АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 754/4653/15 Головуючий у 1 - й інстанції: Ярошенко С.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Семенюк Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова ОльгаВасилівна, про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась у березні 2015 року.

Зазначала, що 29.03.2012 року між сторонами було укладено договір дарування, відповідно до умов якого вона подарувала ОСОБА_3, яка є її донькою, Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. За станом здоров'я вона потребує догляду та матеріальної допомоги, а відповідач пообіцяла доглядати, забезпечувати продуктами харчування, давати гроші на їх придбання, оплачувати обов'язкові платежі за комунальні послуги, піклуватися про стан її здоров'я. Проте після укладення договору донька змінила ставлення, не дбає про неї, допомогу не надає. Посилаючись на те, що відповідач ввела її оману, щодо умов укладеного договору, просила визнати вказаний договір недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухваленні нового про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 29.03.2012 року сторонами було укладено договір дарування Ѕ частини квартири, згідно умов якого позивач подарувала відповідачці належну їй на праві приватної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с 50).

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Першою - третьою, п'ятою та шостою частинами ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_2 зазначала, що уклала оспорюваний договір внаслідок того, що відповідачка ввійшла в довіру, навмисно ввела її в оману відносно природи правочину, прав та обов'язків сторін. Вона вважала, що укладає договір довічного утримання, за яким остання має її доглядати, оплачувати комунальні послуги та виплачувати необхідні кошти на лікування.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно п. 9, 10 договору дарування від 29.03.2012 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у присутності нотаріуса стверджували один одному, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони необмежені в праві укладати правочин, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомлюванню ними суті цього договору.

Укладаючи договір позивач зазначала, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

З пояснень третьої особи, ПНКМНО Гаврилової О.В. за вх.№34/01-16 від 28.05.2015 року, вбачається, що сторонам було роз'яснено правові наслідки укладення договору. Попередньо прочитавши проект договору та ухваливши його, сторони підписали його особисто.

Надавши належну оцінку змісту договору, поясненням сторін та наявним в матеріалах справи доказам, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо необґрунтованості позовних вимог та відсутності правових підстав для його задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України).

Саттею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу .

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 212 ЦПК України).

Ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Посилання ОСОБА_2 на вік та стан здоров'я, як на підставу того, що вона помилилась щодо підстав укладення договору дарування, не є беззаперечними доказами зазначеної нею підстави визнання договору недійсним.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: