новій у м. Білгород-Дністровському (т.1 а.с.244-246).

Третьою особою ОСОБА_4 подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 про належність нерухомого майна до спільної власності та виділення в натурі частки із спільної сумісної власності, в якому вона просить суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на те що, у під час перебування до шлюбу із відповідачем позивачка не приймала ніякої участі у поліпшенні будинку, який був придбаний нею разом із ОСОБА_3 (т.2 а.с.4-6).

Представником позивача адвокатом ОСОБА_7 надано до суду пояснення з приводу доказів наданих відповідачем разом із запереченням на позовну заяву, відповідно до яких він просить не розглядати заяви ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_11, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.09.2013 року по справі № 495/5564/13-ц, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25.11.2013 року по справі № 22-ц/785/8480/13, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.06.2013 року по справі №1505/10126/2012, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.01.2014 року по справі № 495/9721/13-ц, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.03.2014 року по справі № 495/972/13-ц, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.03.2014 року по справі № 495/825/14-ц, рішення апеляційного суду Одеської області від 06.06.2014 року по справі № 22-ц/785/4677/14, копію свідоцтва серії 1-БМ № 439577, договір купівлі-продажу від 19.05.1998 року квартири у м. Маріуполі Донецької області, квитанцію до прибутково касового ордеру за № 31, квитанцію до прибутково касового ордеру за №1243, як належні та допустимі докази по справі у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, посилаючись на те, що письмові докази надані відповідачем не стосуються предмету доказування по даній цивільній справі (т.2 а.с.10-12).

Позивачка ОСОБА_1, та її представник ОСОБА_2, в судовому засіданні 28.10.2015 року заявлені (уточнені) позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Проти позовних вимог третьої особи ОСОБА_4, заперечували та просили у їх задоволенні відмовити.

Відповідач ОСОБА_3, в судовому засіданні 28.10.2015 року проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечував та просив у їх задоволенні відмовити. Заявлені позовні вимоги третьої особи ОСОБА_4, підтримав та просив задовольнити.

Третя особа ОСОБА_4, та її представник ОСОБА_5, в судовому засіданні 28.10.2015 року проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечували та просили у їх задоволенні відмовити. Заявлені позовні вимоги, в якості третьої особи із самостійними вимогами, підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 та позовну заяву третьої особи ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, з липня місяця 1996 року до жовтня місяця 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство.

23.10.1998 року між позивачем ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище Кауненко) О.В., та відповідачем ОСОБА_3, було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 274, що підтверджується виданим 23.10.1998 року свідоцтвом про одруження серії 1-ЖД № 094669 (т.1 а.с.17).

Від сумісного шлюбу у сторін 05.10.2000 року народився син ОСОБА_12, що підтверджується виданим 09.11.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Білгород-Дністровської міської ради Одеської області свідоцтвом про народження серії 1-ЖД № 333369, актовий запис за № 402 (т.1 а.с.17).

Під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у орендованій квартирі по вул. Дзержинського,26/23 у м. Білгород-Дністровському Одеської області, в результаті праці за спільні кошти сторонами було придбано житловий будинок під № 2 по вулиці Новій у місті Білгород-Дністровському Одеської області, який було зареєстровано на ОСОБА_3 на підставі договору № 1809/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 26.08.1998 року (т.1 а.с.11-12).

Відповідно до складеного та затвердженого Білгород-Дністровським БТІ технічного паспорту від 27.08.1998 року (інвентарний номер 6428, реєстровий номер 29-3954), власником будинку під номером 2 по вулиці Новій у місті Білгород-Дністровському Одеської області, є ОСОБА_3 (т.1 а.с13-16).

Згідно довідки наданої директором ПП «ТТО-95», ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Кауненко) працювала на підприємстві на посаді швачки із 21.02.1997 року на підставі наказу № 17 від 21.02.1997 року і отримувала заробітну платню у розмірі 320 грн. На підставі наказу за № 24 від 01.08.1998 року звільнена (т.1 а.с.21).

