Справа № 297/654/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Берегівського районного суду від 09 квітня 2015 року за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд із вищенаведеним позовом, який мотивував тим, що 01.07.2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № MKD7GA. Згідно якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у виді не поновлюваної лінії в розмірі 7223,68 долари США зі сплатою 1,25% місячних на суму залишку заборгованості за кредитом на строк по 01.07.2018 року. Та 07.07.2011 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду до Кредитного договору № MKD7GA від 02.07.2008 року за якою ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у виді не поновлюваної лінії в розмірі 9183,02 долари США зі сплатою 1,25% місячних на суму залишку заборгованості за кредитом на строк по 01.07.2018 року. А також, 04.12.2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду до Кредитного договору № MKD7GA від 02.07.2008 року за якою ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у виді не поновлюваної лінії в розмірі 7836,33 доларів США зі сплатою 1,25% місячних на суму залишку заборгованості за кредитом на строк по 01.07.2018 року. Проте, узяті за даним договором зобов'язання не виконувала належним чином, і станом на 24.02.2015 року утворилась заборгованість по кредитним платежам на загальну суму 10656,10 доларів США, що за курсом НБУ складає 301461,06 гривню. У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ЗАТ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено 01.07.2008 року Договір іпотеки. За яким в іпотеку передано житловий будинок садибного типу № 32 по вул. Запорізька в м. Берегово, Закарпатської області. На підставі ч. 1 ст. 33 ЗУ "Про іпотеку" при невиконанні боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення іпотекодавців. Так-як має місце заборгованість ОСОБА_1 по основному зобов'язанню, а тому, ПАТ КБ "Приватбанк" набув, право на звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення іпотекодавця.

Рішенням Берегівського районного суду від 09 квітня 2015 року відмовлено ПАТ КБ "Приватбанк" в задоволенні позову в зв'язку з дією ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Заперечуючи рішення суду, ПАТ КБ "Приватбанк", подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати таке, і ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального права й ухвалено в порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник апелянта в особі Дурдинець Р.Ю. підтримала, доводи апеляційної скарги з підстав обґрунтованості такої та просила задовольнити таку.

Відповідач ОСОБА_1, та її представник в особі адвоката Івашковича І.М. заперечили, вимоги скарги й просили таку відхилити.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає. Та через це підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звернувшись до суду за захистом порушеного права ПАТ КБ "Приватбанк" просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить ОСОБА_1, а також виселити останню з такого.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повинен відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу виконувати взяті на себе зобов'язання належним чином (ст. 526 ЦК України).

Виходячи з розрахунку заборгованості за кредитним договором № MKD7GA від 01.07.2008 року стосовно ОСОБА_1 станом на 24.02.2015 року, така становить на загальну суму 10656,09 доларів США, що за курсом НБУ складає 301461,06 гривню.

У зв'язку з виниклою заборгованістю по кредитному договору, позивачем було надіслано 02.03.2014 року за № 30.1.0.0/2-864 повідомлення на адресу ОСОБА_1 про усунення порушень, і Вимога про добровільне виселення. Даним повідомленням кредитор попередив боржника, що в разі непогашення простроченої заборгованості в сумі 764,46 долари США заборгованості, яка виникла на момент надіслання такої вимоги протягом 30 днів то розпочне, звернення стягнення на предмет іпотеки. Попереджено іпотекодавців про виселення у разі невиконання боржником цієї вимоги, а.с. 14-18.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 не виконує в належний спосіб узятих на себе зобов'язань за кредитним договором. Тоді як, згідно положень статей 526, 527 і 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 ЗУ "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. А ЗУ "Про іпотеку" передбачено, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно.

Така ж вимога міститься і в пунктах 18.8.1., 18.9. і 18.10. Договору іпотеки від 01.07.2008 року, а.с. 27 (на звороті) і 28. А тому, ПАТ КБ "Приватбанк" як іпотекодержатель і звернувся з позовом до ОСОБА_1, як іпотекодавця, виходячи з вимог Договору та норм матеріального права.

Таким чином, ПАТ КБ "Приватбанк" довів своє право на звернення стягнення на предмети іпотеки належними та допустимими доказами, яке ґрунтується на вимогах норм чинного законодавства.

Окрім вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач просив також виселити іпотекодавця із предмета іпотеки.

У той же час, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 ЗУ "Про іпотеку".

Згідно з вимогами наведеними в частинах 1 і 2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить, рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Та ч. 1 ст. 40 ЗУ "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

А нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, де в ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Тоді як, ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 ЗУ "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця із дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Але, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 ЗУ "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі Договору дарування від 23.09.2004 року зареєстрованого в реєстрі за № 4991, і зареєстрованого 14 жовтня 2004 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. А звідси, в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Оскільки, відсутні передбачені законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. А тому, позовна вимога про виселення ОСОБА_1 із предмета іпотеки не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на час розгляду спірних правовідносин набрав, чинності (07.06.2014р.) ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року (далі - Закон № 1304-VII). Який у відповідності до вимог ч. 2 ст. 5 ЦК України скасовує цивільну відповідальність особи, а тому має зворотну дію в часі та підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Проте, такого висновку, суд першої інстанції дійшов у супереч норм самого Закон № 1304-VII.

Згідно з пунктом 1 Закон № 1304-VII не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 ЗУ "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 ЗУ "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

У зв'язку з наведеним, рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню. Так-як, таким правом наділений суд при ухваленні рішення із приводу визначення порядку його виконання, надавши відстрочку виконання такого про що зазначається в рішенні, ст. 217 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії Закону № 1304-VII.

Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування, та ухвалення в зв'язку із цим нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ПАТ КБ "Приватбанк" підлягає стягненню з ОСОБА_1 сума в розмірі 3014,61 гривень у відшкодування судових витрат, а.с. 1, 3.

Виходячи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ПриватБанк" - задоволити частково.

Рішення Берегівського районного суду від 09 квітня 2015 року скасувати, постановивши рішення про часткове задоволення позову.

У рахунок погашення основного зобов'язання за Кредитним договором № MKD7GA від 01 липня 2008 року укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_1 у розмірі заборгованості на загальну суму 10656,10 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24.02.2015 року становить 301461,06 гривня, з якої : 7389,9 доларів США заборгованість за кредитом; 1335,99 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 343,83 долари США заборгованість по комісії за користування кредитом; 1071,04 долар США заборгованість по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 8,84 доларів США штрафу (фіксована частина) і 507,01 доларів США штрафу (процентна складова) - звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 01 липня 2008 року укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_1, що складається з нерухомого майна, а саме:

житлового будинку садибного типу загальною площею 59,40 кв.м., а житловою площею 44,70 кв.м., який на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі Договору дарування від 23 вересня 2004 року зареєстрованого в реєстрі за № 4991, і зареєстрованого 14 жовтня 2004 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Закарпатська область м. Берегово, вул. Запорізька, будинок № 32 - шляхом застосування процедури продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд за початковою іпотечною ціною визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше за вартість визначену в іпотечному договорі у розмірі 58191,60 гривня, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого вповноваження іпотекодавця.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - 3014,61 гривень у відшкодування судових витрат.

Виконання рішення суду відстрочити до втрати чинності ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року за № 1304 - VII.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________