АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8126/15 Справа № 203/1072/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

20 жовтня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі - Левцунову І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради про припинення права на частку в квартирі, яка належить на праві спільної часткової власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 19 грудня 2014 року їй належить на праві власності 5/8 частки квартири АДРЕСА_1, а відповідачу на підставі договору міни частками від 11 листопада 2014 року - 3/8 частки вказаної квартири, тобто незначна частка у неподільній речі і спільне користування вказаною квартирою з відповідачем, яка не є ні членом сім'ї позивача, ні родичем, є неможливим, оскільки кімнати є прохідними, тому позивач просила суд припинити право спільної власності ОСОБА_3 на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1, що складається з: 1- коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4,5 - житлові кімнати, 6-кладова, 1-балкон, житловою площею - 28,9 кв.м., загальною площею-41,7 кв.м.; присудити на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за належні їй 3/8 частки квартири АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 1492,52 грн. (а.с.2-5).

03 червня 2015 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 на предмет захисту свого права власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою та вселення у вказане житло, посилаючись на те, що не зважаючи на те, що вона є власником 3/8 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору міни частками від 11 листопада 2014 року, вона не може користуватися квартирою і вселитися туди через те, що ключі від вхідних дверей у неї відсутні, а відповідач, проживаючи там і користуючись всією квартирою, не впускає її до житла, тому просила суд зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні власністю - спірною квартирою та вселити її у вказану квартиру (а.с.98-100).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про припинення права на частку в квартирі, яка належить на праві спільної часткової власності - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 - задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_3 власністю - 3/8 частками квартири АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_3 у вказану квартиру.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.147-150).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги первісного позову в повному обсязі, та відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі (а.с. а.с. 153-157, 178-182).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування частки квартири, укладеного 19 грудня 2014 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №2010, ОСОБА_2 набула право власності на 5/8 часток квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором в копії та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 18 березня 2015 року (а.с.8, 77- 78).

ОСОБА_3 набула право власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі договору міни частками квартир, укладеного 11 листопада 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Якубовською Т.О., зареєстрованого в реєстрі за №1088, відповідно до копії договору та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 18 березня 2015 року (а.с.103-106, 77-78).

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 22 липня 14 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 22 грудня 2014 року, ОСОБА_3 02 грудня 2014 року (а.с.115, 116), що узгоджується з даними паспорту про реєстрацію місця проживання сторін (а.с. 6-7, 101-102). Також в квартирі зареєстрована малолітня дитина відповідача за первісним позовом - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить довідка КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради від 06 січня 2015 року №56 (а.с.43).

В спірній квартирі проживає лише позивач за первісним позовом, тоді як відповідач з дитиною проживає в іншому місті - Новоград-Волинському Житомирської області.

Згідно даних технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, остання має загальну площу 40,9 кв.м., приведену площу - 41,7 кв.м., житлову площу 28,9 кв.м., де 1 кімната площею - 16,1 кв.м., інша кімната - 12,8 кв.м., а також кухню площею 6,0 кв.м., санвузол - 2,6 кв.м., коридор - 3,4 к.в.м, балкон - 0,8 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд 1 інстанції, виходив з того, що ОСОБА_9 категорично заперечувала проти позбавлення її права власності на житло, належна ОСОБА_9 частка в спірній квартирі не є незначною, що відповідач ОСОБА_9 іншого житла на праві власності або на праві користування не має, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка відповідно до ч.2 ст. 176 Сімейного кодексу України, ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" як член сім'ї власника жилого приміщення має право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником. Крім того, судом 1 інстанції враховано, що під час розгляду справи не було внесено позивачем ОСОБА_2 вартість частки квартири, належної ОСОБА_9 на депозитний рахунок суду.

Так, Конституцію України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391, 392 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, і передбачають використання власником житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Зі змісту норми ст. 365 ЦК випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Задовольняючи вимоги зустрічного позову, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач за зустрічним позовом не допускає в квартиру позивача ОСОБА_9, вважаючи, що оскільки вони один одному є сторонніми особами, то проживання в одній двокімнатній квартирі є неможливим, у зв'язку з чим кожна із сторін зверталися до правоохоронних органів, що також узгоджується з висновками Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області за результатами проведених перевірок за зверненням ОСОБА_9 від 03 грудня 2014 року, від 13 квітня 2015 року (а.с.93, 110), ОСОБА_2 від 13 квітня 2015 року (а.с.82) про відсутність ознак кримінальних правопорушень.

При цьому суд посилався на ст. 47 Конституції України, відповідно до якої, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Зазначене право закріплене і у ст. 9 ЖК УРСР та ст. 310 ЦК України про те, що кожна особа має право на місце проживання.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вважає їх обґрунтованими та такими, що зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного прийняття судом 1 інстанції до уваги обставини не внесення позивачем ОСОБА_2 вартості належної ОСОБА_9 частки квартири на депозитний рахунок суду, оскільки не була з'ясована вартість квартири, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки позивачка ОСОБА_2 мала за можливе внести кошти, виходячи з наданого нею висновку експерта щодо вартості квартири, не зважаючи на те, що з ним і не погодилася відповідачка ОСОБА_9

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо не дослідження судом обставини наявності іншої власності у відповідачки ОСОБА_9, то колегія суддів вважає, що ця обставина не є підставою для скасування судового рішення, оскільки на запит суду була надана інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 77-78, 103,106), відповідно до якою відповідач ОСОБА_9 є власником лише частки у спірній квартирі.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: