Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/5249/15-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 49 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській Я.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 травня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

встановив:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом. Просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2, зареєстрований 22.07.1993 року Житомирським міським відділом РАЦС.В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що від дня реєстрації шлюбу подружні відносини у них були досить складними у зв'язку з неправомірною поведінкою чоловіка, який зловживав спиртними напоями, влаштовував сварки, ображав її. Вона намагалася вплинути на поведінку чоловіка, проте це не дало позитивних результатів. 12.03.2014 року відповідач забрав свої речі та виселився з квартири. З того часу вони разом не проживають, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 28 травня 2015 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований в Житомирському міському відділі РАЦС 22.07.1993 року, актовий запис № 1253. Неповнолітнього сина ОСОБА_4 на подальше виховання залишено матері.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати. На думку апелянта, висновки суду про розірвання шлюбу є передчасними, суд мав вжити передбачені законом заходи щодо примирення подружжя. Крім того, місце проживання неповнолітньої дитини визначено без його згоди.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають в шлюбі з 22.07.1993 року (а.с.5).

Від спільного проживання мають двох синів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7,8).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Так, при вирішенні достатності підстав для розірвання шлюбу відповідно до вимог ст.112 СК суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В даному випадку обидві сторони визнали, що припинили спільне проживання з березня 2014 року і протягом цього часу жодна із сторін не вчиняла будь-яких дій щодо примирення.

Тобто, суд правильно вважав, що подальше спільне проживання подружжя та збереження сім"ї є неможливим.

Доводи апеляційної скарги в цій частині вимог щодо неповноти з"ясування обставин справи висновків суду не спростовують, оскільки під час апеляційного розгляду справи відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування цих висновків.

Крім того, визначаючи місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 з матір"ю, суд врахував положення ч.2 ст.161 СК, згідно з якими під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов"язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров"я та інші обставини, що мають істотне значення.

Так, відповідач не заперечує тієї обставини, що дитина протягом всього часу проживає з матір"ю.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка до своїх батьківських обов"язків відноситься добросовісно, позитивно характеризується.

Орган опіки та піклування вважав за доцільне залишити сина сторін проживати з матір"ю.

Як свідчать матеріали справи, за нотаріально посвідченим договором від 20 червня 2014 року, який є чинним, сторони узгодили питання про сплату аліментів на дітей. Зміст цього договору свідчить також про те, що сторонами погоджено місце проживання дітей, в тому числі і малолітнього Іллі (а.с.53).

Відповідачем не надано доказів, які б свідчили про існування будь-яких виняткових обставин для зміни дитиною звичних для неї умов життя та передачу його батькові.

Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір"ю.

За наведених обставин, суд першої інстанції постановив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: