Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСтрашного М.М.
суддів:Тагієва С.Р., Бобрової І.О.,
при секретарі:Нечасному О.Л.
за участю:представника позивача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

10 жовтня 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_7 аліменти на утримання їх спільної дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 25 % з усіх видів заробітку (щомісячно), починаючи з дня розірвання шлюбу 12.08.2008 року. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано, в добровільному порядку відповідач дитину матеріально не утримує, що змусило її звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт вказує, що суд не залучив до участі в справі іншого одержувача аліментів, що свідчить про упередженість та необ'єктивність суду. Апелянт наполягає на тому, що відповідач в силу закону зобов'язаний утримувати свою дитину.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, законом встановлено обмеження розміру аліментів, що можуть стягуватися із доходів боржника, з відповідача вже стягують аліменти на утримання дитини в розмірі 1/2 частини всіх видів його доходу, тому позов ОСОБА_6 не може бути задоволений.

Даний висновок суду суперечить нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 150 Сімейного кодексу України визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров'я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 27 Конвенції «Про права дитини» дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_7 має двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2013 року з ОСОБА_7 було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_10. на утримання їх дочки ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 04.12.2013 року і до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с.28).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 перебуває на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області і отримує пенсію за вислугу років, з якої проводиться утримання аліментів в розмірі ? її частини (а.с.23).

Відповідно до ч.2 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження»,обмеження розміру відрахувань із заробітної плати встановлюється законодавством про працю, тобто ст.128 КЗпП України.

Згідно ч.1 ст.128 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати 20%, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, 50% заробітної плати, яка належить до виплати працівникові, а згідно частини 2 цієї ж статті при відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено 50% заробітку.

Згідно ч.3 ст. 128 КЗпП України обмеження, встановлені частинами першою і другою цієї статі, не поширюється на відрахування із заробітної плати при відбування виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70% відсотків.

Частина 3 ст.128 КЗпП України є аналогічною ч.4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження" стосовно не поширення обмежень на відрахування із заробітної плати в разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

В ч. 5 ст. 70 Закону України „Про виконавче провадження" визначено, що положення цієї статті застосовуються також у разі стягнення на належні боржникові стипендію та інші доходи.

Отже, судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення аліментів з посиланням на ст. 70 Закону України „Про виконавче провадження".

Як зазначено у ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Згідно зі ст.183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом.

Апеляційний суд, керуючись зазначеними нормами закону, з урахуванням всіх обставини справи, матеріального становища платника аліментів, реальної та об"єктивної можливості сплачувати аліменти в певному розмірі, вважає, що у даному випадку з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_8 підлягають стягненню аліменти розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 10 жовтня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вимоги позивача про стягнення аліментів з 12 серпня 2018 року, дня реєстрування розірвання шлюбу з відповідачем, не можуть бути задоволені, оскільки вони не грунтуються на законі та суперечать приписам ч. 1 ст. 79 СК України, відповідно до якої аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави належить стягнути 365 грн. 40 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 180, 182, 183 СК України, ст.128 КЗпП України, ст.ст. 88, 303, 307, п.4 ч. 1 ст. 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2014 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання неповнолітньої дитини -ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 жовтня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути ОСОБА_7 в дохід держави 365 грн. 40 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: