АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________ Провадження: № 22-ц-/790/4446/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 646/113/15-ц Васильєва О.О.
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Бобровського В.В.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року позивачка ОСОБА_3 в особі свого вповноваженого представника звернулась до суду із позовом, у якому вказувала на те, що 29.06.2002 року між нею, її чоловіком ОСОБА_4, з однієї сторони, та їх донькою - відповідачкою по справі ОСОБА_2, з іншої, був укладений нотаріально посвідчений договір довічного утримання. За умовами вказаного договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали у власність ОСОБА_2 належну їм на праві спільної сумісної власності ізольовану двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 а відповідачка ОСОБА_2, у свою чергу, зобов'язалась довічно повністю утримувати відчужувачів - батьків, забезпечувати їх харчуванням, одягом, лікарськими засобами, доглядом та необхідною допомогою. При цьому вартість грошового забезпечення (харчування, одягу та необхідної допомоги) була визначена сторонами у розмірі мінімальної пенсії.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року чоловік позивачки ОСОБА_4 помер, у зв'язку з чим обсяг зобов'язань відповідачки ОСОБА_2 відповідно зменшився.

Однак, на протязі усього терміну дії договору і цього часу відповідачка ОСОБА_2 не виконує узятих на себе зобов'язань за цим договором належним чином, у наслідок чого позивачка вимушена самостійно себе утримувати, незважаючи на свій похилий вік (80 років), за власні кошти купувати ліки, продукти харчування тощо.

Крім того, приблизно рік тому, відповідачка ОСОБА_2 шляхом обману та зловживання довірою заволоділа грошовими коштами позивачки в розмірі 10 800 грн., з приводу чого вона була вимушена звернутися до міліції.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідачка ОСОБА_2 не тільки не виконує умов укладеного договору, відмовляючись утримувати її матеріально та забезпечувати необхідним доглядом, а ще й разом зі своїм сином ОСОБА_5, з яким позивачка вимушена мешкати в одній квартирі, принижує, ображає її та погрожує розповсюдженням неправдивих чуток про неї серед сусідів, що змушує потерпілу звертатись за допомогою до правоохоронних органів, ОСОБА_3 просила суд на підставі ч. 1 ст. 755 ЦК України розірвати Договір довічного утримання від 29.06.2002 року, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Губською В.А., зареєстрований в реєстрі за № 3752.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 та її представник підтримали заявлені нею позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 заявлений до неї позов не визнала та заперечуючи проти його задоволення, посилалась на те, що з моменту укладення спірного договору довічного утримання вона виконувала його умови у повному обсязі: доглядала обох батьків, коли батько помер - поховала його за власні кошти, сплачує всі комунальні послуги, забезпечує матір продуктами харчування та слідкує за станом її здоров'я, а при необхідності - викликає швидку допомогу. При цьому щомісячні витрати на догляд за матір'ю складають загальну суму, навіть більшу, ніж ту, що встановлена умовами договору.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено повністю.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 29.06.2002 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Губською В.А. за реєстровим номером 3752.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі, стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 243,60 грн. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду.

Не погодившись із таким рішення районного суду, відповідачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог за їх недоведеністю та безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що до моменту укладення договору, і на протязі більш ніж 12 років після цього, вона здійснювала постійний догляд за своїми батьками - ОСОБА_7 та ОСОБА_3 та за весь цей час жодних зауважень з цього приводу з їх боку не виникало. Так тривало до осені 2014 року, коли її брат - ОСОБА_8, який протягом останніх 15 років не надавав жодної підтримки та допомоги батькам, залишився без житла та вирішив вжити всіх заходів для успадкування квартири після їхньої матері. З цією метою він перешкоджає їй приймати рекомендовані лікарем заспокійливі препарати, провокуючи нервове збудження останньої та постійні сварки, що фактично позбавляє відповідачку можливості належним чином виконувати умови договору довічного утримання та здійснювати необхідний догляд за матір'ю. Проте суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначені обставини уваги не звернув, як не звернув уваги й на те, що договір довічного утримання було укладено не тільки з позивачкою ОСОБА_3, а й з батьком відповідачки - ОСОБА_4, який помер у 2010 році. Таким чином, договір довічного утримання в частині виконання відповідачкою своїх зобов'язань стосовно її батька вже є виконаним та припинив свою дію в зв'язку зі смертю відчужувача. За свого життя батько жодного разу не висловлював до неї будь-яких претензій щодо повноти наданого йому утримання чи догляду, а відтак мати відповідачки ОСОБА_3 не має права на пред'явлення позову про розірвання укладеного договору довічного утримання в частині, що стосується взаємних прав та обов'язків відчужувача ОСОБА_4 та набувача ОСОБА_2, які вже припинили свою дію 20.11.2010 року. Під час судових засідань позивачка ОСОБА_3 постійно змінювала зміст своїх пояснень: спочатку повідомивши суд про належне та сумлінне виконання її донькою догляду за нею, а в наступному судовому засіданні спростувала раніше надані пояснення, які і були покладені судом в основу оскаржуваного рішення. При цьому, в матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3, підписаної останньою 04.12.2010 року в присутності нотаріуса, в якій вона підтвердила, що ОСОБА_2 сумлінно виконувала всі істотні умови договору довічного утримання та вона не має до неї жодних претензій стосовно повноти виконання цього договору. Проте, зазначеному доказу судом першої інстанції не надано належної уваги та відповідної правової оцінки. Крім того, ухвалюючи рішення по справі, судом не прийнято в якості належних доказів платіжних чеків, наданих відповідачкою, які підтверджують придбання нею продуктів харчування та ліків для її матері, а також залишено поза увагою пояснення останньої про своє небажання в подальшому отримувати допомогу від доньки, тобто фактично односторонню відмову від договірних зобов'язань. Натомість оскаржуване судове рішення ґрунтується на показаннях свідків, які фактично не були очевидцями взаємовідносин, що існують між сторонами, та висловлювали в суді свою суб'єктивну оцінку стосовно предмету спору.

Позивачка ОСОБА_3 у своїх письмових запереченнях на подану апеляційну скаргу, просить суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

У судовому засідання суду апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_9 заявив клопотання про зупинення провадження у справі, посилаючись на те, що Червонозаводським районним судом м. Харкова розглядається інша цивільна справа за заявою ОСОБА_2 про визнання її матері ОСОБА_3 недієздатною та встановлення опіки над останньою, а відтак результати розгляду тієї справи можуть мати суттєве значення для справи, що переглядається апеляційним судом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції, ухвалене у справі - скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги та розриваючи спірний договір довічного утримання з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, районний суд виходив із того, що набувач за цим договором - відповідачка ОСОБА_10 не представила до суду відповідних доказів на підтвердження належного виконання нею своїх договірних зобов'язань.

Однак, із такими висновками районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки ці висновки зроблені судом першої інстанції без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та належного правового аналізу суті спірних правовідносин та підстав їх виникнення.

За змістом ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право»

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За приписами ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законами України.

У разі невідповідності правового акта Закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, коментованою статтею визначено правило застосування правових актів у разі їх невідповідності один одному, за яким застосуванню підлягає акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

Найвищу юридичну силу має Конституція України. Після неї - акти Верховної Ради - закони України та постанови. Інші акти називаються підзаконними. До них належать Укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів, накази, розпорядження, рішення центральних органів виконавчої влади, акти органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Як роз'яснено в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови i розпорядження Кабінету Мiнiстрiв України, нормативно-правовi акти Верховної Ради Автономної Республiки Крим чи рiшення Ради мiнiстрiв Автономної Республiки Крим, акти органiв мiсцевого самоврядування, накази та iнструкцiї мiнiстерств i вiдомств, накази керiвникiв пiдприємств, установ та органiзацiй тощо) пiдлягають оцiнцi на вiдповiднiсть як Конституцiї, так i закону.

Якщо при розглядi справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який пiдлягав застосуванню, не вiдповiдає чи суперечить законовi, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює цi правовiдносини.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, якою визначено один з основоположних принципів цивільного судочинства (диспозитивність), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, та виключно в межах заявлених ними вимог.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені законодавцем у ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути: припинення правовідношення.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на матеріальне забезпечення та соціальний захист з боку держави внаслідок непрацездатності чи в зв'язку зі старістю, тобто досягненням похилого віку.

Однак, поряд із цим цивільним законодавством передбачені й інші цивільно-правові способи матеріального забезпечення громадян. Одним із таких способів є договір довічного утримання.

Статтею 425 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачалось, що за договором довічного утримання одна сторона, яка є особою непрацездатною за віком або за станом здоров'я (відчужувач), передає у власність іншій стороні (набувачу) нерухоме майно, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачу довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду та необхідної допомоги.

За правилами ч.1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди в разі, якщо про такий наслідок прямо зазначено в законі.

Згідно з вимогами ст. 426 ЦК УРСР, якою визначалася форма договору довічного утримання, договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод, у випадках, зазначених у законі, є обов'язковим.

Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

За приписами ст. 59 ЦК УРСР, якою визначався момент, з якого угода є недійсною, недійсна угода вважається недійсною з моменту її укладення.

Аналогічне правило міститься й у ч. 1 ст. 236 ЦК України, згідно якої нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як роз'яснено в п.п. 2, 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Загальні підстави для зміни або розірвання договору визначені законодавцем у ст. 651 ЦК України.

Відповідно до частини першої вказаної правової норми зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 651 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін, тобто взаємні права та обов'язки, припиняються.

Пунктом 1 частини 1 статті 755 ЦК України, на яку посилалась позивачка ОСОБА_3 в обґрунтування заявлених нею позовних вимог, передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний в судовому порядку на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якого він був укладений.

Як встановлено по справі, 29 червня 2002 року між позивачкою ОСОБА_3 її чоловіком ОСОБА_4, з однієї сторони, та їх донькою - відповідачкою по справі ОСОБА_2, з іншої, був укладений договір довічного утримання, за умовами якого відчужувачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали у власність ОСОБА_2, у в рівних частках кожний, належну їм на праві спільної сумісної власності ізольовану двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 а набувач ОСОБА_2, у свою чергу, зобов'язалась довічно повністю утримувати своїх батьків, забезпечувати їх харчуванням, одягом лікарськими засобами, доглядом, необхідною допомогою та зберігати в їх безкоштовному довічному користуванні відчужувану квартиру. При цьому вартість грошового забезпечення (харчування, одягу та необхідної допомоги) була визначена сторонами у розмірі мінімальної пенсії (а.с. 9).

Того ж дня, тобто 29 червня 2002 року, вказаний договір довічного утримання був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Губською Вітою Анатоліївною та зареєстрований у реєстрі за № 3752.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлений Законом України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-XII (з відповідними змінами та доповненнями).

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону Нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

За правилами ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний: здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

Згідно з п. 5 ст. 36 Закону України «Про нотаріат», в редакції, що діяла на час укладення спірного договору довічного утримання, приватні нотаріуси не мали повноважень щодо посвідчення договорів такого типу.

Посвідчення таких договорів згідно з п. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» відносилось до виключної компетенції державних нотаріальних контор.

Такі ж обмеження щодо обсягу повноважень приватних нотаріусів при вчиненні нотаріальних дій, передбачалися й у п. 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року № 18/5, що була чинною та діяла на той час.

23.08.1998 року Президентом України було видано Указ № 932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні», п. 2 якого повноваження приватних нотаріусів щодо вчинення нотаріальних дій були розширені.

Проте, не зважаючи на наявність цього Указу, зміни до ст. 36 Закону України «Про нотаріат» не вносились.

Таким чином, зазначений Указ Президента України суперечив Закону України «Про нотаріат» у питанні обмежень повноважень приватних нотаріусів щодо вчинення нотаріальних дій, а саме щодо посвідчення договорів довічного утримання.

Згідно з ч. 4 ст. 8 ЦПК України у разі невідповідності правового акта закону України суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

За таких обставин договір довічного утримання, укладений між позивачкою ОСОБА_3 її чоловіком ОСОБА_4 та їх донькою - відповідачкою по справі ОСОБА_2, посвідчений 29 червня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Губською В.А., вчинено сторонами з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення цього договору, а відтак у силу Закону, а саме ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР, такий договір є недійсним (нікчемним - ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Недійсний (нікчемний) правочин є недійсним з моменту його укладення (ст. 59 ЦК УРСР, ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Як зазначалося вище, згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю, тобто такий правочин не породжує цивільних прав та обов'язків для його учасників, а тому не може бути розірваний ні за згодою останніх, ні в судовому порядку, оскільки це в принципі є неможливим.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначені норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, належної уваги не звернув, як не звернув уваги й на норми процесуального права, якими повинен був керуватися при розгляді справи по суті, в зв'язку з чим безпідставно задовольнив заявлені позивачкою ОСОБА_3 та розірвав спірний договір довічного утримання, який за своєю правовою природою є недійсним з моменту його укладення, тобто підписання його сторонами.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, оскаржуване рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року, ухвалене у справі, не може бути визнано законним і обґрунтованим, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог, за їх безпідставністю.

Що стосується доводів представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_9 про необхідність зупинення провадження у справі з посиланням на те, що Червонозаводським районним судом м. Харкова розглядається інша справа за заявою ОСОБА_2 про визнання її матері ОСОБА_3 (позивачки по справі) недієздатною та встановлення опіки над останньою, результати розгляду якої можуть мати суттєве значення для цієї справи, яка переглядається апеляційним судом, то ці доводи представника відповідачки ОСОБА_2 судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки на даний час позивачка ОСОБА_3 недієздатною в установленому законом порядку не визнана, а в разі визнання судом її такою на минуле, що є досить сумнівним, ця обставина може бути підставою для перегляду рішення апеляційного суду, ухваленого по справі, в порядку, передбаченому Главою 4 Розділу V ЦПК України, тобто за нововиявленими обставинами.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. 8 Конституції України, ст.ст. 45, 47, 48, 59, 425 ЦК УРСР, ст.ст. 11, 15, 16, 204, 215, 216, 236 ЦК України, ст.ст. 1, 5, 34, 36 Закону України «Про нотаріат» у редакції від 20.02.2002 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року № 18/5 (Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції № 20/5 від 03.03.2004 року), ст.ст. 1-4, 8, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року - скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого 29 червня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Губською Вітою Анатоліївною, зареєстрованого в реєстрі за № 3752 - відмовити, за його безпідставністю.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: