Провадження № 22-ц/779/2054/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Мелінишин Г.П., Соколовського В.М.,

секретарів: Турів О.М., Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на ? частку гаражу та на ? частку квартири, які були набуті в період шлюбу.

Зазначала, що з квітня 1977 року ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, який 26 вересня 2007 року було розірвано.

За час спільного проживання вони за спільні кошти придбали у 1992 році гараж АДРЕСА_3 та в 2005 році квартиру АДРЕСА_1.

Згідно рішень виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №295 від 16 червня 2009 року та №43 від 24 лютого 2009 року за ОСОБА_9 було визнано право власності на гараж та квартиру відповідно.

У 2014 році ОСОБА_9 помер, склавши заповіт, за яким спірну квартиру заповів їхній внучці - ОСОБА_6, а все інше його майно є об'єктом спадкування за законом.

Посилаючись на те, що в 1993 році ними було повністю оплачено кошти за гараж, в 2005 році позивачка з чоловіком уклали з приватним підприємством «Еталон» інвестиційний договір про дольову участь в будівництві житлового будинку і протягом 2005-2008 років було повністю оплачено вартість квартири, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, просила визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку гаража АДРЕСА_3 в обслуговуючому кооперативі «Локомотив-ІФ» та визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

У листопаді 2014 року ОСОБА_7 звернулася в суд із зустрічним позовом про визнання за нею права власності на 2/3 частки гаража АДРЕСА_3 в обслуговуючому кооперативі «Локомотив-ІФ», визнання права власності на ? частки квартири АДРЕСА_1 та права власності на 1/12 частки квартири АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з жовтня 2007 року вона з ОСОБА_9 проживали у цивільному шлюбі в м. Тлумачі в будинку її батьків, вели спільний побут, у томі числі сімейний бюджет, який витрачали також і на сплату вартості квартири АДРЕСА_1.

У 2008 році вони зареєстрували шлюб, а у 2009 році ними було придбано гараж АДРЕСА_3, а також у 2005 році ОСОБА_9 уклав з приватним підприємством «Еталон» інвестиційний договір про дольову участь в будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1, об'єктом інвестування якого була квартира №16, проте, перший внесок грошових коштів за дану квартиру ОСОБА_9 було здійснено 22 листопада 2007 року, тобто вже після розлучення з його першою дружиною.

Вказувала, що кошти за спірну квартиру було ними сплачено повністю в період з 22 листопада 2007 року по 2008 рік, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів.

Посилаючись на те, що під час її шлюбу з ОСОБА_9 вони за спільні кошти придбали спірну квартиру та гараж, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю, у квітні 2014 року її чоловік помер і після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майна, згідно заповіту він свою частку заповів внучці ОСОБА_6, а тому їй належить ? частка в квартирі та 2/3 частки гаражу, крім того, вона як спадкоємець першої черги разом з іншими спадкоємцями має право на розподіл ? частки в квартирі АДРЕСА_2 і їй належить 1/12 частка, просила позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2015 року в задоволені первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частки на гараж АДРЕСА_3 в обслуговуючому кооперативі «Локомотив-ІФ» та на ? частки на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 3 654 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що гараж АДРЕСА_3 був придбаний за час спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_9 у 1992 році, з цього моменту вони ним користувалися.

ОСОБА_9 за життя не заперечував те, що гараж було побудовано в 1992 році, що підтверджується технічним паспортом на гараж, виготовленим ОКП «Івано-Франківське ОБТІ», а також те, що кошти за нього внесені в 1993 році, що підтверджується довідкою ГБК «Локомотив-ІФ», тобто під час шлюбу із ОСОБА_2

Вважає, що пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про те, що їм було відомо про покупку гаража сім'єю ОСОБА_2 у 2007 році не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки ОСОБА_10 знаходиться в службовому підпорядкуванні ОСОБА_7, а ОСОБА_11 є її подружкою.

Зазначає, що ПП «Еталон» 03 січня 2008 року довідкою повідомив ОСОБА_9, що останній виконав в повному обсязі свої зобов'язання згідно умов інвестиційного договору №07-ЖБ-1-2005 про інвестування в житлове будівництва, і з 03 травня 2005 року по 01 липня 2007 року особисто сплатив ПП «Еталон» 115 000 грн., а з 01 липня 2007 по 31 грудня 2007 року доплатив залишок в розмірі 44 351,47 грн. за квартиру АДРЕСА_1.

Судом не було враховано, що ПП «Еталон» повідомило про те, що інвестиційний договір №07-ЖБ-1-2005 про інвестування в житлове будівництво було укладено між ПП «Еталон» та ОСОБА_9 в 2005 році, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_9

Крім того, суд безпідставно не взяв до уваги інформацію наведену в довідці від 03 січня 2008 року видану ПП «Еталон» тільки з тих підстав, що дана довідка, на думку ОСОБА_7, є фальшивою, а інформація про вчинення злочину занесена до ЄРДР 25 грудня 2014 року.

Судом не було досліджено, коли було проведено оплату частини вартості квартири у розмірі 44 351,47 грн.

Стверджує, що факт державної реєстрації права власності на нерухоме майно без з'ясування обсягу спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясування джерел і час придбання майна не є безумовним підтвердженням того, що дане майно створене під час шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_7, за їхні спільні кошти.

У зв'язку з наведеним просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2, а у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 - відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 та ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали по вищенаведених мотивах.

ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_12 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце судового розгляду належним чином повідомлялася.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 квітня 1977 року, який було розірвано 26 вересня 2007 року.

05 червня 2008 року ОСОБА_9 зареєстрував шлюб з ОСОБА_13, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

За життя, ним 13 травня 2013 року було складено заповіт, згідно якого ОСОБА_9 заповів квартиру АДРЕСА_1 своїй внучці ОСОБА_6, з правом пожиттєвого проживання ОСОБА_7

Судом встановлено, що у 2005 році між ПП «Еталон» в особі директора ОСОБА_14 та ОСОБА_9 було укладено інвестиційний договір №07-ЖБ-1-2005 згідно якого ПП «Еталон» зобов'язується своїми силами та засобами, за рахунок залучених від інвесторів коштів звести і здати у встановлений строк ОСОБА_9 обумовлене житло, а останній зобов'язується забезпечити відповідне фінансування об'єкта інвестування та прийняти його на умовах цього договору.

Об'єктом інвестування виступала однокімнатна квартира на третьому поверсі загальною площею 46,13 кв.м. по АДРЕСА_1.

З додатку до інвестиційного договору №07-ЖБ-1-2005 від 2005 року вбачається, що об'єктом є двохкімнатна квартира загальною площею 47,0 кв.м.

Згідно акту приймання передачі від 2009 року вбачається, що ПП «Еталон» передало, а ОСОБА_9 прийняв об'єкт інвестування (житло) у вигляді двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 47,0 кв.м.

На підставі рішення виконавчого комітету від 24 лютого 2009 року, 25 березня 2009 року ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, державна реєстрація права власності проведена Івано-Франківським ОБТІ 27 березня 2009 року.

Також встановлено, що рішенням виконавчого комітету міської ради №295 від 16 червня 2009 року «Про оформлення права власності на нерухоме майно», зокрема, пунктом 1.77 оформлено право власності на гараж АДРЕСА_3 за ОСОБА_9, а 01 лютого 2010 року видано свідоцтво про право власності на гараж.

Вказане рішення про оформлення права власності на гараж було прийнято на підставі заяви та довідки ГБК за №162 від 20 березня 2009 року.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог на підставі представлених сторонами доказів.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Як роз'яснено у п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Звертаючись до суду з позовом про визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частку гаража та на ? частку квартири, позивач посилалася на те, що зазначене майно було придбано за час спільного проживання з колишнім чоловіком та за їх спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в 1993 році ними було сплачено кошти за гараж в гаражно-будівельному кооперативі «Локомотив-ІФ» та в 2005 році було укладено інвестиційний договір про дольову участь в будівництві житлового будинку, на виконання якого ними було повністю оплачено вартість квартири.

На підтвердження зазначених обставин посилалася на довідку №162 від 20 березня 2009 року та довідку про інвестування в будівництво від 03 січня 2008 року.

Так, згідно виданої обслуговуючим кооперативом «Локомотив-ІФ» довідки №162 від 20 березня 2009 року, яка послужила підставою для оформлення права власності на гараж, обслуговуючий кооператив посвідчив, що гараж №76а належить ОСОБА_9 на прав власності, пайові внески сплачені повністю, рік побудови гаражу - 1993 р.

Відповідно до наданої довідки про рух коштів про інвестування в будівництво від 03 січня 2008 року вбачається, що ОСОБА_9 в період з часу з 03 жовтня 2005 року по 01 липня 2007 року особисто сплатив ПП «Еталон» кошти в розмірі 115 000 грн., а в період часу з 01 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року особисто сплатив остаток в розмірі 44 351,47 грн. за однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Підставою для видачі довідки є прихідні касові ордери за 2005-2007 роки.

Як пояснив в засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2, зазначені прихідні касові ордери не збереглися.

Разом з тим, встановлено, що згідно копій прихідних касових ордерів від 22 листопада 2007 року №73, від 06 лютого 2008 року №06, від 06 лютого 2008 року №07, від 16 січня 2009 року №39 (оригінали яких було оглянуто в засіданні апеляційного суду) вбачається, що ОСОБА_9 по інвестиційному договору №07-ЖБ-1-2005 було сплачено 5 000 грн., 100 000 грн., 10 000 грн. та 2 901,70 грн. відповідно.

Також встановлено, що згідно протоколу засідання комісії Львівського державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» від 17 грудня 2007 року ОСОБА_9 було надано безвідсоткову позику в розмірі 100 000 грн. для придбання житла.

Згідно договору-зобов'язання від 10 січня 2008 року, ОСОБА_9 зобов'язався отриману позику повернути до квітня 2013 року і витратити на придбання квартири.

Відповідно до звіту про здійснення відрахування коштів із заробітної плати ОСОБА_9 вбачається, що в період з березня 2008 року по березень 2013 року була утримана сума позики в розмірі 100 000 грн.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних із діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатися ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші дії угоди, що не заборонені законом.

Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Визначаючи розмір часток подружжя в спільній власності на пай і гараж, суд бере до уваги вкладення на це майно, зроблені ким-небудь із подружжя за рахунок роздільної власності.

Згідно відповіді обслуговуючого кооперативу «Локомотив-ІФ» від 17 листопада 2014 року вбачається, що право користування спірним гаражем ОСОБА_9 отримав у 2008 році.

Разом з тим, належних та допустимих доказів про те, що в період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_9, як подружжям, вносилися пайові внески за гараж та їх розмір, суду не надано.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів та показань свідків встановивши, що ОСОБА_9 та ОСОБА_15 з жовтня 2007 року і до дня укладення шлюбу - 05 червня 2008 року, перебували в усталених відносинах, мали взаємні права та обов'язки, спільний сімейний бюджет, які притаманні подружжю, прийшов до правильного висновку, що спірна квартира та гараж набуті ОСОБА_9 та ОСОБА_7 під час їх шлюбу, а тому є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку із чим наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності за позивачем ОСОБА_7 на ? частину цього майна.

Колегія суддів вважає, що укладення інвестиційного договору в 2005 році та довідка про рух коштів за період з 03 жовтня 2005 року по 31 грудня 2007 року не є належними доказами набуття квартири під час шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_9 та за їх спільні кошти.

Крім того, довідка про право власності на гараж від 20 березня 2009 року за №162 про те, що ОСОБА_9 повністю вніс кошти за гараж підтверджує тільки факт побудови гаражу в 1993 році і факту сплати коштів за гараж в 1992 році не підтверджує.

А тому не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що ОСОБА_9 перебуваючи в першому шлюбу з ОСОБА_2 з 16 квітня 1977 року по 26 вересня 2007 року, як подружжя набуло право спільної сумісної власності на спірну квартиру та гараж.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи також на увагу не заслуговують, оскільки обставин набуття майна не спростовують.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містять посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Г.П. Мелінишин

В.М. Соколовський