Провадження № 22-ц/779/2247/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Фединяка В.Д.

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника університетуПротаса В.В. ОСОБА_2.,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу, ОСОБА_5 про визнання права користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житлом, визнання недійсним ордеру на житлове приміщення та вселення, за апеляційною скаргою Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 серпня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу (далі - ІФНТУНГ) звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 та зобов'язати їх не чинити перешкод працівнику університету ОСОБА_7 з сім'єю в користуванні цією кімнатою. Свої вимоги позивач мотивував тим, що на підставі ордеру № 30 від 29 березня 1995 року ОСОБА_8 разом з сім'єю було надано для проживання кімнату АДРЕСА_1 на час роботи в університеті. Наказом № 37/3 від 3 квітня 2001 року ОСОБА_8 звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з переїздом у іншу місцевість. Посилаючись на те, що з 2001 року ОСОБА_8 та члени її сім'ї у гуртожитку не проживають, з реєстрації у цій кімнаті не знялись, просили постановити рішення про втрату ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 права користуванням житлом - кімнатою АДРЕСА_1.

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ІФНТУНГ, ОСОБА_5, в якому просила визнати за нею та її дітьми ОСОБА_3, ОСОБА_4 право на користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1, зобов'язати відповідачів усунути перешкоди їй та дітям у користуванні вказаним жилим приміщенням, шляхом виселення ОСОБА_5 із спірного жилого приміщення, визнати недійсним ордер на вселення у жиле приміщення кімнату АДРЕСА_1 виданий на ім'я ОСОБА_5, вселити її та дітей - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у спірне жиле приміщення. Вимоги мотивувала тим, що вона понад 10 років працювала в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу, є одинокою матір'ю та має на утриманні неповнолітню дитину-інваліда. Крім цього, вважала, що Івано-Франківський університет нафти і газу, вселивши в кімнату АДРЕСА_1 іншу особу - ОСОБА_5 порушив її та членів сім'ї право на користування житлом, оскільки ордер № 30 на її вселення з сім'єю у зазначену кімнату в судовому порядку не визнавався недійсним, є правомочним на даний час, внаслідок чого їй та членам сім'ї заподіяно моральну у розмірі сто тисяч гривень, яку просила стягнути з Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 серпня 2015 року відмовлено Івано-Франківському національному технічному університету нафти і газу в задоволенні позову.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним ордер від 24/02/2012 р., виданий на ім'я ОСОБА_5 на вселення в кімнату АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_5 з кімнати АДРЕСА_1.

Стягнуто з Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 7000 гривень моральної шкоди.

В решті зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представника ІФНТУНГ ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового, яким позов вказаного університету задовольнити, а ОСОБА_2 відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що ОСОБА_2 з 03.04.2001 р. втратила право на проживання в гуртожитку, оскільки з власної ініціативи звільнилась з роботи у зв'язку з переїздом на постійне місце проживання в іншу місцевість, добровільно звільнила займане спірне приміщення надане у зв'язку з роботою і зобов'язана була знятися з реєстрації з цього житлового приміщення.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 і ОСОБА_4 рішення суду у справі не оскаржують.

У судовому засіданні представник ІФНТУНГ підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_5 визнав доводи апеляційної скарги, не заперечує щодо їх задоволення.

ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнали, вважають рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову ІФНТУНГ у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що гуртожиток № 4 ІФНТУНГ, що знаходиться на АДРЕСА_1 призначений для тимчасового проживання осіб, до мешканців цього гуртожитку не поширюються гарантії, передбачені Законом України № 500-VI від 4 вересня 2008 року «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» , Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у вказаному гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням.

Висновок суду в цій частині відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, гуртожиток № 4, що знаходиться на АДРЕСА_1 належить Івано-Франківському національному технічному університету нафти і газу, призначений для тимчасового проживання осіб і до мешканців цього гуртожитку не поширюються гарантії, передбачені Законом України № 500-VI від 4 вересня 2008 року «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». На підставі ордера №30 від 29 березня 1995 року ОСОБА_2 з сім'єю з трьох осіб проживала у кімнаті №140 зазначеного гуртожитку на час роботи в університеті. Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, визнані сторонами та відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

За змістом позовної заяви, ІФНТУНГ посилається на те, що ОСОБА_2 03.04.2001 року звільнилась з роботи, з сім'єю переїхала на проживання в іншу місцевість не зявшись з реєстрації за останнім місцем проживання у гуртожитку, тому просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням гуртожитку.

Статті 71, 72 ЖК УРСР про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням гуртожитку, через не проживання у ньому без поважних причин понад шість місяців поспіль, застосовуються до мешканців гуртожитків, які на законних підставах проживають у гуртожитку (на яких поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків").

У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України.

Разом із тим, окрім відповідної глави ЖК УРСР, зазначене питання врегульоване лише у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства.

Правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР.

Щодо мешканців інших гуртожитків, на яких не поширюються гарантії, передбачені Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", то такі гуртожитки призначені для тимчасового проживання осіб, тому щодо мешканців цих гуртожитків правила статей 71, 72 ЖК УРСР не поширюються, оскільки можливість визнання мешканців таких гуртожитків не передбачена ні у ЖК УРСР, ні у Примірному положенні про гуртожитки.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов правильного висновку відмовивши ІФНТУНГ у задоволенні позову, оскільки ЖК УРСР та Примірним положення про гуртожитки (далі - Положення), затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року за N 208, не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням.

Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3і ОСОБА_4, суд першої інстанції виходитв з того, що при звільненні з роботи та переїзді на інше постійне місце проживання позивачі не здали адміністрації ІФНТУНГ кімнату, в якій проживали у гуртожитку, постійність їх проживання у зазначеному житлі не обмежена будь-яким часом і вони можуть мати декіка мість проживання. Тому визнав недійсним ордер від 24/02/2012 р., виданий на ім'я ОСОБА_5 на вселення в кімнату АДРЕСА_1, виселив ОСОБА_5 із вказаної кімнати та стягнув з ІФНТУНГ на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 по 7000 гривень моральної шкоди завданої порушенням права на житло.

Такий висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна.

Відповідно до статті 127 ЖК УРСР, пункту 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно із частиною другою статті 128, статті 129 ЖК Української РСР, частини першої пункту 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою, слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК України, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Згідно п. 18 Примірного положення "Про гуртожитки" затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року N 208 робітники, службовці, студенти, учні, а також інші громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані: використовувати надану жилу площу відповідно до її призначення; забезпечувати схоронність приміщень, обладнання й інвентаря; додержувати правил соціалістичного співжиття і правил внутрішнього розпорядку гуртожитку; зберігати чистоту й порядок у жилих приміщеннях, кабінах ліфтів, на сходових клітках та в інших місцях загального користування; ощадливо витрачати теплову й електричну енергію, воду і газ; суворо додержувати правил пожежної безпеки при користуванні електричними, газовими та іншими приладами й обладнанням;

брати участь у благоустрої й озелененні прилеглої до гуртожитку території, охороні зелених насаджень, обладнанні, ремонті і належному утриманні спортивних та дитячих майданчиків; своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення.

Особи, які вибувають з гуртожитку, зобов'язані здати все майно, що рахується за ними. При нездачі указаного майна або його псуванні той, хто вибуває з гуртожитку, відшкодовує заподіяні збитки.

У п. 15 Примірного положення про гуртожитки зазначено, що жила площа в гуртожитках не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в найм.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з сім'єю з трьох осіб 29 березня 1995 року було видано ордер № 30 на право зайняття кімнати АДРЕСА_1 на період роботи в університеті, що підтверджується копією вказаного ордеру.

Відповідно до наказу ректора ІФНТУНГ № 37/3 від 3 квітня 2001 року ОСОБА_10 звільнено із займаної посади за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з переїздом в іншу місцевість.

Судом встановлено і не заперечується ОСОБА_2, що з часу звільнення з роботи вона з сім'єю тривалий час не проживає у кімнаті АДРЕСА_1 та підтверджується актами від 18 листопада 2010 року, 14 липня 2011 року, 9 лютого 2012 року (а.с.10-12).

Суд відхиляє доводи ОСОБА_2 про те, що за нею та членами сім'ї зберігається право користування зазначеною кімнатою, так як працювала в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу понад десять років та ОСОБА_4 є інвалідом дитинства., оскільки вказані особи самовільно залишили займане житло, тривалий час не проживають у кімнаті АДРЕСА_1, яке за жиловим законодавством не підлягає збереженню.

Крім цього, не заслуговують на увагу докази позивачки про збереження за ними спірного житла шляхом передачі ключів та тимчасове вселення брата позивачки, оскільки в силу п. 15 Примірного положення про гуртожитки жила площа в гуртожитках не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в найм.

Отже, рішення суду щодо визнання недійсним ордера від 24/02/2012 р., виданого на ім'я ОСОБА_5 на вселення в кімнату АДРЕСА_1 та його виселення з цієї кімнати не відповідає вимогам ст..ст.128,129,132 ЖК Української РСР та п.14 Примірного положення про гуртожитки.

Також підлягає скасування рішення суду в частині стягнення з Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 7000 гривень у відшкодування моральної шкоди, так як відповідно ст. ст. 23,1167 ЦК України не встановлено вини університету у заподіянні такої шкоди.

За правилами п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав встановлених п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову повністю.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313,314,316 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 03 серпня 2015 року, в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, яким визнано недійсним ордер від 24/02/2012 р., виданого на ім'я ОСОБА_5 на вселення в кімнату АДРЕСА_1, виселено ОСОБА_5 з кімнати АДРЕСА_1 і стягнуто з Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 7000 гривень моральної шкоди скасувати та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні зазначених позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: І.О.Максюта

Р.Й.Матківський