У Х В А Л А

28 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним заповіту, визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року позов задоволено: визнано недійсним заповіт від 3 серпня 2007 року вчинений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_7, визнано дійсним заповіт від 15 жовтня 1999 року вчинений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4, надано ОСОБА_4 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, терміном шість місяців з моменту набуття чинності рішенням суду.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4; вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року залишено без змін.

До Верховного Суду України звернулася ОСОБА_4, від імені якої діє представник ОСОБА_5, про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 225, 1234, 1257 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявниця надала ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Постановляючи ухвалу від 29 квітня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про недоведеність позивачкою обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимог, а саме, що заповідач ОСОБА_8 під час підписання оспорюваного заповіту від 3 серпня 2007 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ним.

Ухвалою від 22 квітня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував судове рішення апеляційного суду і направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Порівняння зазначеного судового рішення, наданого заявницею як приклад неоднакового правозастосування, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним заповіту,визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заявою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін