Ухвала

іменем україни

14 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 23 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 196 831 долар США, зі сплатою 10,3 % річних, зі строком повернення до 23 жовтня 2027 року. На забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань 23 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 52242, а 23 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 - договір поруки № 52244. Починаючи з жовтня 2009 року, позичальник не здійснює платежі на погашення суми заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, чим порушує взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 221 034 долари США 42 центи, що еквівалентно 1 766 728 грн 12 коп., та що позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2013 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати зазначені судові рішення в частині стягнення з неї солідарно як поручителя заборгованості за кредитним договором, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У решті судові рішення не оскаржуються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що на порушення вимог ст. ст. 525, 526, 611, 1054 ЦК України позичальник не виконав належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань, що призвело до утворення заборгованості, яку суд з урахуванням вимог ст. ст. 553, 554 ЦК України стягнув солідарно з боржника та поручителів.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив, проаналізував та надав належну оцінку поданим сторонами доказам, які мають значення у цій справі, правильно застосував норми матеріального права для вирішення спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ПАТ «УкСиббанк».

Проте погодитися повністю з такими висновками не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Зокрема, на порушення зазначених норм закону апеляційний суд не зазначив у своїй ухвалі обставин і фактів, які б спростовували доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо підвищення позивачем без її на те згоди розміру процентної ставки за кредитом, а також неповідомлення її про таке підвищення, у зв'язку з чим її порука припинилася, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

На обґрунтування своїх доводів ОСОБА_4 зазначила, що кредитним договором передбачений чітко визначений порядок обставин, за яких може відбутись збільшення розміру процентної ставки, а також порядок, відповідно до якого відбувається збільшення розміру процентної ставки, передбаченої кредитним договором. Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що банк не вправі без згоди поручителя змінювати умови кредитного договору з позичальником, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, однак на порушення умов цього пункту договору поруки банком без її згоди як поручителя було двічі підвищено процентну ставку за користування кредитними коштами, про що свідчить розрахунок заборгованості, що не було враховано судом першої інстанції під час розгляду справи.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Таким чином, враховуючи, що згідно із ч. 1 ст. 559 ЦК України підставою для припинення поруки є сукупність двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Згідно з договором поруки від 23 жовтня 2006 року № 52242 поручитель ОСОБА_4 зобов'язалася відповідати перед кредитором за виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року № 0 із сумою кредиту 196 831 долар США, зі строком повернення до 23 жовтня 2027 року, з процентною ставкою - 10, 3 % річних (а. с. 19).

Пунктом 2.1 зазначеного договору поруки передбачено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови кредитного договору з позичальником, унаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Однак всупереч вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України апеляційний суд в достатньому обсязі не перевірив як доводів апеляційної скарги, так і законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що виразилося в неправильному визначенні характеру спірних правовідносин та норм матеріального права, які підлягають застосуванню, невстановленні фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду в частині вирішення позову до поручителя ОСОБА_4 - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2013 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик