АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7034/15 Головуючий 1 інст. - Чудовський Д.О.
Справа № 646/7405/13-ц
Категорія : трудові Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського В.В., Кокоші В.В,

за участю секретаря - Лашакової Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2013 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення середнього заробітку за затримку виплати додаткової допомоги, -

В С Т А Н О В И Л А:

Усерпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення середнього заробітку за затримку виплати додаткової допомоги.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що він працював на посаді респираторника з правом водіння автомобіля Дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Наказом від 26 червня 2012 року він був звільнений з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників. В день звільнення йому не була нарахована та виплачена додаткова допомога на 2012-2014 роки, яка є залежною від загального стажу роботи на підприємстві. Рішенням суду від 24 грудня 2012 року зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити йому додаткову допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. 18 травня 2013 року на його картковий рахунок були зараховані кошти у розмірі тримісячного його середнього заробітку сумою 8 592,42 грн. Оскільки відповідачем сума допомоги виплачена не в день звільнення, підприємство має виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Тому, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з Дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки виплати додаткової допомоги згідно пункту 2.10. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом на 2012-2014 роки, а саме з 27 червня 2012 року по 18 травня 2013 року у розмірі 37 929,92 грн.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову, вказував, що додаткова допомога не виплачена позивачу вчасно через відсутність грошових коштів на підприємстві, тому вина відповідача відсутня. Крім того, подав до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2013 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виплати додаткової допомоги за період з 27 червня 2012 року до 27 березня 2013 року (включно), у розмірі 32 342,03 грн. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 323,42 грн.

В апеляційній скарзі Дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає на відсутність вини підприємства у невиплаті в строк позивачу додаткової допомоги, через скрутне фінансове становище підприємства, усі інші належні для виплати суми були виплачені працівникові в строк. Крім того, наполягає на застосуванні строків позовної давності, оскільки законом встановлений тримісячний строк для спірних правовідносин, після сплину яких ОСОБА_1 звернувся до суду, що є підставою для відмови у позові.

Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2014 року змінено вищевказане рішення суду першої інстанції , зменшено розмір середнього заробітку за затримку при звільненні, що підлягає стягненню з Дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 до 10 000 грн., зменшено розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 20 серпня 2014 року касаційну скаргу відповідача відхилено, рішення суду першої інстанції від 26 листопада 2013 року та рішення суду апеляційної інстанції від 27 січня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 02 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення судом касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої інстанції чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Так, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції від 27 січня 2014 року, касаційний суд вказував на те, що підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, тому дійшов помилково висновку про часткове задоволення позову.

Відповідач та його представник про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином причин неявки до суду не надали.

Представник відповідача 28.09.2015 року надав суду апеляційної інстанції заперечення проти позовних вимог ОСОБА_1 та не існуючої його апеляційної скарги.

Неявка представника відповідача, належно повідомленого про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача, який приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому при звільненні, є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст.. 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що єпіфанцев О.В. з 01 вересня 2009 року перебував у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (а.с.4).

Наказом від 26 червня 2012 року №72-П позивача звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників (а.с.15).

При звільненні виплата всіх сум, що належить позивачу від підприємства, проведена не була.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 24 грудня 2012 року, залишене без змін ухвалою суду як апеляційної, так і касаційної інстанції, зобов'язано Дочірнє підприємство «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» нарахувати ОСОБА_1 додаткову допомогу відповідно до загального стажу роботи на підприємстві, яка передбачена при скороченні чисельності чи штату працівників згідно з пунктом 2.10. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом підприємства на 2012-2014 роки й пунктом 2.6. Галузевої угоди на 2012-2014 роки, та провести відповідні виплати (а.с.16).

Згідно платіжного доручення №2178 Дочірнє підприємство «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» сплатило позивачу додаткову допомогу у розмірі 8 635,60 грн. 28 березня 2013 року (а.с.73).

Відповідно до положень ст. 116 КЗПП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належної звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 цього Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правових висновків , висловлених Верховним Судом України в постанові від 22 січня 2014 року у справі № -159 цс 13, які у відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх судів України, невиконання роботодавцем ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, вказані норми матеріального права встановлюють право працівника на вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, незалежно від наявності чи відсутності спору про розмір належних йому при звільненні сум , а також право визначення ним остаточних вимог за ст. 117 КЗпП України з моменту фактичного розрахунку.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог відповідно до ст.. 116 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про застосування строків позовної давності спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

З вказаного рішення Конституційного суду України вбачається,що при вирішенні трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те,що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Посилання відповідача на відсутність вини Дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» у вчасній невиплаті позивачеві додаткової допомоги через скрутне матеріальне становище, - не приймається колегією суддів до уваги.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Беззаперечних доказів відсутності своєї вини відповідач суду не надав, що не можна вважати, що невиплата належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, сталася не з вини відповідача.

Крім того, у відповідності до роз'яснень даних в п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба «ЛІКВО» нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: