Провадження № 22-ц/779/1966/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Мелінишин Г.П.,

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

19.11.2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 29.09.2010 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого відповідач продав їй квартиру АДРЕСА_1 Згідно п.2 договору купівлі-продажу вона сплатила, а відповідач одержав кошти в сумі 27429 грн. за продаж квартири. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.04.2014 року зазначений договір купівлі-продажу квартири визнано недійсним і зобов'язано кожну зі сторін договору повернути другій стороні у натурі все, що одержане на виконання правочину. Тобто відповідача зобов'язано повернути кошти, отримані від продажу квартири. Посилаючись на наведене, просила стягнути з відповідача на свою користь кошти за продаж квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 27429 грн.

На дане рішення відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, поскільки вважає його незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що отримання чи неотримання грошей є обставиною, яка підлягає доказуванню. Приймаючи рішення від 09.04.2014 року у справі за його позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, Івано-Франківський міський суд не досліджував питання отримання ним коштів, хоча він заявляв, що грошей не отримував. Суд всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не звернув уваги на відсутність доказів та посилань на докази. Суд проігнорував вимоги ч.1 ст.30 ЦК України, так як у матеріалах справи є висновок судово-психіатричної експертизи, із якого вбачається, що ОСОБА_3 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Також зазначає, що при ухваленні рішення судом порушено норми процесуального права (ст.ст.212, 213 та інші). В рішенні навіть не зазначено, яким законом суд керувався при його ухваленні. Отже, вважає, що суд не з'ясовував обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.

З цих підстав просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_3 та прокурор відділу представництва інтересів громадян та держави в судах прокуратури Івано-Франківської області Чорнописька Г.О., яка діє в інтересах ОСОБА_3, апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній мотивів та просили задовольнити.

Представники позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скаргу не визнали, вважають її безпідставною, а рішення - законним та обґрунтованим, яке просили залишити в силі.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та представника прокуратури, який діє в інтересах апелянта, заперечення представників позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Положеннями ч.1 ст.214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 29.09.2010 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.4).

Відповідно до п.2 договору покупець (ОСОБА_4.) оплатив, а продавець (ОСОБА_3) отримав грошові кошти в сумі 27429 гривень до підписання договору; претензій щодо оплати вказаних грошових коштів у сторін немає.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.04.2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 визнано недійсним вищезазначений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.5-8).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що оскільки договір купівлі-продажу визнано недійсним, то на підставі ст.216 ЦК України позивач повинен повернути відповідачу кошти за купівлю квартири. При цьому суд вважав, що факт передачі коштів є підтверджений належними доказами.

Однак погодитись із таким висновком суду не можна, поскільки такого висновку суд дійшов внаслідок порушення норм процесуального права, не давши належної оцінки доводам відповідача.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як на підставу позову ОСОБА_4 посилалась на ту обставину, що факт передачі коштів підтверджується п.2 договору купівлі-продажу, а рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.04.2014 року ОСОБА_3 фактично було зобов'язано повернути кошти, отримані від продажу квартири.

Проте такі доводи позивача є недоведеними, а суд помилково вважав їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом, рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.04.2014 року договір купівлі-продажу квартири від 29.09.2010 року визнано недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України. Суд встановив, що ОСОБА_3 на час укладення договору перебував у стані, в якому не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, що зумовлено наявним у нього стійким хронічним розладом у формі параноїчної шизофренії, що підтверджується Актом №173 амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 17.06.2013 року (а.с.34-38) та іншими доказами (показаннями свідків), дослідженими судом. У даному рішенні суд дійшов висновку про застосування реституції на підставі ч.1 ст.216 ЦК України, та в резолютивній частині зазначив, що за наслідками недійсності договору купівлі-продажу квартири кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. При цьому, слід зауважити, що у даному рішенні суд конкретно не встановив, що саме на виконання даного договору одержала кожна сторона, а обмежився тільки посиланням на зміст норми ч.1 ст.216 ЦК України. Таким чином, рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.04.2014 року (а.с.5-8) не встановлено факту передачі коштів згідно договору купівлі-продажу квартири.

З огляду на викладене та враховуючи, що договір купівлі-продажу квартири визнано судом недійсним в повному обсязі, в тому числі і п.2 договору, у якому йдеться про проведення розрахунку між сторонами, факт передачі коштів згідно такого договору є обставиною, яка підлягає доказуванню. Крім того, факт отримання коштів згідно договору заперечується ОСОБА_3, який стверджував, що коштів в сумі 27429 грн. не отримував, як і не продавав квартиру.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Як встановлено рішенням суду, відповідач на момент укладення договору купівлі-продажу не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому, на підставі ч.1 ст.30 ЦК України, слід зробити висновок, що він не мав цивільної дієздатності на момент укладення договору, тобто не був здатний своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Поскільки договір купівлі-продажу визнано недійсним, то пункт 2 такого договору не може братися до уваги на підтвердження факту передачі коштів за договором. В такому разі такий факт повинен бути доведений позивачем іншими належними та допустимими доказами.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, належних та допустимих доказів факту передачі коштів за договором позивачем не представлено.

Враховуючи наведене, позов ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3 27429 грн. є недоведеним, тому не підлягає до задоволення.

Вищезазначеного суд першої інстанції не врахував, та, порушивши наведені норми процесуального права, дійшов помилкового висновку про задоволення позову, тому колегія суддів вважає, що за таких обставин судове рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

Г.П. Мелінишин