АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.,

- ЛапчевськоїО.Ф.,

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року в справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на виконання рішення третейського суду,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ПАТ «Ідея Банк» звернулося в Дніпровський районний суд міста Києва із заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 27 лютого 2015 року в справі за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 7310,44 грн, витрат по оплаті третейського збору в розмірі 95 грн, а також 243,60 грн судового збору.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року відмовлено у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про видачу виконавчого листа на виконання рішення Третейського суду.

Не погоджуючись з ухвалою, ПАТ «Ідея Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити ухвалу, якою заяву про видачу виконавчого листа задовольнити.

Зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував Закон України «Про третейські суди», статті 389-10, 355, 360-7 ЦПК України, а також невірно встановив, що справа третейського суду за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2 (споживача) про стягнення заборгованості є справою про захист прав споживачів, яка виключена з компетенції третейського суду.

Вказує, що в даній справі позивачем є банк, який пред'явив позов про захист прав банку, а відповідачем є споживач банківських послуг, який жодних зустрічних вимог про захист його прав споживача не заявляв та відповідно третейський суд не розглядав спір щодо захисту прав споживача.

Посилається, що суд першої інстанції не мав підстав для висновку про те, що третейське застереження, за яким постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків розглядалась вказана справа, є нікчемним.

Також звертає увагу на те, що постанова Верховного Суду України №6-64цс15 від 20.05.2015 року, на яку посилається суд першої інстанції, немає висновку саме про нікчемність третейського застереження. Окрім того, дана постанова прийнята в справі з іншим предметом спору - про визнання недійсним конкретного та іншого, ніж у даній справі, третейського застереження.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 05.02.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №Р18.021.73375, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 5161 грн строком на 12 місяців зі сплатою 2,9000 % річних від залишкової суми кредиту та платою за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,6000 % від початкової суми кредиту (а.с. 12-13).

Відповідно до п. 5.4 Кредитного договору всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди (а.с. 13).

Рішенням постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 27 лютого 2015 року позов ПАТ «Ідея Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ідея Банк» 7310,44 грн заборгованості за кредитним договором та витрати по оплаті третейського збору в розмірі 95 грн. (а.с. 4).

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не була йому підвідомча відповідно до закону, оскільки третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а відтак підстави до видачі виконавчого листа відсутні.

Натомість, такий висновок суду не базується на нормах закону з огляду на наступне.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 389-10 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Згідно ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених Законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено стороною у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване, серед іншого, якщо справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Відомості про звернення боржника до суду з вимогами про скасування рішення суду в матеріалах справи відсутні.

Третейський суд діє на договірній основі, тобто між сторонами спору повинна існувати домовленість про передання спору на розгляд третейському суду. Дана третейська угода повинна бути оформлена належним чином і мати законну силу.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про внесення сторонами змін до укладеного договору в частині третейської угоди, а також відсутні дані про визнання останньої недійсною у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Частину першу даної статті доповнено пунктом 14 згідно із Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03 лютого 2011 року, який набрав чинності 11 березня 2011 року.

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

У пунктах 1, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року роз'яснено, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Заява про захист прав споживача має повністю відповідати вимогам ст. 137 ЦПК щодо форми й змісту позовної заяви, зокрема, містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов.

Отже, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем у разі порушення його прав, передбачених ст.ст. 4-15 Закону України «Про захист прав споживачів».

У третейській справі позивачем є банк, який пред'явив позов про захист прав банку (про стягнення заборгованості за кредитним договором). Відповідачем у справі є споживач банківських послуг, але зустрічних вимог про захист його прав споживача він не заявляв та відповідно третейський суд не розглядав спір щодо захисту права споживачів.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що відповідач звертався до суду з позовом про захист його прав, як споживача послуг за укладеним кредитним договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що третейським судом розглянутий спір про захист прав споживачів, який виключений з підвідомчості третейського суду.

З наведеного вбачається, що вказаний спір підвідомчий третейському суду, який розглянув справу в межах третейської угоди, укладеної сторонами, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду з підстав непідвідомчості справи третейському суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді