Справа №463/4692/15-ц
Провадження №2/463/2142/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, -

в с т а н о в и в:

Позивач ЛМКП «Львівводоканал» звернувся до суду з позовом до відповідачів з вимогою про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення в розмірі 1228,84 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачі зареєстровані та проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, послуги з водопостачання та водовідведення якій надаються позивачем. Незважаючи на те, що відповідачі користуються вказаними послуги, вони не здійснюють плату за них. В січні 2013р. ЛМКП «Львівводоканал» зверталось до суду з заявою про видачу судового наказу, однак у прийнятті її до провадження було відмовлено. Станом на 01.08.2015р. заборгованість відповідачів перед позивачем за надані послуги з водопостачання та водовідведення становить 1228,84 грн. Протягом періоду утворення цієї суми, відповідачі не відмовлялись від послуг, які надавав позивач, що свідчить про визнання ними правильності проведеного обрахунку та переривання строку позовної давності, і тому дану суму просить стягнути в примусовому порядку.

В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 08.10.2015р. ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала. Крім вищенаведеного, заперечуючи позицію відповідачів про предявлення позову після спливу трьохрічного строку позовної давності, пояснила, що останні частково оплачували розмір заборгованості, внаслідок чого такий строк переривався, починав обраховуватись заново, а відтак не є пропущеним. Також зазначила, що вказаний строк перервався внаслідок предявлення згаданої вище заяви про видачу судового наказу. Тому, вважає позовні вимоги обґрунтованими і просить їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечили. В предявленому розрахунку, заборгованість, яку просить стягнути позивач обрахована з січня 1997р. по квітень 2008р., тобто по спливу загального трьохрічного строку позовної давності. Пропуск строку позовної давності, відповідно до положень ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім цього, у період з травня 1996р. по березень 2002р. їм надавалась субсидія, яка поновлювалась кожне півріччя. Оскільки видача субсидії особам, у яких є заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг неможлива, наявність цієї субсидії свідчить про неправильність обрахунку позивача та відсутність заборгованості, яку просить останній стягнути в примусовому порядку. Також зазначили, що послуги з водопостачання, що послуги з водопостачання та водовідведення, через допущені недоліки при прокладанні трубопроводу до їх будинку, є неякісними, а інколи і відсутніми, що визнав позивач в своєму листі від 17.11.2003р. Відповідач ОСОБА_4 в свою чергу зазначив, що зареєстрований в квартирі з 2011р., а оскільки обрахований до стягнення розмір заборгованості виник до моменту його реєстрації, підстав для стягнення такої суми з нього не вбачає. Тому в задоволенні позовних вимог просять відмовити повністю, як за спливом строку позовної давності, так і за безпідставністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов слід залишити без задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі проживають та зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується копією довідки з місця проживання про склад сімї і прописку від 25.08.2015р. (а.с.2). Послуги з водопостачання та водовідведення цьому будинку надаються позивачем.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому право відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічний обовязок споживача (наймача, власника) закріплено в ст. 68 ЖК України, згідно з якою наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно представленого розрахунку заборгованості відповідачів за надані послуги водопостачання та водовідведення (а.с.3-6), її розмір становить 1228,84 грн. і виникла вона у період з січня 1997р. по серпень 2015р.

Як зазначив ВСУ, під час розгляду справи № 6-59цс13 від 30.10.2013р., споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі.

Оскільки послуги з водопостачання та водовідведення фактично надаються відповідачам, чого не заперечили останні в судовому засіданні, вимогу про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід визнати обґрунтованою.

Наявність листа ЛМКП «Львівводоканал» від 17.11.2003р. про причини надання послуг з водопостачання та водовідведення не належної якості хоч і заслуговує на увагу, проте в повній мірі не може спростовувати наведених вище висновків суду, оскільки фіксація цієї послуги як неякісної, відповідно до ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» оформляється шляхом складання та підписання виконавцем і споживачем акту-претензії, якого до матеріалів справи не долучено.

За відсутності цього акту суд позбавлений можливості встановити обсяг не наданих, або ж наданих неякісно послуг з водопостачання та водовідведення, і відповідно не може піддати сумніву правильність обрахунку заборгованості, який представлено стороною позивача.

Аналогічно, не спростовує висновків суду наявність квитанцій, долучених стороною відповідача про призначення субсидії (а.с.21-30), оскільки такий факт не може спростовувати самого розрахунку заборгованості, який скріплений мокрою печаткою підписаний бухгалтером підприємства і в якому вказані субсидії є відображені помісячно. Сама ж процедура призначення цих субсидій, і відповідно, наявність чи відсутність підстав для її призначення не є предметом дослідження у даній справі.

В той же час, право на предявлення вимоги до боржника не є абсолютним, і згідно положень ЦК України є обмеженим часовими рамками позовною давністю.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як гласить ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки оплата за надані житлово-комунальні послуги, в силу ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» повинна сплачуватись щомісячними платежами, перебіг позовної давності, в таких випадках, повинен обчислюватись окремо по кожному простроченому платежу. Тобто, сплив позовної давності, є підставою для відмови в задоволенні вимоги про стягнення сум, які обраховані поза межами трьохрічного строку звернення до суду.

Строк, як часова категорія характеризується не тільки початком, а й кінцевим моментом.

Позовна давність відповідно до частини першої ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу.

В ч. ч. 1, 3 ст. 254 ЦК України зазначено, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Підстави переривання строку позовної давності, після настання яких він обчислюється заново, визначені в ст. 264 ЦК України.

Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави дійти висновку про те, що строки, які закінчились за правилами ст. 254 ЦК України, в подальшому, з підстав, передбачених ст. 264 ЦК України не можуть перериватись, оскільки закінчений строк може бути лише поновлений (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Інститут переривання строку позовної давності, який закріплено в ст. 264 ЦК України не є інститутом поновлення, і відповідно, дії учасників цивільних правовідносин (ч. ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України), які вчинені після припинення субєктивного права вимоги не можуть його поновлювати.

Як вбачається з представленого позивачем розрахунку, заборгованість у розмірі, який становить ціну позову виникла з червня 2008 року (а.с.5) і в подальшому не збільшувалась.

Оскільки заява про видачу судового наказу предявлена до суду у січні 2013р., тобто на момент, коли строк позовної давності вже закінчився, її подання не переривало строку позовної давності.

Аналогічно, не переривався цей строк з підстав, визначених у ч. 1 ст. 264 ЦК України, оскільки після червня 2008р. відповідачі не здійснювали оплати заборгованості.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що позов до суду предявлено 31.08.2015р., тобто по спливу трьохрічного строку позовної давності з моменту, коли виникла заборгованість, а представник позивача не заявляє клопотання про його поновлення, помилково вважаючи строк позовної давності не пропущеним, в задоволенні позовних вимог належить відмовити за наслідками спливу строку позовної давності.

В той же час, суд звертає увагу, що згідно довідки про склад сімї та прописку (а.с.2), ОСОБА_4 вселився у квартиру 20.06.2011р., а заборгованість за надані послуги водопостачання та водовідведення виникла до моменту його реєстрації.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ЛМКП «Львівводоканал» слід залишити без задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10,60,61,88,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст. ст. 6, 11, 15, 16, 206, 208, 257, 261, 264, 267 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», суд,

в и р і ш и в:

В позові Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки, передбачені ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.