У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» до ОСОБА_6, третя особа − реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та визнання права власності на іпотечне майно, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Ерде Банк», поданою уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» Караченцевим Артемом Юрійовичем, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство «Ерде Банк» (далі - ПАТ «Ерде Банк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 21 вересня 2011 року між ПАТ «Ерде Банк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № К-203/11, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою 15 % річних та кінцевим терміном повернення цих коштів до 20 вересня 2012 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 вересня 2011 року між ПАТ «Ерде Банк» та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 343 504 грн 48 коп., в рахунок погашення якої ПАТ «Ерде Банк» просило звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, а також визнати за банком право власності на цю квартиру.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 1 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ «Ерде Банк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Ерде Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» Караченцева А.Ю., порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено що 21 вересня 2011 року між ПАТ «Ерде Банк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № К-203/11, за умовами якого ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою 15 % річних та кінцевим терміном повернення цих коштів до 20 вересня 2012 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 вересня 2011 року між ПАТ «Ерде Банк» та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 343 504 грн 48 коп.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, і, на яку позивач просить звернути стягнення, є єдиним місцем проживання відповідача, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 7 червня 2014 року.

Апеляційний суд погодився із таким висновком суду першої інстанції та залишив судове рішення без змін.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, а апеляційний суд зазначені порушення не усунув.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1054> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 12 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання − звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею <nau://ukr/898-15|st5> Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею <nau://ukr/898-15|st5> Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак, установлений Законом України «Про мораторій» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги щодо правильності застосування Закону України «Про мораторій», в тій частині, що вказаний закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року, у справі № 6-57цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України.

Отже, постановляючи оскаржувану судову ухвалу, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії цього Закону.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Ерде Банк», подану уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» Караченцевим Артемом Юрійовичем, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Г.В. Юровська А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана Головуючий Судді: