Справа № 462/259/15 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/6807/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 11 вересня 2015 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Скнилівок» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги, посилаючись на те, що відповідачам належним чином надаються послуги з централізованого опалення, проте в порушення вимог закону останні не вносили плату за них, що у період з 1 січня 2007 року до 1 березня 2014 року призвело до виникнення заборгованості в сумі 4 774,88 грн. Просить позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 11 вересня 2015 року позов задоволено повністю. Ухвалено стягнути із ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь позивача 4 774,88 грн. заборгованості за центральне опалення та 243,60 грн. судового збору.

Рішення оскаржила ОСОБА_3 Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що нарахування за житлово-комунальні послуги проводилося неналежним чином. Суд не дослідив платіжні документи та не застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Зазначає, що нарахування плати за опалення належить здійснювати згідно з показниками приладів обліку. Складена позивачем відомість про наявність заборгованості не підтверджена первинними обліковими документами та розрахунками. Вважає, що на обґрунтування позовних вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів. Вказує на неправильний розподіл судових витрат, оскільки ОСОБА_3 звільнена від сплати таких. Просить оскаржуване рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Статтею 68 ЖК Української РСР та ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов'язок споживача послуг такі оплачувати. Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.п. 4, 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року, утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників, які зобов'язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), який належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строк внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно зі ст.ст. 64,156 ЖК України відповідачі несуть солідарну відповідальність з невиконання зобов'язань по оплаті наданих послуг.

Обов'язок власника оплачувати наданні послуги передбачено також пп. 1 п.30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року.

Закон України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» регулює правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами. Зазначений Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов'язки. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом.

Згідно із ст.ст. 1, 13 цього Закону централізоване опалення відноситься до житлово-комунальних послуг.

Статтею 14 вказаного вище Закону визначено, що залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлового-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 31 Закону порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг (пп. 1 та 2 ч. 1 ст. 14 Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ч. 2 ст. 32 Закону).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сфері регулювання і встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги (ст. ст. 5 - 7).

Відповідно до підп. 2 ч. 1 ст. 7 Закону, ст. 28 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, встановлення тарифів щодо оплати побутових, комунальних та інших послуг, які надаються підприємствами і організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади, та погодження цих питань з підприємствами, установами й організаціями, які не належать до комунальної власності.

Відповідно до ст. 4 Закону України від 3 грудня 1990 року «Про ціни і ціноутворення» Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін/тарифів, а також по контролю за цінами/тарифами.

Встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають відповідачі. Відповідно до довідки ЛКП «Скнилівок» ОСОБА_3 є власником цієї квартири, а ОСОБА_4 - членом сім'ї власника. Вказаний будинок перебуває у комунальній власності та перебуває на балансі Львівського комунального підприємства «Скнилівок» (а.с.6).

Відповідно до п.1.1 рішення Львівської міської ради №365 від 8 червня 2007року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у місті Львові» виконавцем житлово-комунальних послуг у житлових будинках м.Львова з управління будинком, спорудою або групою будинків та їх утримання є Львівські комунальні житлово-експлуатаційні підприємства (а.с.24). Відповідно до ч.3 ст. 24 Житлового кодексу Української РСР жилий будинок може експлуатуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією. Позивач є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому порядку.

Відповідачі від послуг централізованого опалення не відмовлялися. Доказів про те, що зазначені послуги вони отримують від інших установ, не надано.

З наданої відомості про нарахування та оплату за центральне опалення у квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що заборгованість мешканців цієї квартири станом на 1 березня 2014 року складає 4 774,88 грн. (а.с.9). У відомості зазначено період, тарифи, нарахування корекцію, пільги, оплату та заборгованість за адресою квартири відповідачів. На спростування цих відомостей належні та допустимі докази не надані.

Посилання апелянта на те, що ухвалами Залізничного районного суду м.Львова від 13 листопада 2012 року та від 13 травня 2013 року у справах за участю тих же сторін встановлено, що нарахування ЛКП «Скнилівок» за житлово-комунальні послуги проводилися неналежним чином та всупереч нормативним актами, якими регулюється таке нарахування; не може бути взятим до уваги, оскільки в ухвалі від 13 листопада 2012 року мова йде про житлово-комунальні послуги, зокрема послуги по утриманню будинку, без зазначення чи суд розглядав питання про заборгованість за центральне опалення. У цій ухвалі зазначено, що стягувач подав невірний розрахунок у справі № 1309/8647/12, що не є свідченням того, що у даній справі розрахунок заборгованості, який не спростований, є неправильним. Ухвала суду від 25 квітня 2013 року стосується заборгованості за житлово-комунальні послуги, відомості, що до цих послуг включено центральне опалення відсутні.

За приписами ст. 10 ЦПК України суд вживав заходів для сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обов'язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, право на надання і забезпечення доказів. Апелянт та її представник такими правами не скористалися.

Згідно вказаної вище відомості заборгованість утворилася з 2007 року. У жовтні 2012 року при нарахуванні оплати за центральне опалення в розмірі 129,66 грн. споживачами сплачено кошти у сумі, яка перевищує нараховану (215,35 грн.); у квітні 2011 року при нарахуванні 136,65 грн. внесено 179,01 грн.; у травні 2009 року при нарахуванні 93,79 грн. внесено 190,27 грн.; у червні 2008 року при нарахуванні 43,89 грн. внесено 184,55 грн.; чим вчинено дії, якими визнано існування заборгованості.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Усі зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами статей 13, 41 Конституції і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна, по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги (центральне опалення), оскільки вони несвоєчасно та не у повному обсязі оплачували спожиті житлово-комунальні послуги, розмір яких розраховано позивачем та не спростований відповідачами.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення у цій частині ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду у зазначеній частині ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги щодо цих обставин не спростовують висновків суду. Підстави для скасування оскаржуваного рішення в цій частині відсутні.

Разом з тим колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в частині розподілу судових витрат не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Закон не передбачає солідарного стягнення судових витрат. Встановлено, що апелянт є інвалідом другої групи (а.с.68) та відповідно до ст. Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати такого з компенсацією за рахунок держави. ОСОБА_4 рішення не оскаржив, доказів про те, що він відноситься до осіб, які за законом звільнені від сплати судового збору, не надав. Виходячи з цього із ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 121,80 грн., що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 88, 303, п.1,п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 11 вересня 2015 року в частині розподілу судових витрат скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Судовий збір в розмірі 121,80 грн. компенсувати за рахунок держави.

Стягнути із ОСОБА_4 (АДРЕСА_1) в користь ЛКП «Скнилівок» судовий збір в розмірі 121,80 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішенняапеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді