Провадження № 2/127/4073/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2015 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Волошина С.В.,

при секретарі Тонкопій Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів та визнання договору про надання споживчого кредиту №0 від 25 грудня 2007 року недійсним,

В С Т А Н О В И В :

27.05.2015 року позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до Публічного Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання договору про надання споживчого кредиту №0 від 25 грудня 2007 року недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 25.12.2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним Банком «УкрСиббанк» укладено Кредитний договір №0, відповідно до якого відповідач надав позивачу кошти в іноземній валюті в розмірі 66 500,00 доларів США на споживчі цілі. Представник позивача в позові просить визнати зазначений Кредитний договір недійсним з моменту його підписання, оскільки, на його думку, підписання зазначеного Договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав Позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку АКІБ «УкрСиббанк», а саме ст.42 Конституції України, норми ст.ст. 203, 510, 520, 627, норми ст.11,18-19, Закону України «Про захист прав споживачів», ч.2 ст.6 Закону України «Про страхування», ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

24.06.2015 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_3 надала суду заяву про зміну підстав позовних вимог, в якій просить визнати дії Відповідача протиправними щодо надання кредиту Позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України; визнати дії Відповідача протиправними щодо нездійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, а саме за тим, щоб Позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України; визнати договір про надання споживчого кредиту №0 від 25 грудня 2007 року недійсним.

Підставами своїх вимог представник позивача зазначає:

- порушення Відповідачем ОСОБА_4 ліцензії банку, Інструкції про касові операції в банках України, Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, яке виявилося у використанні банком транзитних рахунків на приймання від фізичної особи готівки іноземної валюти на рахунок, відмінного від поточного рахунку. Поточний рахунок (2600) Позичальнику не відкривався, заява на видачу готівки видана на імя Позичальника є фальшивим доказом отримання валюти готівкою, право власності на суму кредиту 66 500 доларів США до Позичальника не перейшло, кредит Позичальник отримав саме у гривні, заяви на конвертацію 66 500 доларів США в гривню Позичальник не подавав, заяву про перерахування цих коштів в оплату нерухомості не надавав;

- введення Відповідачем в оману Позивача щодо правової природи спірного договору та про дійсні права та обовязки сторін, яке виявилося в тому, що Відповідач не надав Позивачу інформацію про ціну послуги в національній валюті України в порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів»,

- підписання Кредитного договору з боку Відповідача особою, повноваження якої не підтверджено в порушення ст.203 та ст.215 ЦК України;

- протиправність дій Відповідача в порушення Положення «Про порядок видачі НБУ резидентам та нерезидентам індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою правління НБУ №483 від 14.10.2004 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за №1429/10028, яка виявилася у наданні кредиту в іноземній валюті для розрахунків нею з іншими резидентами за відсутності індивідуальної ліцензії на проведення валютної операції;

- протиправність бездіяльності Відповідача, яка виявилася в невиконанні Відповідачем покладеного на нього обовязку (ст.348 ГК України, ст.1056 ЦК України) щодо перевірки цільового використання кредитних коштів Позичальником при отриманні кредиту в іноземній валюті.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з вказаною позовною заявою.

В заяві про зміну підстав позовних вимог представник позивача просила залучити в якості третьої особи без самостійних вимог Національний банк України.

В задоволенні зазначеного клопотання ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2015 року відмовлено, оскільки рішення в даній справі ніяким чином не вплине на права та обовязки цієї установи.

В судове засідання позивач та його представник не зявилися, від представника позивача ОСОБА_2 засобами електронного поштового звязку надійшла заява , в якій він просив провести розгляд справи без участі позивача та його представника.

Представником відповідача ОСОБА_5 на адресу суду подано два письмових заперечення проти позову, в яких він категорично заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав, що в них наведено. Представник відповідача ОСОБА_6 в судове засідання, призначене на 05.11.2015 року не зявився, подала до суду клопотання про перенесення розгляду справи у звязку з неможливістю прибути в судове засідання, оскільки вона зайнята в іншому процесі.

Враховуючи те, що клопотання заявлено представником відповідача юридичної особи, а також те, що вимогою процесуального цивільного закону є розгляд справи у передбачені в ньому терміни (справа надійшла до суду 27.05.2015 року), суд ухвалив відмовити в задоволенні клопотання про перенесення розгляду справи та проводити розгляд справи у відсутність в тому числі і представника відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, враховуючи зміст заяви представника позивача (про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивача), оцінивши доводи письмових заперечень проти позову, встановив наступні фактичні обставини справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 21.12.2007 року підписав у АКІБ «УкрСиббанк» заявку-анкету позичальника на отримання кредиту, в п.8 якої зазначено, що позичальник просить Банк видати йому кредит в сумі 66 500 доларів США строком на 30 років зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,9% на купівлю квартири №72, що розташована в м. Вінниці, по вул. Вінниченка, 22/72 (п.11) (а.с.73-76).

25.12.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (повним правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк») в особі начальника відділення №313 АКІБ «УкрСиббанк» ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (надалі Кредитний договір), відповідно до якого відповідач зобовязався надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті долар США в сумі 66 500 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,90% строком до 24.12.2037 року, а Позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит в порядку та на умовах, зазначених в цьому Договорі (а.с. 35-58).

В п.1.1 Кредитного договору зазначено, що Позичальник має право отримати кредитні кошти у вигляді одного траншу або декількох траншів, загальна сума яких не може перевищувати розміру суми кредиту…, для чого надає до Банку письмову заяву (за формою згідно вимог Банку), в якій зазначає бажану суму траншу (в межах загальної суми кредиту) та бажану дату його отримання. Така заява Позичальника…є підставою для видачі Банком траншу Позичальнику.

П.1.5 Кредитного договору визначено, що Банк надає Позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника №9100 у Банку (МФО 351005).

25.12.2007 року ОСОБА_1 надав Банку заяву про видачу траншу, в якій просив 25.12.2007 року надати йому транш, згідно Договору про надання споживчого кредиту № від 25.12.2007 року, в сумі 66 500 доларів США (а.с.77).

На підставі цієї заяви Банк надав Позичальнику (отримувач «ОСОБА_1О.») транш в сумі 66 500 доларів США, що підтверджується заявою про видачу готівки №34 від 25.12.2007 року з зазначенням змісту операції «ОСОБА_8 з поточного рахунку фіз.особи №9100 ОСОБА_1, кред. договір №». Позичальник надав свою згоду на операцію шляхом проставлення підпису на заяві про видачу готівки (а.с.78). Надання Банком кредиту в сумі 66 500 доларів США та видача з поточного рахунку цієї ж суми підтверджується проводкою «Дебет-кредит» по рахунку від 25.12.2007 року (а.с.79).

На виконання п.2.1 Кредитного договору, 25.12.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки квартири №72, що знаходиться по вул. Вінниченко, 22 в м. Вінниці як забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором №0 від 25.12.2007 року (а.с.80 - 81).

Встановленим судом фактичним обставинам справи відповідають правовідносини, які врегульовані нормами ст. ст. 526, 527, 530, 533, 575, 629, 1049, 1054 ЦК України в частині додержання загальних вимог, необхідних для чинності правочину, обовязковості виконання договірних зобовязань, а також Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст.3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В ч. 1 ст. 527 ЦК України наведено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

В ч. 3 ст. 533 ЦК України вказано, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У цьому звязку судом встановлено, що 24.12.2001 року НБУ видано АКІБ «УкрСиббанк» видано банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст7 Закону України «Про банки і банківську діяльність») та письмовий Дозвіл №75-2 від 19.11.2002 року на право здійснювати неторговельні операції з валютними цінностями (п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») згідно з додатком до цього дозволу (а.с.27-34).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п.10 Постанови пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).У звязку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Тому, посилання представника позивача на відсутність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті не приймається судом як підстава для визнання Кредитного договору недійсним.

Щодо введення Відповідачем в оману Позивача щодо правової природи спірного договору та про дійсні права та обовязки сторін, яке виявилося в тому, що Відповідач не надав Позивачу інформацію про ціну послуги в національній валюті України в порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, обман, тобто навмисне введення другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до п. 2.1, 2.4, 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу;) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Обґрунтовуючи підстави недійсності договору від 25.12.2007 року, позивач зазначає про ведення відповідачем нечесної підприємницької практики, яка виразилась у ненаданні інформації про сукупну вартість кредиту, що ввело споживача в оману щодо його дійсної вартості. Натомість суд не може погодитись із таким твердженням з наступних підстав. В п.7.12 Кредитного договору визначено, що Позичальник перед укладенням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, 25.12.2007 року сторонами Кредитного договору було укладено Додаткову угоду до Договору про надання споживчого кредиту, яким внесено зміни до Кредитного договору, зокрема додано до Кредитного договору Додаток №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та Додаток №3 «Тарифи Банку» (а.с.59-72). З Додатку №2 вбачається, що його було розраховано з урахуванням платежів за надані супутні послуги на користь третіх осіб (страхування, сплата держмита за посвідчення договору іпотеки, послуги нотаріуса, вартість послуг за проведення незалежної експертної оцінки предмету забезпечення), зазначена реальна процентна ставка за користування кредитом (14,52%), значення абсолютного подорожчання кредиту.

Оригінал Додатку №2 Позичальником отримано 25.12.2007 року, про що свідчить його підпис під Додатком №2.

Викладене спростовує твердження Позичальника про введення його в оману стосовно істотних умов договору, та підтверджує те, що на момент підписання Кредитного договору з усіма додатками Позичальник був ознайомлений з усіма умовами кредитування та згоден з ними. Доказів, які б підтверджували введення Банком в оману Позичальника при укладенні Кредитного договору Позивачем суду не надано.

Щодо посилання позивача на те, що Позичальник при укладенні Кредитного договору мав на увазі інші умови договору, ніж ті, що в ньому викладені, а саме те, що він фактично отримав в кредит не іноземну валюту, а національну валюту гривню, а іноземна валюта була не грошима, а лише засобом обміну на гривню суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

П.7.12 Кредитного договору визначено, що сторони домовилися, що Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої права та обовязки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього.

Отже, посилання Позивача на те, що при укладенні оспорюваного договору Позичальник мав на увазі інші умови договору, ніж ті, що в ньому викладені не доведені належними доказами та не приймаються судом як підстава для визнання Кредитного договору недійсним.

Стосовно посилання Позивача на порушення вимог законодавства на перевірку цільового використання кредитних коштів суд зазначає наступне.

Ст. 348 Господарського кодексу України визначено, що Банк здійснює контроль за виконанням умов кредитного договору, цільовим використанням, своєчасним і повним погашенням позички в порядку, встановленому законодавством.

Ст.1056 ЦК України передбачає відмову від надання або одержання кредиту, зокрема п.3 даної норми вказує на право кредитодавця відмовитися від подальшого кредитування позичальника за договором у разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обовязку цільового використання.

Тобто, жодна з норм, порушення яких зазначена позивачем як правова підстава для визнання дій Банку щодо не здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів протиправними, не породжує такого наслідку, як визнання правочину недійсним. Здійснення контролю цільового виконання кредитних коштів є правом банком та нереалізація такого права не є підставою для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.

Крім того, п.п. 3.1.1 Кредитного договору визначено, що Банк має право перевіряти цільове використання кредиту. Відповідальність Позивача за нецільове використання кредитних коштів передбачена п.п.4.2 Кредитного договору.

В п.1.4 Кредитного договору зазначено, що цільовим призначенням (метою) кредиту є придбання нерухомості, а в заявці-анкеті позичальника на отримання кредиту позичальник зазначав, що кредит в сумі 66 500 доларів США йому потрібен для придбання квартири №72, що знаходиться в будинку №22 по вул. Вінниченко в м.Вінниці. Оскільки зазначену квартиру Позичальником придбано в день отримання кредиту та в цей же день передано в іпотеку Банку як забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором, перевірка Банком цільового використання кредитних коштів Позичальником не здійснювалася.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У цьому звязку твердження представника позивача з приводу відсутності повноважень представника АКІБ «УкрСиббанк» на підписання Кредитного договору на увагу не заслуговують, оскільки такі твердження є припущеннями, які спростовуються преамбулою оспорюваного Кредитного договору, в якій наведено, що представником АКІБ «УкрСиббанку» при підписанні Кредитного договору була начальник відділення №313 АКІБ «УкрСиббанк» за довіреністю №41 від 03.01.2007 року ОСОБА_7

Згідно з ч.1,3 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2,3 ст.244 ЦК України, представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

При посвідченні договору іпотеки від 25.12.2007 року, який укладено та посвідчено в той же день, що і оспорюваний договір про надання споживчого кредиту, приватним нотаріусом ОСОБА_8 перевірено повноваження ОСОБА_7 на вчинення дій від імені АКІБ «УкрСиббанк».

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 99 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 3, 6, 15, 192, 203, 215, 524-526, 527, 530, 533, 575, 629, 1049, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів та визнання договору про надання споживчого кредиту №0 від 25 грудня 2007 року недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії рішення через Вінницький міський суд Вінницької області.

Суддя: