Справа № 203/3699/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Маймур Ф.Ф.,

при секретарі Авраменко А.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «комерційний банк Надра» про визнання частково недійсним кредитного договору, визнання недійсним іпотечного договору, скасування реєстраційних записів про обтяження майна,

ВСТАНОВИВ:

17 червня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням на подальше уточнення вимог, послався на те, що 05 серпня 2008 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір №869758/ФЛ, а з метою забезпечення виконання позивачем, як позичальником, своїх зобовязань за цим договором, між тими ж сторонами в той же день укладено іпотечний договір №869758/ФЛ-3. Вказуючи, що пункти 1.3.1, 1.5, 3.3.1, 4.2.6, 4.4.1 вказаного кредитного договору не відповідають положенням ст.ст.11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ України №168 від 10 травня 2007 року, позивач просила суд визнати вказані пункти кредитного договору недійсними, а разом із ними і іпотечний договір, скасувавши внаслідок цього у відповідних державних реєстрах записи, зумовлені укладенням вказаних договорів, зокрема внаслідок відсутності в кредитному договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з його оформлення, розпису загальної вартості кредиту для позичальника, відсутності графіку погашення кредиту, обовязку позичальника за власний рахунок застрахувати предмет іпотеки в рекомендованій банком страховій компанії, можливість банка нараховувати пеню, штраф та водночас в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки, що позивач оцінює як подвійну юридичну відповідальність, дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки через можливість лише збільшення такої ставки без зменшення. Крім того, позивач в обґрунтування своїх вимог послався і на те, що розрахунок суми плати за користування кредитними коштами вводить позичальника в оману, оскільки: розмір процентів за користування кредитом здійснюється банком з розрахунку 360 днів у році, а не 365 (366); мінімальний щомісячний платіж є завеликим, оскільки сплата таких платежів має зумовити погашення кредиту задовго до настання визначеного договором кінцевого строку повернення кредиту; кредитним договором встановлено обовязок позичальника сплачувати комісію в порушення вимог законодавства, а п.4.4.1 передбачає перерахунок графіку погашення кредиту лише при внесенні коштів у розмірі більше 5000 доларів США, а при платежах менше даної суми, але більше мінімального платежу банк переплату не зараховує, і куди йде переплата в такому випадку встановити неможливо. З урахуванням цього позивач вважає спірний кредитний договір несправедливим, укладеним з використанням відповідачем нечесної підприємницької діяльності. (а.с.1-3, 179-181)

В судовому засіданні представник позивача вимоги свого довірителя підтримав, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пославшись на те, що розмір процентів з урахуванням 360 календарних днів у році визначався банком правомірно, оскільки відповідає в цій частині положенням постанови НБУ від 26 червня 2003 року №255, а обовязок страхування предмету іпотеки покладено на страхувальника у відповідності до вимог ст.8 Закону України «Про іпотеку». Крім того, стороною відповідача була подана суду заява про застосування строку позовної давності, який, на думку представника відповідача, має відраховуватись з дати укладення спірних договорів (а.с.184).

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 19 червня 2008 року позивачем було подано відповідачу анкету-заяву клієнта на оформлення кредиту (Кредитний пакет «Житлові рішення») на суму 140000 доларів США для придбання нерухомості із обранням аннуітетної форми погашення кредиту (а.с.186-187).

05 серпня 2008 року позивачем підписана памятка клієнта про умови оформлення кредитного пакету «Житлові рішення», яка містить перелік можливих альтернативних (на вибір позичальника) умов надання кредиту, серед яких, зокрема, валюта кредиту, варіанти погашення кредиту та відсотків, вид забезпечення кредиту, додаткові послуги тощо (а.с.188).

05 серпня 2008 року ВАТ КБ «Надра», як кредитодавцем, правонаступником якого є відповідач, та позивачем, як позичальником, укладено кредитний договір №869758/ФЛ, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 107197,24 доларів США для придбання житлової нерухомості, зобовязавшись його повернути до 12 липня 2023 року шляхом сплати аннуітетних платежів в розмірі 1464,71 доларів США, включаючи 14,49% річних за користування кредитом, а також комісію (а.с.4-5).

Пунктом 1.3.1 вказаного вище кредитного договору передбачено, що відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,49% річних. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Пунктом 1.5 кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року встановлено обовязок позичальника сплатити банку комісію за розрахунки за кредитним договором в розмірі 3,5% від суми кредиту, за винятком суми, виданої на оплату комісії.

Пункт 3.3.1 кредитного договору сторін встановлює розмір щомісячного мінімального платежу (аннуітетного платежу) в сумі 1464,71 долар США, який має сплачуватись позивальником як погашення кредиту.

Пунктом 4.2.6 кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року передбачено право банку ініціювати зміну відсоткової ставки за користування кредитом, письмово попередивши про це позичальника за 14 робочих днів, в тому числі у випадку, якщо позичальник припиняє перерахування заробітної плати, або інших регулярних надходжень на рахунок, відкритий в банку. При незгоді позичальника з новим розміром відсоткової ставки, про що свідчить факт не підписання позичальником протягом 14 робочих днів додаткової угоди до кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій.

Пункт 4.4.1 кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року визначає, що позичальник має право здійснювати дострокове погашення кредиту: повне або часткове, без сплати додаткової комісії, окрім випадку, передбаченому п.4.3.12 кредитного договору, попередивши письмово банк про свої наміри не пізніше як за десять робочих днів до здійснення погашення; при частковому достроковому погашенні кредиту, перерахунок графіку погашення кредиту здійснюється тільки у випадку внесення позичальником в рахунок погашення суми не меншій 5000 доларів США або еквіваленту в іншій валюті, при цьому розмір суми відсотків, які необхідно сплачувати позичальнику в майбутньому коригується автоматично.

Належне виконання позивачем своїх зобовязаних за кредитним договором №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року забезпечено в повному обсязі нотаріально посвідченим договором іпотеки №869758/ФЛ-3, предметом якого є належна позивачу на праві власності квартира АДРЕСА_1Правда» в м. Дніпропетровську (а.с.6-7).

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім умов зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про іпотеку», Правилами бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затвердженими постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №255, Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, пункти якого позивач просить суд визнати недійсними.

Так, відповідно до норм ст.ст.11, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обовязково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (ст.ст.1, 3, 18 Закону України «Про іпотеку»).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Згідно п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Пунктом 1.18 Глави 1 Розділу ІІІ Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №255, передбачено, що для обрахування процентних доходів і витрат застосовуються такі методи визначення кількості днів: метод «факт/факт» передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці та році; метод «факт/360» передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів; метод «30/360» передбачає, що для розрахунку використовується умовна кількість днів у році 360, у місяці 30.

За змістом п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки зобовязані зазначити в кредитному договорі окрім іншого перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо

Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Нормою ст.11 ч.8 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, кредитодавець зобов'язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

За змістом ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька діяльність забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Положеннями ст.230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Нормою ст.217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За змістом ст.ст.546, 547, 548, 573 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись заставою, якою також може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. При цьому відповідно до ст.575 ЦК України різновидом застави є іпотека. Недійсне основне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі, виходячи з наступного.

Так, позивачем предявлено позовні вимоги про визнання недійсними положень п.1.3.1 та 1.5 кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року, перший з яких визначає порядок розрахунку процентів за користування кредитом, виходячи з кількості днів у році 360, а другий встановлює обовязок позичальника сплатити банку комісію за розрахунки, проведені за даним кредитним договором. Дану частину своїх позовних вимог позивач мотивує введенням його кредитодавцем в оману щодо порядку здійснення розрахунку суми плати за користування кредитом (п.1.3.1 кредитного договору), оскільки календарний рік складається з 365 або 366 (високосний рік) днів, в той час як позивач використовує 360 днів у формулі, що збільшує розмір процентів за користування кредитом. Також позивач мотивує зазначені вимоги тим, що покладення на позичальника обовязку сплачувати комісію за розрахунки (п.1.5 кредитного договору) суперечить вимогам чинного законодавства. Однак, суд не може погодитись із такою позицією сторони позивача, оскільки відповідно до п.1.18 Глави 1 Розділу ІІІ Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №255, здійснення кредитодавцем розрахунку процентів річних за користування кредитом, виходячи з 360 днів у році, є одним із передбачених законодавством методів. Не може оцінюватись і як обман позивача застосування кредитодавцем такого методу розрахунку процентів річних за користування кредитом, оскільки формула розрахунку, застосована в методі, наведена безпосередньо в тексті оспорюваного позивачем п.1.3.1 кредитного договору чітко та однозначно. Щодо оспорювання п.1.5 кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року, то відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, стягування банком з позичальника комісій, які пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо не є забороненим законом платежем, навпаки, розмір таких комісій має бути обовязково зазначено в кредитному договорі, на виконання чого спірний договір і містить спірний п.1.5, яким передбачена сплата позичальником комісії саме за розрахунки за договором. Відповідно, різновид даної комісії не є тим, що охоплюється п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, на який посилається позивач. Таким чином, змісти оспорюваних позивачем п.1.3.1 та 1.5 кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року відповідають вимогам законодавства, чинного на час укладення означеного кредитного договору, і не свідчать про введення кредитодавцем позивача в обману щодо обставин та юридичних наслідків правовідносин, які регулюються цими пункти договору, а відтак такі пункти договору не можуть бути визнані недійсними на підставі та в порядку ст.ст.203, 215, 217, 230 ЦК України, ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вирішуючи позов в частині вимог про визнання недійсними п.4.2.6 та п.4.4.1 кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року, суд виходив з того, що перший із вказаних пунктів договору регулює питання зміни шляхом збільшення відсоткової ставки за користування кредитом в тому числі, але не виключно, у випадку, якщо позичальник припиняє перерахування заробітної плати, або інших регулярних надходжень на рахунок, відкритий в банку. Разом з тим, згідно наведеного судом вище п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки мають право змінювати процентну ставку лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Очевидним є те, що наведена в спірному п.4.2.6 підстава для збільшення відсоткової ставки не є такою, що впливає на вартість кредитних ресурсів банку. Пунктом 4.4.1, окрім іншого, регулюється питання перерахунку графіку погашення кредиту у випадку часткового дострокового погашення кредиту внесення щомісячного платежу у розмірі, більшому за мінімальний. Однак, даним спірним пунктом кредитного договору визначено, що перерахунок графіку погашення кредиту здійснюється лише в разі внесення в рахунок погашення позичальником суми в розмірі більше 5000 доларів США. Дане положення суперечить нормі ст.11 ч.8 Закону України «Про захист прав споживачів», за змістом якої корегування кредитодавцем кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення при достроковому частковому погашенні кредиту має здійснюватись без привязки до суми дострокового погашення. Відтак, оскільки зміст оспорюваних позивачем п.4.2.6 та п.4.4.1 не відповідає змісту норм законодавства, чинних на час укладення кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року, суд вважає обґрунтованими предявлені позивачем позовні вимоги в частині визнання недійсними п.4.2.6 та п.4.4.1 зазначеного кредитного договору. Разом з тим, такі позовні вимоги позивача задоволені бути не можуть ні повністю, ні частково з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.ст.256, 257, 261 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, встановлених судом фактичних обставин і підстав, якими мотивовано заявлені позовні вимоги, позивач дізналась про порушення її прав та інтересів з дати укладення кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року, певні пункти якого і оспорює, а звернулась до суду із даним позовом лише 17 червня 2015 року, тобто після спливу встановленого законом для даної категорії спорів загального трирічного строку позовної давності, на застосуванні якого наполягала сторона відповідача.

Відтак, пропуск позивачем строків позовної давності, враховуючи не порушення стороною позивача перед судом питання про поновлення даного строку, є безумовною підставою для відмови у задоволенні даного позову в повному обсязі, в тому числі і в частині позовних вимог про визнання недійсним п.3.3.1 кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року та договору іпотеки №869758/ФЛ-3 від 05 серпня 2008 року, про скасування реєстраційних записів про обтяження іпотечного майна.

Крім того, додатковою підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору іпотеки №869758/ФЛ-3 від 05 серпня 2008 року є те, що задоволення цієї вимоги позивач ґрунтує на задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним окремих пунктів кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року. Згідно ж норм цивільного законодавства акцесорне зобовязання, оформлене спірним договором іпотеки, може бути визнано недійсним лише як наслідок недійсності в цілому основного зобовязання, а не окремої його частини. Позивачем же, з урахуванням на останнє уточнення позову, позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року повністю не заявлялось, а оспорювані пункти такого кредитного договору безпосередньо не стосуються спірного договору іпотеки №869758/ФЛ-3 від 05 серпня 2008 року.

В свою чергу, оскільки позовні вимоги про скасування реєстраційних записів про обтяження іпотечного майна ґрунтуються на задоволенні позову про визнання недійсним договору іпотеки №869758/ФЛ-3 від 05 серпня 2008 року, тобто є похідними від означеної позовної вимоги, у задоволенні якої, як вказано вище, судом відмовлено з низки підстав, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні і вимоги про скасування реєстраційних записів про обтяження іпотечного майна з цієї підстави додатково до спливу строку позовної давності.

При цьому, суд не приймає до уваги інші, окрім наведених вище, твердження сторони позивача як підстави обґрунтування позову, зокрема не приймає до уваги посилання на відсутність в кредитному договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з його оформлення, розпису загальної вартості кредиту для позичальника, відсутності графіку погашення кредиту, обовязку позичальника за власний рахунок застрахувати предмет іпотеки в рекомендованій банком страховій компанії, можливість банка нараховувати пеню, штраф, що позивач оцінює як подвійну юридичну відповідальність, тощо, оскільки такі твердження безпосередньо не стосуються оспорюваних позивачем пунктів кредитного договору №869758/ФЛ від 05 серпня 2008 року, а відтак і не утворюють предмет доказування по справі.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Судові витрати у справі, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, результат вирішення справи, предмет та характер позовних вимог, відшкодуванню не підлягають і мають бути віднесені на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.11, 203, 215, 217, 230, 524, 525, 546, 547, 548, 573, 575, 627, 629, 638, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.1, 3, 18 Закону України «Про іпотеку», ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п.3.1, 3.5, 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, п.1.18 Глави 1 Розділу ІІІ Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №255, ст.ст.10, 11, 57-59, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «комерційний банк Надра» про визнання частково недійсним кредитного договору, визнання недійсним іпотечного договору, скасування реєстраційних записів про обтяження майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Ф.Ф. Маймур