УХВАЛА ІМЕНЕМ України
28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Орган опіки та піклування Броварської міської ради Київської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 17 січня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 2615/0108/71-003 з подальшими змінами та доповненнями, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 136 673 доларів США та зобов'язався повернути його і сплатити проценти в строки та на умовах, передбачених кредитним договором та графіком погашення кредиту.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем 17 січня 2008 року укладено іпотечний договір № 2615/0108/71-003-Z-3, згідно з умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно:

двокімнатну квартиру № 98 загальною площею 98,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами, а 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаними договорами, внаслідок чого до позивача перейшли права кредитора за цими договорами.

Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, станом на 10 жовтня 2013 року виникла заборгованість на загальну суму 1 057 377 грн 41 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 1 022 328 грн 74 коп., заборгованості за відсотками - 34 980 грн 65 коп., пені - 618 грн 38 коп.

Таким чином, позивач просив у рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру № 98 загальною площею 98,6 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від

29 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 квітня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом першої інстанції установлено, що 17 січня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем укладено кредитний договір № 2615/0108/71-003 з подальшими змінами та доповненнями, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 136 673 доларів США та зобов'язався повернути його до 17 січня 2038 року, сплатити проценти в строки та на умовах, передбачених кредитним договором та графіком погашення кредиту.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем 17 січня 2008 року укладено іпотечний договір № 2615/0108/71-003-Z-3, згідно з умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку належну йому на праві власності двокімнатну квартиру № 98 загальною площею 98,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаними договорами, внаслідок чого до позивача перейшли права кредитора за цими договорами.

На порушення вимог законодавства та умов кредитного договору відповідач не здійснює погашення кредиту та не сплачує відсотки за користування ним у строки та в розмірах, встановлених договором, у зв'язку з чим станом на 10 жовтня 2013 року виникла заборгованість на загальну суму 1 057 377 грн 41 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 1 022 328 грн 74 коп., заборгованості за відсотками - 34 980 грн 65 коп., пені - 618 грн 38 коп.

У спірній квартирі загальною площею 98,6 кв. м проживає відповідач з дружиною та двома малолітніми дітьми, що підтверджується довідкою Комунального підприємства Броварської міської ради ЖЕК-4 від 08 січня 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено наявність у відповідача іншого житла, тому застосував норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», якими передбачено, що не може бути примусово відчужене нерухоме житлове майно, якщо воно використовується іпотекодавцем як єдине місце проживання.

Проте з висновком суду погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набув чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки.

Крім того, згідно з п. 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки, провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, пояснень позивача в достатньому обсязі не перевірив та висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову дійшов передчасно.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

Д.О. Остапчук