Провадження № 2/201/997/2015р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», ОСОБА_3 (третя особа - ПАТ «Таврійська будівельна компанія») про визнання договору поруки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

28.11.2014р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», ОСОБА_3 (третя особа - ПАТ «Таврійська будівельна компанія») про визнання договору поруки недійсним (а.с. № 1-3).

Ухвалою суду від 23.01.2015р. по справі було зупинено провадження у звязку з призначенням судової почеркознавчої експертизи (а.с. № 59), а ухвалою від 25.09.2015р. провадження відновлено (а.с. № 83).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 20.10.2015р. визначено, що розгляд справи проводиться в режимі відеоконференції (а.с. № 100).

Представник позивачки - ОСОБА_4Ю.(діє на підставі довіреності від 21.11.2014р. - а.с. № 13) в позовній заяві та в судовому засіданні посилався на те, що у листопаді 2014р. позивачка дізналася про наявність договору поруки, який було укладено між її чоловіком ОСОБА_3 та ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» 10.02.2014р. З напису, що знаходиться за текстом договору та підписами сторін вбачається, що позивачка начебто дала свою згоду на укладення її чоловіком договору поруки та знайома зі змістом кредитного договору та договору поруки, проте представник позивачки заперечував цей факт, посилаючись на те, що підпис на договору поруки не є підписом позивачки. Просив визнати недійсним договір поруки від 10.02.2014р., укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» з моменту його укладення.

Представник відповідача - ОСОБА_5 (діє на підставі довіреності від 18.06.2014р. - а.с. № 91), в судовому засіданні в обґрунтування заперечень посилалася на те, що підстав для визнання договору поруки недійсним немає через те, що даний договір не було укладено в інтересах сімї, а тому його укладення не створює наслідків для позивачки. Крім того, представник відповідача посилалася на те, що взагалі договором поруки не передбачено отримання згоди дружини поручителя, а тому наявність її підпису на договорі поруки взагалі не є обовязковою. Просила в задоволені позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник третьої особи в судові засідання, які призначалися після відновлення провадження по справі на 20.10.2015р. та 11.11.2015р., повторно не зявилися, про дату та час слухання справи обидва рази були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями ( а.с. № 96, 98, 107,108), про причини не явки суд не сповістили.

За таких обставин, на підставі ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача ОСОБА_3 та представника третьої особи, та враховуючи, що один з відповідачів надав суду заперечення, винести рішення на загальних підставах, встановлених ЦПК України.

Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ст. 215 та ст. 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають з 20.06.1998р. в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, яке видане відділом РАГС виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська (а.с. №12).

10.02.2014р. між ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 12/Р2-01-03-3-0/005, копія якого знаходиться в матеріалах справи та була звірена з оригіналом, який наданий банком (а.с. № 4-11). На останньому аркуші договору поруки зазначено, що ОСОБА_1 надає свою згоду на поруку її чоловіком ОСОБА_3 та укладення даного договору поруки, в тому числі згоду щодо зміни умов поруки у випадках, передбачених п. 1.3, 1.4., 1.5. договору поруки. Зі змістом кредитного договору та договору поруки ознайомлена. Також позивачка ознайомлена за змістом ст.ст. 65, 70, 74 СК України (щодо розпорядження майном, набутим в незареєстрованому шлюбі), ст. 554 ЦК України позивачці розяснено.

В забезпечення доказів, які обґрунтовують позовні вимоги ОСОБА_1, представником позивачки було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, яка на підставі ухвали суду від 23.01.2015р. була проведена Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз та згідно отриманого висновку № 2666-15 від 07.09.2015р. встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі «підпис» в договорі поруки № 12/Р2-01-03-3-0/005 від 10.02.2014р. виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою (а.с. № 77-82).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору.

Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як вбачається з самого договору, включення до його тексту письмової згоди дружини ОСОБА_3 ОСОБА_1 на укладення і підписання договору було запропоновано саме відповідачем ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» і не викликало будь-яких заперечень з боку поручителя.

Таким чином, суд вбачає наявність врегулювання сторонами відносин поруки в порядку ч. 3 ст. 6 ЦК України на власний розсуд в такий спосіб, який передбачає обовязковість надання згоди дружини ОСОБА_3 ОСОБА_1 на укладання і підписання цього договору.

Враховуючи, що згідно висновку експертизи позивачка не підписувала договір поруки, то її волевиявлення на надання згоди щодо укладення договору поруки № 12/Р2-01-03-3-0/005, від 10.02.2014р. між ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_3 відсутнє.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

В п. 9 ОСОБА_6 України від 18.08.2004р. № 18-111/3249-8378 «Про деякі питання застосування ЦК України в банківській діяльності» зазначено, що ст. 31 ЦК України визначає правочин дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Оскільки визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості, то банкам при укладанні договорів на банківське обслуговування деяких категорій фізичних осіб (малолітні, одружені, тощо) для практичного застосування норми ст. 31 ЦК України слід звертати увагу на майновий стан майбутніх клієнтів. Зокрема, це може включати ідентифікацію майнового стану самими клієнтами, визначення характеру їх потреб із відображенням такої інформації у відповідних договорах. У разі судових спорів за позовами іншого з подружжя згідно ч. 2 ст. 65 СК України про визнання певного договору банківського рахунка недійсним як такого, що вчинений без згоди (схвалення), вищезазначені положення договору свідчитимуть про побутовий характер такого договору та його невисоку вартість для даного клієнта виходячи з його майнового стану або доходу. Відповідно такий договір можна визнати дрібним побутовим.

Зі змісту п. 1.1.1. договору поруки вбачається, що кредитні кошти, які ОСОБА_3 має повернути банку у разі порушення третьою особою зобовязань за кредитним договором дорівнюють 5 544 800грн.

Враховуючи високу вартість суми кредиту, то договір поруки від 10.02.2014р. не підпадає під поняття «дрібного побутового договору», оскільки у разі неналежного виконання боржником своїх зобовязань, ОСОБА_3 буде змушений погашати заборгованість, в тому числі й за рахунок майна подружжя, що в свою чергу призведе до порушень прав позивачки, оскільки ОСОБА_1 згоди на укладення цього договору поруки не надавала.

Враховуючи, що договір поруки № 12/Р2-01-03-3-0/005, від 10.02.2014р. між ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_3 був укладений без згоди ОСОБА_1, підписаний від її імені невідомою особою, виходить за межі дрібного побутового договору, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а договір поруки від 10.02.2014р. недійсним з моменту його укладення.

Заперечення представника банку, суд оцінює критично, оскільки позивачка просить визнати договір поруки недійсним, в тому числі відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, а не ч. 4 ст. 65 СК України (на яку посилається представник банку в своїх запереченнях), крім того, саме банк склавши текст договору поруки, визначив, що в ньому має бути згода дружини поручителя на його укладення.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи задоволення позовних вимог позивачки, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивачки сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 243грн.60коп. (а.с. № 1) по 121грн.80коп. з кожного. За аналогією, на підставі ст. 86 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивачки витрати на проведення експертизи в розмірі 2656грн. 80коп. ( а.с. №63, 64, 71) по 1328грн.40коп. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ОСОБА_6 України від 18.08.2004р. № 18-111/3249-8378 «Про деякі питання застосування ЦК України в банківській діяльності», ст. ст. 3, 6, 31, 203, 215 ЦК України, ч. 2 ст. 65 СК України, ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 74-76, 86, 88, 169, 212, 213, 214, 215, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», ОСОБА_3 (третя особа - ПАТ «Таврійська будівельна компанія») про визнання договору поруки недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір поруки № 12/Р2-01-03-3-0/005 від 10.02.2014р., укладений між ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_3.

Стягнути з ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 121грн.80коп. з кожного.

Стягнути з ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті проведення судової почеркознавчої в розмірі 1328грн.40коп. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Ткаченко Н.В.