АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8672/15 Справа № 174/149/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шаповал Г. І. Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

06 жовтня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.

суддів: Ремеза В.А., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Видюковій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційним скаргам ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, до ОСОБА_2, третя особа - виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування, про встановлення права користування чужим нерухомим майном (сервітуту) без визначення строку його встановлення та усунення перешкод в здійсненні права сервітуту, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору укладеним на певних умовах, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом до відповідача, посилаючись на те, що сторони перебували у шлюбі з 14.11.2003 р. та мають спільну дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі договору дарування від 19.05.2006 року відповідач ОСОБА_2 набув право власності на будинок АДРЕСА_1. Вона, позивачка ОСОБА_3, та донька ОСОБА_4, у якості членів сім»ї власника і за його згодою, вселились у належний відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності будинку АДРЕСА_1, а 10.08.2006 р. були зареєстровані у вказаному будинку у якості проживаючих. В подальшому відносини між сторонами погіршились і відповідач став мешкати за місцем його реєстрації - по АДРЕСА_2, а вона, позивачка, з дитиною залишилися мешкати в спірному будинку, але відповідач перешкоджає у користуванні цим будинком. Згідно уточнених позовних вимог, позивачка остаточно просила суд встановити без визначення строку за нею, ОСОБА_3, та неповнолітньою дитиною - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. народження, право платного для неї та безоплатного для дитини, постійного користування нерухомим майном (сервітут), а саме: житловими приміщеннями, розташованими в будинку по АДРЕСА_1, 1-4, розміром 12,4 кв. метри та 1-5, розміром 9,9 кв. метри, та залишити у спільному користуванні з відповідачем нежитлові, господарські приміщення: кухню 1-1, ванну 1-6, коридор 1-2 загальною площею 24 кв. метри; інше житлове приміщення в будинку 1-3 площею 13,8 кв. метри та усі господарські споруди, розташовані в садибі, залишити в користуванні відповідача; туалет, розташований на території садиби, залишити в спільному використанні сторін та неповнолітньої дитини; стягнути з неї на користь відповідача в якості оплати за користування нею житловими приміщеннями та приміщеннями загального користування, розташованими в будинку АДРЕСА_1, 19 грн. 18 коп. щомісячно, а також щомісячно оплату за користування електроенергією, газом, водою та каналізацією пропорційно до кількості осіб, що будуть мешкати в будинку та пропорційно площі, якою будуть користуватись вона та їхня з відповідачем дитина (безоплатно) згідно із щомісячними показниками приладів обліку споживання електроенергії, газу, води та водовідведення, які встановлені в будинку відповідача; зобов'язати відповідача усунути перешкоди в здійсненні нею та неповнолітньою дитиною - ОСОБА_4 встановленого сервітуту, тобто права користування житлом, зазначеним вище, та заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії, що перешкоджають їй та їхній з відповідачем дитині, використанню цього житла за призначенням, а також зобов'язати відповідача надати їй та їхній з ним донці вільний доступ до зазначеного вище житла та господарських приміщень, на які встановлюється сервітут; стягнути з відповідача на її користь судові витрати, пов'язані з розглядом цієї справи в суді.

У березні 2015 р. відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому визнав за ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_4 право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та посилався на те, що 19.03.2015 року вручив ОСОБА_3 проект договору від 11.03.2015 року про порядок користування нею житловим будинком АДРЕСА_1, який ОСОБА_3 20.03.2015 року повернула йому з протоколом розбіжностей, з яким він категорично не згодний. Тому він вважає за необхідне звернутися з зустрічним позовом до ОСОБА_3, відносно вирішення переддоговірного спору щодо порядку користування ОСОБА_3 належним йому нерухомим майном. Він вважає, що договір від 11.03.2015 року між ним та відповідачкою, ОСОБА_3, щодо порядку користування житловим будинком, повинний бути укладений в редакції, яку він запропонував відповідачці. Відповідачка, у свою чергу, не погодилася з пунктами 2, 3, 4, 5, 7 вищезазначеного договору та запропонувала викласти їх в іншій редакції, з якою не погодився ОСОБА_2 У зв'язку з цим позивач просив суд визнати укладеним договір від 11.03.2015 року між ним та ОСОБА_3 про порядок користування житловим будинком на певних умовах.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2015 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково та вирішено встановити, без визначення строку, за неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 та ОСОБА_3, донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. народження, право постійного, безоплатного користування нерухомим майном, а саме житловим приміщенням у будинку по АДРЕСА_1, приміщенням 1-5, розміром 9,9 кв. м., та залишити у спільному користуванні з відповідачем нежитлові, господарські приміщення: кухню 1-1, ванну 1-6, коридор 1-2, загальною площею 24 кв. метри; надавши донці вільний доступ до зазначеного вище житла. Інші житлові приміщення в будинку та господарські споруди, розташовані в садибі, залишити в користуванні відповідача. В задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено у повному обсязі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог з відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог з відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, відповідно до положення ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягає частковому задоволенню, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів у повному обсязі, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що сторони перебували у шлюбі з 14.11.2003 р. та мають спільну дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі укладеного у письмовій нотаріальній формі договору дарування від 19.05.2006 року відповідач ОСОБА_2 набув право власності на будинок АДРЕСА_1; рішення про реєстрацію права власності у відповідному реєстрі прийнято 07.06.2006 року. Викладені факти стверджуються копіями договору дарування та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що долучені до матеріалів справи.

Судом встановлено і визнано сторонами, що позивачка ОСОБА_3 та донька сторін ОСОБА_4, у якості членів сім»ї власника і за його згодою, вселились у належний відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності будинку АДРЕСА_1.

10.08.2006 р. позивачка ОСОБА_3 та донька сторін ОСОБА_4, зі згоди власника, були зареєстровані за місцем проживання у належному відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності будинку АДРЕСА_1.

В подальшому відносини між сторонами погіршились і відповідач став мешкати за місцем його реєстрації - по АДРЕСА_2, а позивачка з дитиною залишилися мешкати в спірному будинку.

Наведені вище факти підтверджуються довідкою про реєстрацію місця проживання (а.с.9), відповідною відміткою в паспорті громадянки України ОСОБА_3 та визнані сторонами у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, що стверджується журналом та звукозаписом процесу.

Суду не надані докази створення відповідачем перешкод для позивачки та неповнолітньої дочки ОСОБА_5 у користування спірним житловим приміщенням чи господарськими спорудами на території домоволодіння АДРЕСА_1; клопотання про витребування відповідних доказів позивачкою не заявлене.

Більше того, згідно змісту зустрічної позовної заяви, власник ОСОБА_2 визнає за ОСОБА_3 та неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 право на користування спірним будинком.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно частин 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною 2 ст.64 ЖК України визначено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 3 ст.64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Виходячи з викладеного, аналізу наведених правових норм, враховуючи, що позивачка вселилась та зареєстрована у якості проживаючої у будинку АДРЕСА_1 зі згоди власника ОСОБА_2, який на час вселення та реєстрації був її чоловіком, - колегія дійшла висновку, що позивачка набула право користування спірним житловим приміщенням у якості члена сім»ї власника будинку, а, відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє позивачку права користування займаним приміщенням.

Колегія приймає до уваги, що відповідачем за первісним позовом не заявлено про наявність підстав для застосування відносно позивачки ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Крім того, судом не встановлено факту здійснення відповідачем перешкод у користуванні позивачкою та донькою ОСОБА_4 спірним будинком; сторонами у судовому засіданні визнано факт постійного проживання позивачки разом із дочкою ОСОБА_5, на час розгляду справи, у спірному житловому приміщенні.

У відповідності з вимогами ст. 176 ч. 2 Сімейного кодексу України, ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", ч. 1 ст. 405 ЦК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом, діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником.

Враховуючи наведене, зважаючи на те, що право позивачки та неповнолітньої доньки сторін ОСОБА_4 на користування житловим будинком АДРЕСА_1, на час розгляду справи, визнане відповідачем та не порушене; враховуючи положення ст. 15 ЦК України, якою передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про передчасність та необґрунтованість первісного позову щодо встановлення сервітуту.

Крім того, необґрунтованою та безпідставною є вимога за первісним позовом про стягнення з позивачки щомісяця на користь відповідача за користування спірним будинком 19,18 грн., а також оплати за користування електроенергією, газом, водою та каналізацією пропорційно до кількості осіб, що будуть мешкати в будинку та пропорційно площі, якою будуть користуватись позивачка та неповнолітня дитина (безоплатно) згідно із щомісячними показниками приладів обліку споживання електроенергії, газу, води та водовідведення, які встановлені в спірному будинку.

Вказана вище вимога про стягнення оплати за користування сервітутом та оплати за комунальні послуги, а також вимога первісного позову про зобов»язання відповідача усунути перешкоди в здійсненні сервітуту - є похідними від вимоги про встановленні сервітуту, тому відмова у встановлені сервітуту зумовлює відмову у задоволенні похідних вимог.

Крім того, вимога первісного позову щодо зобов»язування відповідача не чинити перешкоди у майбутньому не відповідає положенням ст. ст. 15, 16 ЦПК України, оскільки на час розгляду справи такі перешкоди ще не виникли, відповідне право не порушене.

Зустрічний позов про визнання укладеним сторонами договору про порядок користування житловим будинком на певних умовах не підлягає задоволенню, оскільки позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 визнано факт відсутності згоди відповідачки ОСОБА_3 на укладення такого договору, а відповідно до ч. 1 ст. 627, ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору.

З урахуванням викладеного вище, колегія дійшла висновку, що у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

Колегія звертає увагу, що, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, до ОСОБА_2 про встановлення права користування чужим нерухомим майном (сервітуту), усунення перешкод в здійсненні права сервітуту, стягнення суми - відмовити у повному обсязі.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору укладеним на певних умовах - відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді