Провадження №2/522/292/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, компенсацію заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати і відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, в подальшому подавши заяву про уточнення позовних вимог відповідно до якої спросить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 19625,91 грн., компенсацію середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 44553,60 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 13877,19 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

При цьому посилається на те, що вона з 01.03.2013 р. працювала у ФОП ОСОБА_2 на посаді фінансовий директор, а з 10.06.2014 р. менеджером в роздрібній торгівлі продовольчими товарами.

27.06.2014 р. позивачка була звільнена з займаної посади за згодою сторін. На день звільнення відповідачем не було зроблено відповідних розрахунків з позивачкою.

Тривалий час позивачка продовжувала виконувати частину своїх обов'язків, що передбачались умовами раніше укладеного між сторонами трудового договору, очікуючи отримати відповідні розрахунки по заробітній платі. Посилаючись на складне економічне становище, що спричинено нестабільною ситуацією в країні, відповідач постійно відкладала погашення заборгованості по заробітній платі позивача.

20.09.2014 р. та 30.09.2014 р. позивачкою на адресу відповідача були направлені листи з проханням погасити існуючу заборгованість по заробітній платі. Відповідач в свою чергу, 14.10.2014 р. здійснила лише погашення заборгованості по невикористаним дням щорічної відпустки, що підтверджується Відомістю на виплату грошей №20. При цьому розрахунок компенсації за невикористані дні щорічної відпустки був зроблений з порушенням діючого законодавстві, у зв'язку з чим з'явилась переплата у розмірі 297,22 грн. Інші розрахунки по заборгованості перед позивачкою, здійснені не були.

Враховуючи вищевикладене позивачка була вимушена звернутися до суду з позовом до відповідача. Крім того позивачка зазначила, що враховуючи тривалість процесу погашення заборгованості відповідачем перед позивачкою, остання була змушена утримувати себе в витратах на себе та членів своєї сім`ї, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Представник позивачки у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити з підстав наведених у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив відмовити у їх задоволенні.

Вислухавши пояснення представників сторін, оголосивши та дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.03.2013 р. між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладеного Трудовий договір №8, відповідно до п. 2 якого позивачка була прийнята на роботу на посаду фінансового директора. Згідно п. 3 даного Трудового договору заробітна плата позивачки повинна становити 1400,00 грн. на місяць, але не нижче мінімальної заробітної плати по Україні.

Після підписання доповнень до вищезазначеного Трудового договору, 10.06.2014 р. позивачка була переведена на посаду менеджера в роздрібній торгівлі продовольчими товарами. 27.06.2014 р. позивачка була звільнена з займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

В день звільнення, а саме 27.06.2014 р., трудовий договір було знято з реєстрації, про що відповідно до вимог Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою,яка використовує найману працю, затверджену наказом Мінпраці України від 08.06.2001 р. №260, було зроблено відповідний запис на примірниках трудового договору відповідальною особою центру зайнятості.

Стаття 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 21 Закону України «Про оплату праці» визначає, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Заперечуючи проти позову представник відповідача зазначив, що враховуючи вимоги ст. 24 Закону України «Про оплату праці» розрахунки по заробітній платі з ОСОБА_1 здійснювались щомісячно, два рази на місяць.

Так, судом на підставі наданих стороною відповідача письмових доказів встановлено, що в розрахунково-платіжних відомостях за березень 2013-червень 2014 року зазначено, що ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата у розмірі 1400,00 грн., з яких частина суми виплачувалась за першу половину місяця у вигляді авансу, утримувався податок на дохід фізичних осіб (ПДФО) та єдиний соціальний внесок (ЄСВ).

Разом з тим не знайшло свого підтвердження те, що позивачка не отримувала заробітну плату за зазначений період, оскільки єдиним доказом є відомості про видачу заробітної плати.

Натомість 08.10.2014 р. бухгалтером ФОП ОСОБА_2 було виявлено відсутність певних документів, а саме: відомостей нарахування заробітної плати, відомостей видачі заробітної плати та інші документи які були вкрадені із автомобіля бухгалтера.

Факт викрадення вищезазначених документів знаходить своє підтвердження в наданих, на виконання ухвали суду від 15.04.2015 р., Київським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області копій документів по матеріалам зареєстрованим до ЖЕОЗП за №25822 від 08.10.2014 р. за зверненням ОСОБА_4 та списаних до матеріалів справи висновком №5987 від 02.04.2015 р.

На підтвердження заперечень відповідача також слугує те, що позивачка на момент свого звільнення та тривалий час після цього, з будь-якими письмовими заявами про виплату їй заробітної плати до відповідача не зверталася. Лише 20.09.2014 р. та 30.09.2014 р., тобто майже через три місяця після звільнення, позивачка направила відповідачу листи з проханням погасити нібито існуючу заборгованість по заробітній платі.

При цьому суд звернув увагу на те, що ФОП ОСОБА_2 враховуючи, що відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», у зв'язку з розірванням трудового договору №48 нарахувала колишньому працівнику ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпуски, та листом №15 від 06.10.2014 р. повідомила про це, запропонувавши з'явитися до ФОП ОСОБА_2 для отримання даної грошової компенсації. Згідно відомості на виплату грошей №20 ОСОБА_1 14.10.2014 р. отримала компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки.

Також суд повинен зазначити про таке.

Стаття 237-1 КЗпП України визначає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, з наданих доказів не вбачається порушення відповідачкою законодавства про працю та оплату праці в частині невиплати позивачці заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, у зв'язку з чим суд вважає позов недоведеним, необгрутнованим та таким, що задоволення не підлягає.

Керуючись ст. 1167 ЦК України, ст.ст. 116, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р., ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, компенсацію заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати і відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено, про що протягом десяти днів з дня проголошення подається апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу потягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

19.11.2015