Категорія: 5 Доповідач: Антонюк К. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Антонюк К.І.,

суддів - Веремчук Л.М., Овсієнко А.А.,

при секретарі - Черняк О.В.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку майна, встановлення порядку користування житловим приміщенням та усунення перешкод в його користуванні, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась в суд з зазначеним позовом Вимоги обґрунтовані тим, що на праві спільної сумісної власності сторонам належить 2-ох кімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 50,10 кв.м. Вартість зазначеної квартири згідно висновку становить 420 000 грн. Оскільки відповідач ОСОБА_3 чинить їй перешкоди в користуванні житлом, створив неможливі умови для спільного проживання, тому просила суд визначити частки у праві спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на ? частину квартири, встановити порядок користування квартирою, виділивши їй в користування кімнату площею 11,8 кв.м., відповідачу кімнату площею 16,1 кв.м., приміщення загального користування залишити у спільному користуванні, зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди в користуванні житлом.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2014 року позов в даній справі задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, а саме на кімнату площею 11,5 кв.м.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на ? частину квартири, а саме на кімнату площею 16,6 кв.м. та лоджію площею 5,17 кв.м.

Кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, вбудовану шафу в квартирі АДРЕСА_1 залишено у спільному користуванні.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 2 830,80 грн.

Не погоджуючись з рішеннями суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати і передати справу на новий судовий розгляд.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав в ній наведених.

Позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечила, просила рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає, при ухваленні рішення неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на житло сторонам по справі належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Квартира розміщена на 5 поверсі п'ятиповерхового будинку, загальна площа якої складає 50,1 кв.м., житлова - 28,1 кв.м., в тому числі одна кімната становить 11,5 кв.м., інша - 16,6 кв.м. Ці обставини підтверджуються технічним паспортом (а.с. 36).

Крім того, з пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири є неможливим.

Про неможливість поділу квартири в натурі свідчить також і технічна характеристика квартири.

Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Статтею 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Отже, відповідно до вищезазначених норм закону квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Рішення суду першої інстанції щодо поділу квартири в натурі шляхом визнання за кожною стороною права власності на 1/2 частину квартири, а саме на окремі кімнати, за ОСОБА_1 на кімнату площею 11,5 кв.м., за ОСОБА_3 кімнату площею 16,6 кв.м. не відповідає нормам матеріального права та встановленим в судовому засіданні обставинам.

Крім того, у даній справі ОСОБА_1 з позовом про визнання за нею та відповідачем права власності на конкретні кімнати не зверталась, а тому суд першої інстанції не вправі був ухвалювати рішення щодо визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на окремі кімнати, тобто ухвалювати рішення щодо вимог, які не заявлені в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі.

За таких обставин, у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло, квартиру сторонами приватизовано згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", а отже їх частки є рівними, тому вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Оскільки виділити позивачу належну їй частку в квартирі є неможливим, тому позивач вправі звернутись до суду з вимогою щодо встановлення порядку користування квартирою.

Однак, як вбачається з пояснень ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, що в квартирі крім сторін постійно з моменту народження з 1976 року проживає її дочка ОСОБА_4 та онук ОСОБА_5. Також позивач пояснила, що між членами її сім'ї встановлено порядок користування квартирою, а саме: дочка з онуком постійно користувались кімнатою площею 11,5 кв.м., а вона з відповідачем кімнатою площею 16,6 кв.м.

З огляду на те, що факт постійного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як членів сім'ї власників квартири визнаний сторонами, тому ці обставини відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відсутність реєстрації членів сім'ї власників квартири по місцю їх постійного проживання не позбавляє їх права, передбаченого ст.156 ЖК України, на користування цим приміщенням.

Враховуючи, що власниками квартири та членами їх сім'ї встановлено порядок користування квартирою, також те, що виділення в користування позивачу окремої кімнати площею 11,5 кв.м. в двохкімнатній квартирі порушує права інших членів сім'ї, тому колегія суддів приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про виділення їй в користування окремої кімнати задоволенню не підлягають.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись до суду з вимогами щодо зобов'язання ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди в користуванні спірною квартирою, позивачкою не надано жодних доказів, які б підтверджували наведені в позові обставини щодо неправомірної поведінки відповідача.

З висновку дільничного інспектора Луцького МВ УМВС від 03.02.2014 року по наслідках перевірки заяви позивача не вбачається, що відповідачем чинились позивачці перешкоди в користуванні квартирою.

У зв'язку з недоведеністю зазначених позивачем обставин, вимоги щодо усунення перешкод в користуванні квартирою також не підлягають задоволенню.

Суд присуджує позивачу понесені нею судові витрати по оплаті судового збору щодо задоволених вимог майнового характеру - визнання права власності на 1/2 частину квартири в розмірі 2 100 грн.

Суд також стягує з відповідача ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в межах вимог в розмірі 121 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2014 року скасувати з ухваленням нового рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В позові ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням та усунення перешкод в його користуванні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 100 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 121 грн. 80 коп. за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: