Провадження № 2/760/4770/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі:головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Осадчій В.М., Січкар Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Аллюр Менеджмент» про визнання наказу про звільнення незаконним та внесення зміни щодо дати та причин формулювання звільнення, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2015 року ОСОБА_1 ( далі -Позивач) звернулася до суду з позовом до ТОВ « Аллюр Менеджмент» ( далі-Відповідач) та уточнивши вимоги просила:

- визнати наказ ТОВ «Аллюр Менеджмент» за №4-К від 19.03.2015 року про звільнення з посади директора ТОВ «Аллюр Менеджмент» за прогул без поважних причин незаконним;

-вважати ОСОБА_1 звільненої з посади директора ТОВ «Аллюр Менеджмент» на підставі ст. 38 КЗпП України з 26.02.2015 року та зобов»язати ТОВ « Аллюр Менеджмент» внести відповідні зміни до трудової книжки.

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що наказом №4-К від 19.03.2015 року вона була звільнена з посади директора ТОВ «Аллюр Менеджмент», на підставі ч.3 ст. 40 КЗпП України за порушення трудової дисципліни (прогул без поважних причин з 20.02.2015 -06.03.2015 року).

Вважає, що її звільнення є незаконним та проведене з порушенням трудового законодавства.

Посилається, що 12.02.2015 року подала заяву про звільнення за власним бажанням, а відпрацювавши два тижні, вважає, що відповідач мав звільнити її згідно ст. 38 КЗпП України з 26.02.2015 року.

Проте, наказом №4-К від 19.03.2015 року вона була звільнена за прогул без поважних причин. При цьому посилається, що будь-які акти щодо її відсутності на роботі, табелі обліку робочого часу тощо, у відповідача відсутні.

Крім цього позивач посилається, що від неї не відбиралися письмові пояснення, що передують застосуванню дисциплінарного стягнення у виді звільнення та з наказом про звільнення не була ознайомлена.

Посилаючись на викладене, позивач просила задовольнити її позов.

Крім цього, позивач просила суд поновити їй строк на звернення до суду з даним позовом, як такий, що пропущений з поважних причин.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, як необґрунтованого.

Посилався на те, що наказ відповідача від 19.03.2013 р. за №4-к про звільнення позивача прийнято з дотриманням вимог закону, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

В своїх запереченнях проти позову зазначив, що дійсно позивачем 12.02.2015 року було подано заяву про звільнення з займаної посади за ст. 38 КЗпП України, без зазначення відповідної дати звільнення.

Посилався, що до 19.02.2015 року позивач була на роботі. Проте, з 20.02.2015 -06.03.2015 року на робочому місці була відсутня, забравши з собою печатку та комп'ютер підприємства на якому встановлено програма клієнт-банк, на підтвердження чого надав акти та табелі обліку робочого часу, доповідну записку.

Крім того, зазначив, що позивач з»явилася на роботі лише 07.03.2015 року підготувавши проект рішення загальних зборів за її підписом , як директора ТОВ « Аллюр Менеджмент» про її звільнення та наказ про звільнення за угодою сторін, а не на підставі ст. 38 КЗпП України, вважаючи, що остання продовжує працювати на займаній посаді. Також в цей день передала печатку та комп'ютер Товариства.

Разом з тим, власник підприємства провівши перевірку за фактом порушення позивача трудової дисципліни в період з 20.02.2015-06.03.2015 р. прийняв рішення про звільнення позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України, при цьому позивач відмовилася надати пояснення щодо причин її відсутності на роботі за даний період.

На підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «Аллюр Менеджмент» від 19.03.2015 року, позивача звільнено за прогул без поважних причин ( наказ №4-к від 19.03.2015 року).

Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Крім того, в судовому засіданні представник відповідача надав наказ №7-к від 18.09.2015 року про внесення технічних виправлень до наказу про звільнення позивача щодо дати звільнення та підстави звільнення.

Враховуючи вищенаведене, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

Судом встановлено, що наказом №2 від 01.08.2014р. позивача прийнято на посаду директора ТОВ «Аллюр Менеджмент» на підставі протоколу №2 від 31.07.2014 року Загальних зборів учасників ТОВ «Аллюр Менеджмент» ( а.с. 20).

Наказом №4-К від 19.03.2015 року позивача було звільнено з посади директора ТОВ «Аллюр Менеджмент», на підставі ч.3 ст. 40 КЗпП України за порушення трудової дисципліни (прогул без поважних причин з 20.02.2015 -06.03.2015 року).

Відповідно до наказу №7-К від 18.09.2015 року до наказу №4-К від 19.03.2015 року було внесено зміни щодо підстав звільнення та дати звільнення позивача. ( а.с. 95)

Вказаний наказ позивачем не оспорюється, а тому в силу ст. 10 ЦПК України, суд позбавлений можливості обговорювати дане питання враховуючи межі заявлених вимог.

Позивач вважає, що її звільнення за прогул без поважних причин за наказом №4-к від 19.03.2015 року, проведено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому має бути визнаний незаконним з внесенням відповідних змін щодо формулювання підстав її звільнення.

Суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Як встановлено в суді та не заперечувалося сторонами по справі, що 12.02.2015 року позивачем було подано заяву про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України ( а.с. 21).

Відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України, позивач мала відпрацювати два тижні, тобто звільнення позивача мало відбутися 26.02.2015 року. Дані обставини також визнано сторонами по справі.

Відповідно до ч.2 ст.38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору.

Встановлено та дані обставини не заперечувалися позивачем в суді, що позивач продовжувала працювати на посаді директора після попередження про її звільнення в порядку ст. 38 КЗпП України.

В судовому засіданні позивач пояснила, що внаслідок конфлікту щодо її звільнення з власником Товариства, відсутності уповноваженої особи, яка мала прийняти від неї печатку та майно по акту, вона не залишила роботи у відповідача та продовжувала працювати включно до 07.03.2015 року.

Також підтвердила в суді, що для вирішення конфліктної ситуації, яка склалася щодо причин її звільнення, вона підготувала наказ та протокол загальних зборів учасників Товариства про її звільнення за угодою сторін з 07.03.2015 року, вважаючи, що таким шляхом дане питання буде вирішено мирним шляхом ( а.с. 98-99, 105-106).

Враховуючи вимоги ч.2 ст. 38 КЗпП України та оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, в даному випадку підстав вважати, що позивач мала бути звільнена з 26.02.205 року за раніше поданою заявою ( заява від 12.02.2015 року за власним бажанням), не має, оскільки після закінчення строку попередження про звільнення позивача , остання не залишила роботи та 07.03.2015 року вимагала звільнити її за угодою сторін. Дані обставини не заперечуються позивачем по справі.

Разом з цим, суд вважає, що в період з 20.02.2015 року, 23.02.2015-28.02.2015 року, 02.03.2015- 06.03.2015 року позивач допустила прогул.

Дані обставини підтверджуються телеграмою відповідача про необхідність відпрацювання 14 днів, табелем обліку використання робочого часу за лютий та березень 2015 року, актом про відсутність на робочому місці позивача від 06.03.2015 р., актом про відмову у наданні пояснень щодо відсутності на робочому місці позивача від 07.03.2015 року та доповідною запискою від 20.02.2015 року щодо стану подання звітності з ЄСВ за січень 2015 року( а.с. 22, 107-1011, 24,25,131-132 ).

Дані обставини також підтверджуються показами свідків допитаних у судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно з пунктом 22 зазначеної Постанови у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Як встановлено вище, позивач відмовилася від надання пояснень щодо відсутності її на робочому місці та застосування до останньої дисциплінарного стягнення.

Та обставина, що позивач відмовилася від надання пояснень щодо відсутності її на робочому місці в період з 20.02.2015-28.02.2015 р., 02.03.2015-06.03.2015 р. в порядку ст. 149 КЗпП України також підтверджується тим, що позивач, як директор Товариства підписала наказ про своє звільнення саме за угодою сторін, який датовано 07.03.2015 року мотивуючи тим, що власник Товариства хотів звільнити її за порушення трудової дисципліни.

Доказів того, що позивач була відсутня на робочому місці з поважних причин, як і доказів перебування у вказані дні на робочому місці чи виконання посадових обов'язків за період з 20.02.2015-07.03.2015 р., суду не надано.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не надано доказів в обгрунтування заявлених вимог.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що наказом №7-к від 18.09.2015 року було внесено виправлення до наказу №4-к від 19.03.2015 року, який позивачем не оспорюється, суд не знаходить підстав для визнання незаконним наказу за №4-К від 19.03.2015 року.

У зв'язку з відмовою в задоволенні вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення позивача, не підлягає задоволенню вимоги позивача про зміну формулювання підстав звільнення та внесення відповідних записів до трудової книжки.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

З огляду на те, що позивач отримала наказ про звільнення 06.05.2015 року, суд вважає, що строк на звернення до суду підлягає поновленню, оскільки пропущений з поважних причин.

Керуючись ст.ст. 38, 40, 147, 149, 233, 234, 235 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: