Справа № 356/134/15-ц Головуючий у І інстанції Капшученко І.О.
Провадження № 22-ц/780/4402/15 Доповідач у 2 інстанції Касьяненко Л. І.
Категорія 45 27.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Гуля В.В., Білоконь О.В.,

При секретарі: Якимчук Ю.С.,

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Житлово-побутове підприємство» на заочне рішення Березанського міського суду Київської області від 13 травня 2015 року в справі за позовом Комунального підприємства «Житлово-побутове підприємство» до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив визнати відповідача особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач не проживає в квартирі понад шість місяців.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що у квартирі АДРЕСА_1 наймач ОСОБА_2 з літа 2012 року у вказаному приміщенні не проживає та не сплачує комунальні послуги. Ці обставини підтверджують актом перевірки депутата від 27.07.2014; актом перевірки депутата від 10.10.2014; актом перевірки депутата від 02.11.2014; актом перевірки депутата від 24.11.2015; актом перевірки депутата від 15.12.2014.

Заочним рішенням Березанського міського суду Київської області від 13 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом І встановлено, що ОСОБА_2 проживав у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 Згідно адресної довідки наданої Відділом адресно-довідкової роботи Управління УДМС у Київській області від 16.02.2015 року ОСОБА_2. зареєстрований у квартирі номер 41, дані станом 05.08.2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд І інстанції керувався положеннями ст. ст. 9, 58, 71, 72 ЖК України, ст.ст. 3, 15 ЦК України та виходив з того, що із встановлених обставин не вбачається порушених прав позивача.

Колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 52 ЖК України, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР,- за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Відповідно до ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно зазначених норм, вбачається, що єдиною підставою для вселення особи в надане жиле приміщення, є ордер.

Позивач посилався на положення ст. 71 ЖК України як на підставу своїх вимог, проте ні судом І інстанції, ні апеляційної, не встановлено та позивачем не надано належних доказів того, що останній є наймачем спірної квартири, зокрема не надано договір найму житлового приміщення, ордер на вселення в спірне приміщення, який видавався відповідачу.

Крім цього, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою м. Березань, пров. Березовий 3 кімнатою 18, проте з матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрований за тією ж адресою, але у квартирі номер 41, дані станом 05.08.2014року.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. (Правова позиція вказана у постанові Верховного Суду України у справі № 6-84цс14).

Спірна квартира (кімната) відноситься до державного житлового фонду, а діючим законодавством передбачено, що лише власник житла має право пред»являти вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог, оскільки права позивача у даному випадку не порушені.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, висновки суду І інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом І інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом І інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України , колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Житлово-побутове підприємство» відхилити.

Заочне рішення Березанського міського суду Київської області від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: