Справа №2-5608/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів та з урахуванням уточнень просила визнати недійсними договори дарування від 25.04.2013 року 1/10 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами та 1/10 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 12000 доларів США.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25.04.2015 року були укладені два договори дарування 1/10 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами та 1/10 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Вважає, що при укладанні вказаних договорів були порушені її права та чинне законодавство з огляду на наступне.

У 2013 році позивач перебувала у дружніх відносинах з ОСОБА_3 та допомагали вести їй юридичні справи з приводу оформлення спадщини на будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 видала на позивача довіреність від 06.03.2010 року строком дії до 06.03.2015 року.

У будинку за адресою: АДРЕСА_1 є декілька співвласників, та одним із них була ОСОБА_2 Позивач домовилась з ОСОБА_2, що придбає у неї її частку будинку та земельної ділянки.

Оскільки, для продажу частки у майні, що є спільною власністю необхідна згода інших співвласників вони домовились оформити договір дарування на ОСОБА_3

Для оплати вартості часток будинку позивач 24.04.2013 року зняла гроші зі свого депозиту у розмірі 10000,00 доларів США, решта грошей у неї була в наявності.

25.04.2013 року було укладено два договори дарування, за які ОСОБА_2 отримала 12000 доларів США. Під час укладання договорів позивач здійснювала платежі за ОСОБА_3

Таким чином, вважає, що 23.04.2013 року фактично були укладені договори купівлі-продажу, а не договори дарування, у зв'язку з чим вказані договори на підставі ст. 235 ЦК України є удаваними правочиними.

Крім того, у зв'язку з тим, що гроші за 1/10 частину будинку з надвірними будівлями та спорудами та 1/10 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 були фактично сплачені позивачем, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 12000,00 доларів США.

На підставі викладеного просила позов задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних заперечували посилаючись на те, що позовні вимоги є надуманими та непідтвердженими належними доказами, у зв'язку з чим просили у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

В ході розгляду справи представник відповідача надав пояснення в яких позовні вимоги ОСОБА_1 визнав у повному обсязі.

На підставі викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача ОСОБА_2 та її представника.

Третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в судове засідання свого представника не направила, надіслала на адресу суду письмові пояснення в яких при ухвалені рішення покладалась на розсуд суду та просила справу розглянути без участі її представника.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача ОСОБА_3 та її представника, врахувавши пояснення представника відповідача ОСОБА_2 та письмові пояснення третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 25.04.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування 1/10 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори.

25.04.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений ще один договір дарування 1/10 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори.

Позивач вважає вказані договори дарування слід визнати недійсними, оскільки вони в силу ст. 235 ЦК України є удаваними.

Як на підставу свої вимог позивач посилалась на те, що у 2013 році вона перебувала у дружніх відносинах з ОСОБА_3 та допомагали вести їй юридичні справи з приводу оформлення спадщини на будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 видала на позивача довіреність від 06.03.2010 року строком дії до 06.03.2015 року.

У будинку за адресою: АДРЕСА_1 є декілька співвласників, та одним із них була ОСОБА_2 Позивач домовилась з ОСОБА_2, що придбає у неї її частку будинку та земельної ділянки.

Оскільки, для продажу частки у майні, що є спільною власністю необхідна згода інших співвласників вони домовились оформити договір дарування на ОСОБА_3

Для оплати вартості часток будинку позивач 24.04.2013 року зняла гроші зі свого депозиту у розмірі 10000,00 доларів США, що підтверджується довідкою з банку, решта грошей у неї була в наявності.

У зв'язку з тим, що під час укладання договорів позивач здійснювала платежі за ОСОБА_3, вважає, що 23.04.2013 року фактично були укладені договори купівлі-продажу, а не договори дарування, у зв'язку з чим вказані договори на підставі ст. 235 ЦК України є удаваними правочиними.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне.

В пункті 8 договорів дарування частини земельної ділянки та частини житлового будинку від 25.04.2013 року сторони стверджують, що договір до підписання прочитаний кожною стороною окремо, вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, сторони вільно володіють українською мовою, не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно(дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зі змісту договорів дарування судом встановлено, що 25.04.2013 року ОСОБА_2 виразила своє волевиявлення на безоплатну передачу належної їй 1/10 частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, у власність ОСОБА_3

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до ст.ст. 202, 717 ЦК України, за своєю правовою природою договір дарування є, як правило, одностороннім договором та передбачає наявність з боку обдаровуваного лише волевиявлення на прийняття дарунку. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу положень норм ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Слід зазначити, що надані позивачем докази, а саме довіреності, видані від ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_1, а також копії квитанцій згідно яких позивач здійснювала платежі за вчинення окремих нотаріальних дій від імені ОСОБА_3, не підтверджують факту укладання 25.04.2013 року саме договорів купівлі-продажу частини будинку та частини земельної ділянки, а не договору дарування.

Вказані докази лише свідчать про те, що позивач була уповноваженою вчиняти певні дії від імені відповідача ОСОБА_3

Також, не є належним доказом довідка Державного ощадного банку від 23.06.2015 року, відповідно до якої ОСОБА_1 24.03.2013 року були зняті кошти з поточного рахунку в сумі 10000 доларів США, оскільки з неї неможливо встановити на які потреби вказані кошти були зняті, та з якою метою.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати договори дарування, що укладені 24.04.2013 року удаваними, оскільки в судовому засіданні не встановлено, що вони були вчинені сторонами для приховання іншого правочину, у зв'язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, ст. ст. 202, 203, 235, 717 ЦК України, ст.ст. 10, 27 - 30, 57 -58, 60, 169, 208 -209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя