Справа № 459/101/15 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/783/6971/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2- ОСОБА_3

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 14 вересня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав щодо малолітньої доньки, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 60, 212 ЦПК України не дослідив та не дав належної оцінки доказам, показам свідків про ухилення відповідача від виконання батьківських обов»язків, взявши до уваги лише покази відповідача. Вважає протиправним висновок суду про те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 суперечить інтересам дитини, не вказавши яким саме інтересам. Не переконався суд і в тому, що перешкоджало відповідачу виконувати батьківські обов»язки, створивши нову сім»ю. Безпідставним та необґрунтованим є посилання суду на висновок комісії про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд знехтував змістом ст. 164 СК України, де зазначено перелік підстав для позбавлення батьківських прав, неправильно застосував роз»яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав». Посилаючись на норми права, якими врегульовано питання позбавлення батьківських прав, з наведених вище підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позбавити ОСОБА_4 батьківських прав щодо малолітньої доньки, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 -ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в діях відповідача відсутнє свідоме нехтування своїми батьківськими обов»язками, обставини, у зв»язку з якими пред»явлено позов, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, судом не здобуто доказів того, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам доньки, а погашення заборгованості по сплаті аліментів та висловлене відповідачем в суді бажання бачитися, спілкуватися з дочкою, брати участь у її вихованні, підтверджують його намір у подальшому виконувати свої батьківські обов»язки. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на норми права та норми міжнародного законодавства, та оцінивши зібрані у справі докази прийшов до висновку про відсутність винної поведінки відповідача, що наведені докази не дають підстав для позбавлення відповідача батьківських прав на підставі ст. 164 СК України, оскільки у його поведінці немає вини, і позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до п.1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо ж дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як регламентує п.1 ст.18 цієї ж Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов»язаний брати участь у її вихованні.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров»я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини;жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками чи наркоманами; вдаються до будь - яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування чи бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно з роз»ясненнями п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осі, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (абз. другий п. 16 постанови ПВСУ від 30.03.2007 року № 3).

З копії свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року, її батьками записані ОСОБА_2 і ОСОБА_4.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 02.04.2013 року, дитина сторін після розірвання шлюбу проживає разом з матір»ю. Відповідач є платником аліментів на користь ОСОБА_8 на утримання дочки, ОСОБА_6, у розмірі по 800.00 грн. щомісячно, за виконавчим листом № 1327/4147/2012, виданим Червоноградським міським судом Львівської області від 13.03.2013 року.

З довідки ВДВС Червоноградського міського управління юстиції ГУЮ у Львівській області від 24.09.2014 року вбачається, що ОСОБА_2 не отримувала аліменти у період з 01.07.2013 року до 22.09.2014 року, однак заборгованість на момент розгляду справи відповідачем була погашена.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно посилався на рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 24.04.2015 року №73 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини», з якого вбачається, що розглянувши висновки комісії з питань захисту прав дитини від 01.04.2015 року №18-33, керуючись чинним законодавством, виконком міської ради вирішив вважати недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітньої дочки, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

Таке рішення виконкому було прийняте з врахуванням висновків комісії з питань захисту прав дитини від 01.04.2015 року, на засіданні якої були присутні та заслухані обоє з батьків, як зазначено у протоколі члени комісії одноголосно прийшли до висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, керуючись інтересами малолітньої дитини.

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України.

Позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав позивачка мотивувала тим, що відповідач вихованням дитини не займається, має заборгованість по сплаті аліментів, не допомагає матеріально утримувати дитину, ніякого зв»язку з дитиною не підтримує, не цікавиться навчанням та станом здоров»я дитини, ухиляється від виконання батьківських обов»язків.

Заперечуючи щодо задоволення позову відповідач посилався на те, що колишня дружина, її батьки перешкоджають зустрічам з дочкою, стверджував, що від виконання батьківських обов»язків не ухилявся, любить дочку цікавиться її життям, навчанням, хоче з нею спілкуватися, займатися її вихованням, однак не може спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, займатися її вихованням з причин наявності неприязних відносин з колишньою дружиною, її батьками, у зв»язку зі створенням ним нової сім»ї, наявність неприязних відносин не заперечувалась.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов»язків без поважних причин, показаннями свідків підтверджено, що відповідач проявляв інтерес до життя дитини, судом не встановлено умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дочки і свідомого нехтування ним своїми обов»язками, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, передбачених ч.2 ст. 164 СК України. Така поведінка відповідача частково є наслідком неприязних відносин між ним та його колишньою дружиною і її батьками.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції перевірив зазначені позивачкою підстави для позбавлення відповідача батьківських прав та зазначені відповідачем заперечення щодо задоволення позову, відмовляючи у задоволені позову виходив з відсутності безсумнівних доказів, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов»язками, про умисне та свідоме ухилення відповідача від виконання своїх обов»зків щодо виховання дитини, з»ясував, у чому полягає винна поведінка відповідача, причини такої поведінки, взяв до уваги наявність неприязних відносин з позивачкою та її батьками, враховуючи те, що відповідач змінив своє ставлення до дитини, про що свідчить сплата заборгованості по аліментах та те, що позбавлення батьківських прав в силу ст. 166 СК України є виключною мірою.

Безпідставними та необгрунтованими є доводи апелянта про те, що суд оцінив докази з порушенням вимог ст. 212 ЦПК України, оскільки суд оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінив належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 14 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.