Відповідно до довідки № 29 від 14.02.2014 року наданої ПАТ «ЕК «Одесобленерго», ОСОБА_1 з 14.10.2004 року працює на підприємстві на посаді слюсаря з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики 4-го розряду служби обліку електроенергії на підставі наказу від 12.10.2004 року № 1673-к, по теперішній час (т.1 а.с.22).

Згідно клопотання представника ОСОБА_1 про виклик та допит свідків (т.1 а.с.121), ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.10.2014 року було викликано в судове засідання для дачі пояснень по справі ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 (т.1 а.с.130-131).

В судове засідання 28.08.2015 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки, Степанова (дошлюбне прізвище ОСОБА_13) Н.В., ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань або неправдиві показання (т.2 а.с.25-37).

Свідки, Степанова (дошлюбне прізвище ОСОБА_13) Н.В., ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, в судовому засіданні підтвердили той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з літа 1996 року мешкали разом у орендованій квартирі по вулиці Дзержинського у місті Білгород-Дністровському та з того часу розпочали вести спільне господарство. Під час спільного проживання ОСОБА_1 працювала спочатку на Центральному ринку реалізатором, а потім швачкою на приватному підприємстві, а ОСОБА_3 в Одеському аеропорті. На спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 збирались придбати житло. Крім того, фінансово сторонам допомагали батьки позивачки. У березні місяці 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 переїхали жити у житловий будинок під № 2 по вулиці Новій у місті Білгород-Дністровському. У звязку із тим, що будинок був у жахливому стані сторони розпочали його ремонтувати власними силами за спільні кошти.

Таким чином, як встановлено матеріалами справи, під час сумісного шлюбу, проживання та за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був придбаний та відремонтований житловий будинок під № 2 по вулиці Новій у місті Білгород-Дністровському, який було зареєстровано на ОСОБА_3

Однією із підстав набуття спільної сумісної власності є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю.

Виходячи із положень ст.17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Верховний Суд України у абзаці першому, другому пункту 8 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності від 22.12.1995 року за № 20 зазначив, що передбачені Законом України «Про власність» положення щодо спільної власності громадян на майно, придбане внаслідок їх спільної праці, поширюються на придбання його як при веденні особистого підсобного господарства, в тому числі членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках. Згідно з цими положеннями право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім'ї і брали трудову участь у його придбанні.

Крім того, Верховний Суд України у першому, другому, третьому абзацах пункту 2 «Висновки Верховного Суду України викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 року «Спори про право власності та інші речові права» зазначив, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Суд критично ставиться до письмових доказів наданих ОСОБА_3 та не бере їх до уваги при здійсненні оцінки доказів у звязку із тим, що заяви ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4 стосуються іншої цивільної справи, за результатами розгляду якої Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 04.09.2013 року було винесено рішення по справі № 495/4411/13-ц (т.1 а.с.247).

Верховний Суд України в абзаці 4 пункту 27 Постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12.06.2009 року за № 2 зазначив, що виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Представлені до суду відповідачем ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.09.2013 року по справі №495/5564/13-ц, ухвала апеляційного суду Одеської області від 25.11.2013 року по справі № 22-ц/785/8480/13, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.06.2013 року по справі № 1505/10126/2012, ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду 29.01.2014 року по справі №495/9721/13-ц, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 17.03.2014 року по справі № 495/972/13-ц, ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 17.03.2014 року по справі №495/825/14-ц (т.1 а.с.53-60) не можуть бути прийняті судом до уваги, так як не стосуються предмету доказування по даній цивільній справі.

Представлений до суду третьою особою договір купівлі-продажу від 19.05.1998 року квартири у м. Маріуполі Донецької області (т.1 а.с.100) не стосується предмету доказування по цій цивільній справі. Під час розгляду цивільної справи № 495/5564/13-ц суд вже досліджував питання відносно надання ОСОБА_4 ОСОБА_3 грошей із продажу квартири у м. Маріуполі на придбання житлового будинку по вул. Новій,2 у м. Білгород-Дністровському Одеської області. За результатами розгляду цивільної справи №495/4411/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, було відмовлено (т.2 а.с.13). Третьою особою рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.09.2013 року по справі № 495/4411/13-ц не оскаржувалось.

Свідоцтво про народження Ш ульги В.Г., закордонний паспорт ОСОБА_4, трудова книжка, довідка за № 583 від 11.04.2013 року, довідка про курс іноземної валюти станом на 26.08.1998 рік (т.1 а.с.98-99, 112-114) не містять інформації щодо придбання житлового будинку під № 2 по вул. Нова у м. Білгороді-Дністровському ОСОБА_4

Згідно частини третьої статті 58 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які не стосуються та не містять інформацію відносно предмету доказування.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідачем не було надано суду жодних допустимих, належних доказів, які б спростовували твердження позивачки.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, житловий будинок під номером 2 по вулиці Новій у місті Білгород-Дністровському Одеської області, придбаний та відремомонтований ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, за спільні кошти, а тому, відповідно до ст.17 Закону України «Про власність», є спільною сумісною власністю сторін.

Як стверджує позивачка, спільне користування спірним житловим будинком разом із відповідачем та третьою особою не можливо у звязку із тим, що чиняться перешкоди, що підтверджується неодноразовими зверненням позивачки до Білгород-Дністровського МВ УМВС України в Одеській області (т.1 а.с27-29).

У зв ?язку з цим позивачка разом зі спільним сином відповідача, змушена мешкати за іншою адресою, так як у спірному житловому будинку було штучно створено побутові умови, які зробили неможливе подальше її проживання у ньому з дитиною. Відповідач в добровільному порядку відмовляється від поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Закон закріплює існування двох видів права спільної власності: з визначенням часток учасників спільна часткова і без визначення таких часток спільна сумісна. Центральним у їх розмежуванні є те, що частка співвласників у праві спільної часткової власності є вираженою арифметично (1/2, 2/3, 4/5 і т. д.). Натомість частка учасника спільної сумісної власності у спільному майні завчасно не визначена. Остання встановлюється при поділі майна між співвласниками, а також при виділі частки когось із них.

Однією з підстав набуття права спільної сумісної виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60 Сімейного кодексу України поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є продовженням загальної норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

Згідно частини першої, третьої статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1, відповідно до Закону України «Про власність», ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України має право на отримання частки на житловий будинок під номером 2 по вулиці Новій у Білгород-Дністровському Одеської області, придбаний та відремонтований сторонами в період спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, за спільні кошти.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи рівність сторін перед судом, суд не вбачає ніяких порушень цивільних прав відповідача у разі задоволення таких позовних вимог ОСОБА_1

З метою повного та всебічного розгляду справи судом була призначена судова будівельно-технічна експертиза, із висновку № 53/11 від 30.04.2015 року якої (т.1 а.с.152-222) вбачаться, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 6428 наявна технічна можливість виділення, із врахуванням розмірів ідеальних часток співвласників по ? частки, в натурі житлового будинку по вулиці Новій,2 у місті Білгороді-Дністровському Одеської області в разі проведення будівельних робіт по переобладнанню та переплануванню його приміщень. Експертом було запропоновано три найбільш доцільних та технічно можливих варіанта поділу житлового будинку.

Позивачка у своєму уточненому позові посилаючись на наявність технічної можливості виділити ОСОБА_1 ? частину житлового будинку під літ. «А» в натурі із припиненням режиму спільної суміжної власності, погоджуючись із проведенням будівельних робіт по переобладнанню та переплануванню приміщень, просила суд поділити житловий будинок, виділити в особисте користування земельну ділянку для обслуговування житлового будинку згідно 3-го варіанту.

Відповідач в судовому засіданні не погодився із усіма варіантами поділу житлового будинку та виділення в особисте користування земельних ділянок посилаючись на те, що житловий будинок було придбано за його особисті та ОСОБА_4 кошти, однак будь-яких належних та обґрунтованих доводів в підтвердження своїх заперечень суду не надали.

Дослідивши надані експертом варіанти поділу житлового будинку та виділення в особисте користування земельних ділянок, суд схиляється до ІІІ варіанту та вважає його таким, що найбільше відповідає інтересам спірних сторін. Крім того, згідно ІІІ варіанту позивачці виділяється фактична частка значно менша ніж ідеальна частка, а тому відповідач має сплатити на користь позивачки грошову компенсацію у розмірі 21 814,50 грн. Фактична ідеальна частка відповідача в результаті поділу житлового будинку більша ніж ідеальна доля.

Частиною 4 ст.120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ІІІ варіанту поділу земельної ділянки по вулиці Новій,2 у місті Білгород-Дністровському ОСОБА_1 запропоновано експертом виділити земельну ділянку площею 247 м. кв., що на 151,5 м. кв. менше належної їй ? частки в житловому будинку, тому відповідач має сплатити на користь позивачки грошову компенсацію у розмірі 23 028 грн. Відповідачу пропонується виділити в особисте користування земельну ділянку площею 550 м.кв., що більше ? частки в житловому будинку на 151,5 м.кв.

Довідкою Управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 27.07.2015 року за № 151 вказано, що згідно ІІІ варіанту поділу земельної ділянки відповідно до висновку судової будівель-технічної експертизи від 30.04.2015 року за № 53/11 частині житлового будинку площею 151,80 кв.м. ОСОБА_1 та земельній ділянці площею 247 кв. м. можливо надати окрему адресу Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Нова 2-а (т.1 а.с.243).

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.

В свою чергу, згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 і безпідставність та недоказаність позовних ОСОБА_4, на підставі чого позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про належність майна до спільної сумісної власності та виділення в натурі частки із спільної сумісної власності підлягає задоволенню, а в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності слід відмовити.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 365,40 грн. за розгляд позовної заяви та 2000 грн. половина суми, сплаченої за проведення експертизи.

Керуючись ст.ст. 60, 69, 70-71 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, ст.120 Земельного кодексу, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про належність майна до спільної сумісної власності та виділення в натурі частки із спільної сумісної власності задовольнити.

Визнати житловий будинок під № 2 по вулиці Новій у місті Білгород-Дністровському Одеської області, який в цілому складається із житлового будинку під літ. «А» загальною площею 72,8 кв.м., житловою 47,2 кв.м., гаражу під літ. «Б», літньої кухні під літ. «В», уборної під літ. «Г», душевої під літ. «Д», сараю під. літ. «Е», спорудження за № 1-5, І - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Виділити ОСОБА_1 ? частину в натурі в окреме домоволодіння наступні житлові приміщення та господарські споруди:

- літ. «А» житловий будинок у складі приміщень: 1-4 житлова пл. 13,8 кв.м.; 1-5 житлова пл. 20,5 кв.м.;

- літ. «а» веранда у складі частини приміщення І пл. 7,0 кв.м. (розмірами 1,98 м. х 3,58 м.);

- ганок;

- № 1 цистерна;

- № 2 огорожа;

- № 4 ворота із хвірткою;

- № 5 огорожа;

- 2/3 частини І замощення,

загальною площею по літ. «А» 41,3 кв.м., житловою площею по літ. «А» - 34,3 кв.м.

Виділити ОСОБА_3 ? частину в натурі в окреме домоволодіння наступні житлові приміщення та господарські споруди:

- літ. «А» житловий будинок у складі приміщень: 1-1 коридор пл. 7,5 кв.м.; 1-2 кухня пл. 10,7 кв.м.; 1-3 житлова пл. 12,9 кв.м.;

- літ. «а» веранда у складі частини приміщення І пл. 5,1 кв.м. (розмірами 1,98 х 2,58 м.);

- літ. «Б» гараж пл. 20,25 кв.м.;

- літ. «б» підвал пл. 7,47/14,32 кв.м.;

- літ. «В» літня кухня пл. 13,05 кв.м.;

- літ. «Г» убиральня;

- літ. «Д» душ пл. 1,1 кв.м.;

- літ. «Є» сарай пл. 2,94 кв.м.;

- № 3 огорожа;

- 1/3 частини І замощення,

загальною площею по літ. «А» 36,2 кв.м., житловою площею по літ. «А» - 12,9 кв.м.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на житловий будинок під № 2 по вулиці Новій у місті Білгород-Дністровському Одеської області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок під літ. «А» у складі приміщень: 1-4 житлова пл. 13,8 кв.м., 1-5 житлова пл. 20,5 кв.м., літ. «а» веранда у складі частини приміщення І пл. 7,0 кв.м. (розмірами 1,98 м. х 3,58 м.), ганок, № 1 цистерна, № 2 огорожа, № 4 ворота із хвірткою, № 5 огорожа, 2/3 частини І замощення, загальною площею по літ. «А» 41,3 кв.м., житловою площею по літ. «А» - 34,3 кв.м. по вулиці Новій,2-а у місті Білгород-Дністровському Одеської області.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок під літ. «А» у складі приміщень: 1-1 коридор пл. 7,5 м. кв., 1-2 кухня пл. 10,7 кв.м., 1-3 житлова пл. 12,9 кв.м., літ. «а» веранда у складі частини приміщення І пл. 5,1 кв.м. (розмірами 1,98 х 2,58 м.), літ. «Б» гараж пл. 20,25 кв.м., літ. «б» підвал пл. 7,47/14,32 кв.м., літ. «В» літня кухня пл. 13,05 кв.м., літ. «Г» убиральня; літ. «Д» душ пл. 1,1 кв.м., літ. «Є» сарай пл. 2,94 кв.м., № 3 огорожа, 1/3 частини І замощення, загальною площею по літ. «А» 36,2 кв.м., житловою площею по літ. «А» - 12,9 кв.м. по вулиці Новій,2 у місті Білгород-Дністровському Одеської області.

Встановити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 порядок користування земельною ділянкою площею 797 кв.м. по вулиці Новій,2 у місті Білгород-Дністровському Одеської області.

Виділити у особисте користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 247 кв.м. по вулиці Новій,2-а у місті Білгород-Дністровському Одеської області.

Межі земельної ділянки площею 247 кв.м. проходять наступним чином (за годинниковою стрілкою):

- з боку вул. ОСОБА_17 довжиною 28,11 м.;

- поворот направо довжиною 3,98 м.;

- поворот направо довжиною 10,87 м.;

- далі по лінії продовження довжиною 2,35 м. (по міжквартирній перегородці веранди літ. «а»);

- повтор направо довжиною 1,97 м. (по лінії житлового будинку літ. «А» та веранди літ. «а»);

- поворот направо довжиною 8,92 м. (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. «А»);

- далі по ліні продовження довжиною 1,33 м.;

- поворот направо довжиною 16,53 м.;

Виділити у особисте користування ОСОБА_3 земельну ділянку площею 550 кв.м. по вулиці Новій,2 у місті Білгород-Дністровському Одеської області.

Межі земельної ділянки площею 550 кв.м. проходять наступним чином (за годинниковою стрілкою):

- з боку вул. ОСОБА_17 довжиною 20,65 м.;

- поворот направо довжиною 5,49 м.;

- далі по лінії продовження довжиною 6,59 м.;

- далі по лінії продовження довжиною 13,87 м.;

- поворот направо довжиною 1,33 м.;

- далі по лінії продовження довжиною 8,92 м. (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. «А»);

- поворот направо довжиною 1,97 м. (по лінії розподілу житлового будинку літ. «А» та веранди літ. «а»);

- поворот направо довжиною 2,35 (по міжквартирній перегородці веранди літ. «а»);

- далі по лінії продовження довжиною 10,87 м.;

- поворот направо довжиною 11,72 м.;

- далі по лінії продовження довжиною 12,45 м.;

Стягнути із ОСОБА_3 (67701, АДРЕСА_1, паспорт серії КК 536000 виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 06.11.2000 року) на користь ОСОБА_1 (67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Нова 2, ідентифікаційний код НОМЕР_1):

- сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви в сумі 365 (триста шістдесят п ?ять) гривень 40 (сорок) копійок;

- половину витрат на проведення експертизи у сумі 2 000 (дві тисячі) гривень;

- грошову компенсацію у сумі 44 842 (сорок чотири тисячі вісімсот сорок дві) гривні 50 (п ?ятдесят) копійок.

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко