Справа № 502/2004/15-ц
09 листопада 2015 року м. Кілія
Кілійський районний суд Одеської області
головуючого - судді Масленикова О.А.
за участю секретаря судового засідання Кітреску О.М.
розглянувши цивільну справу за позовом
Кілійської міської ради
про визнання права власності на житловий будинок
ОСОБА_1 звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом, в якому вказала, що згідно рішення Кілійської міської ради депутатів Одеської області № 157 їй та чоловіку була дана згода на знесення старого аварійного будинку та на будівництво на його місці нового житлового будинку.
В подальшому на даній земельній ділянці було збудовано житловий будинок № 109 по вул. Карла Маркса в м. Кілія згідно плану забудови та дозволу на виконання будівельних робіт на земельній ділянці. У 1997 році позивач та її чоловік розлучилися та згодом за рішенням суду ОСОБА_1 було виділено 49/100 долі від житлового будинку та надвірних споруд. Після смерті чоловіка, з метою оформлення права власності на свою частину житлового будинку, позивач звернулася до Державного реєстратора права на нерухоме майно, але 27.05.2015 р. отримала рішення про відмову у державній реєстрації права та їх обмежень на підставі того, що у рішенні суду від 09.02.1998 р. не вказано, що доля позивача з житлового будинку їй виділяється у приватну власність. На підставі вищевказаного позивач просила суд визнати за нею право власності на 49/100 долі житлового будинку № 109 по вул. Карла Маркса в м. Кілія Кілійського району Одеської області.
На дату розгляду справи представником позивача було надано письмову заяву про розгляд справи без його участі, в якій він зазначив, що не проти ухвалення заочного рішення по справі.
Представник відповідача - Кілійської міської ради повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи відповідно до положень ст. ст.74-76 ЦПК України повторно в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання або проведення розгляду справи за його відсутності, суду не надав.
На підставі письмової заяви представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи за відсутності сторін без фіксації ходу судового засідання звукозаписувальним технічним пристроєм, що відповідає положенням ст. ст. 169, 197, 224 ЦПК України.
Дослідивши позовну заяву та докази по справі, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:
Відповідно до виписки з рішення від 30.07.1987 р. виданої Кілійською міською радою депутатів Одеської області № 157, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано згоду на знесення старого будинку та на будівництво на його місці нового житлового будинку в м. Кілія по вул. Карла Маркса, №109.
З дозволу на виконання робіт від 15.01.1988 р. наданого відділом комунального господарства Кілійської міської ради народних депутатів вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано дозвіл на виконання будівельних робіт на земельній ділянці № 109 по вул. Карла Маркса в м. Кілія.
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області № 2-14/1998 від 09.02.1998 р. ОСОБА_1 виділено 49/100 долі та ОСОБА_2 виділено 51/100 долі від житлового будинку та надвірних споруд розташованих в м. Кілія Одеської області по вул. Карла Маркса, № 109.

Відповідно до технічного паспорту, складеного КП «Кілійське РБТІ та РОН» від 04.04.2011 р., 49/100 часток житлового будинку № 109 по вул. Карла Маркса в м. Кілія Кілійського району Одеської області, а саме - з: житлового будинку літ. А приміщення загальною площею 80,4 м.: гостьова 2 1; кухня 2-2; ванна кімната 2-3; житлове приміщення 2-4; житлове приміщення 2-5; житлове приміщення 1-6; комора 1-7; навіс, погріб під будинком, мансарда, тераса, ганок літ. а1; сарай літ. Г; убиральня літ. Д; басейн - № 4; водогін - № 5; огорожа - № 6, розташованого на земельній ділянці загальною площею 1291 кв.м.

З листа КП «Кілійське РБТІ та РОН» № 107 від 24.02.2015 р. вбачається, що станом на 31.12.2012 р. право власності на новозбудований в 1989 р. житловий будинок розташований за адресою: м. Кілія Одеської області, вул. К.Маркса, 109 не зареєстровано.

Як вбачається з рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно № 21477680 від 21.05.2015 р., зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поданої ОСОБА_1 в звязку з не подачею усіх необхідних документів.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 21641064 від 27.05.2015 р. ОСОБА_3 відмовлено у державній реєстрації права власності спільної частки житлового будинку розташованого по вул. Маркса Карла, № 109 в м. Кілія Одеської області.

При розгляді і вирішенні справи судом враховано наступні положення законодавства:

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Між тим, відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність» (який діяв на момент виникнення правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Згідно прикінцевих положень СК України він набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України (у редакції 2003 р.)

Цивільний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року, тому суд вважає, що спір слід вирішити на підставі положень ЦК УРСР та КпШС України дія яких розповсюджується на правовідносини з питань щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання на нього права власності, яке було збудоване до набрання чинності Сімейного Кодексу України, тобто до 01.01.2004 року.

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, що нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Тобто, виходячи з сенсу ст. 22 КпШС України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, фактично виходячи з матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок було збудовано в період шлюбу позивача та ОСОБА_2

Відповідно до розяснення Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року, у випадку смерті власника нерухомого майна, реєстрацію якого належним чином проведено не було і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення цього майна померлому та спадкоємцю повинно вирішуватись в судовому порядку. Як вказано в листі Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.2009 року № 12/5-126, по обєктах нерухомого майна, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будівлі, що складається бюро технічної інвентаризації.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як зазначено в Правилах державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 р. № 56. яка була чинною на час ухвалення судового рішення про поділ спірного будинку, - державну реєстрацію обєктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів влади на підставі правовстановлюючих документів. Згідно додатку № 1 до вказаних Правил серед переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація обєктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб зазначено рішення судів щодо права власності на обєкти нерухомого майна

Беручи до уваги те, що судовим рішенням позивачу виділено у власність 49/100 частин спірного будинку без визнання права власності на відповідну частку, вказане рішення суду за положеннями законодавства не може вважатись правовстановлюючим документом, на підставі якого може бути проведена реєстрація права власності позивача на частку у нерухомому майні, в звязку з чим суд приходить до висновку, що його право як співвласника нерухомого майна підлягає судовому захисту на підставі ст. 16 ЦК України шляхом його визнання, в звязку з чим задовольняє позов.

Керуючись ст. ст. 10,11, 60, 209, 212-215, 224-226, 256 ЦПК, ст. ст. 16, 328 ЦК України, ст. 22 КпШС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 49/100 часток житлового будинку № 109 по вул. Карла Маркса в м. Кілія Кілійського району Одеської області, а саме - з: житлового будинку літ. А приміщення загальною площею 80,4 м.: гостьова 2 1; кухня 2-2; ванна кімната 2-3; житлове приміщення 2-4; житлове приміщення 2-5; житлове приміщення 1-6; комора 1-7; навіс, погріб під будинком, мансарда, тераса, ганок літ. а1; сарай літ. Г; убиральня літ. Д; басейн - № 4; водогін - № 5; огорожа - № 6, розташованого на земельній ділянці загальною площею 1291 кв.м.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Згідно ст. 228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_4