Справа № 450/1793/09 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3989/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року колегія суддів cудової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю. І.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2-

ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_5, на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 грудня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_6, правонаступником якого є ОСОБА_7, до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2009 року ОСОБА_6 на підставі ст.71 ЖК України звернувся до суду з позовом про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у зв'язку з відсутністю без поважних причин понад шість місяців. В обґрунтування позову посилається на те, що даний будинок належить йому на праві власності, відповідачі там не проживають близько восьми років без поважних причин, фактичне місце їх проживання невідоме та особистих речей у будинку немає.

Оскаржуваним заочним рішенням суду позов задоволено. Визнано ОСОБА_2, 1970 р.н., ОСОБА_4, 1990 р.н., ОСОБА_5, 1999 р.н. такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2 В апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи, а тому ухвалене рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необгрунтованим. Апелянт зазначає, що вона зі своїми дітьми - ОСОБА_5, ОСОБА_4 знаходилися в Республіці Італія і не отримували судові повістки про виклик в судове засідання та були позбавлені можливості надати свої заперечення проти позову. Їх тимчасовий виїзд за кордон був зумовлений необхідністю забезпечення належних умов проживання апелянта та членів її сім'ї. Проте, що вона з дітьми перебуває за кордоном - в Республіці Італія, було відомо позивачу, оскільки ОСОБА_8 17.09.2008 року дав письмовий дозвіл малолітній дочці ОСОБА_5 на виїзд на постійне місце проживання за кордон - до Республіки Італія, що підтверджується нотаріально посвідченою копією заяви до консульського відділу посольства Італії від 17.09.2008 року. Дочка ОСОБА_5 з 19.02.2009 року навчається в школі у Республіці Італія, що стверджується довідкою з початкової школи № 500 від 19.02.2009 року. З 01.06.2002 року і по сьогоднішній день апелянт працює домашнім працівником в Італії, що також було відомо її колишньому чоловіку і його батьку, позивачу по справі. Це підтверджується витягом з рахунку соціального захисту, виданого 04.03.2015 року. На момент вирішення справи в суді її дочка ОСОБА_5 була малолітньою та на захист її законних прав та інтересів не було залучено законного представника (батька чи матір малолітньої), що суперечить вимогам ст. 39 ЦПК України. На думку апелянта, суд не врахував, що неповнолітня ОСОБА_5 проживала і була зареєстрована у спірному будинку разом зі своїми батьками, їй на момент розгляду справи не виповнилось 10 років, і оскільки відповідно до п. 5 ст. 29 ЦК України місцем проживання особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, вона на законних підставах є зареєстрованою у цьому будинку. Судом не з'ясовано поважності причин відсутності відповідачів у спірному будинку. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта ОСОБА_2-ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1належав на праві власності позивачу ОСОБА_6, що стверджуєтьсякопією свідоцтва про право власності, виданого 23.03.1998 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки (а.с.2).

В будинку зареєстровані: ОСОБА_6- власник будинку, ОСОБА_10 - дружина, ОСОБА_8 - син, ОСОБА_2 - невістка, ОСОБА_4 - онук та ОСОБА_5, що стверджується довідкою № 283 від 14.09.2009 року, виданою сільською радою с. Пасіки - Зубрицькі Пустомитівського району Львівської області (а.с.7).

Із актів обстеження умов проживання згідно правил паспортного режиму від 05.03.2009 року, 12.05.2009 року та 03.09.2009 року вбачається, що відповідачі не проживають в даному будинку за зареєстрованим місцем проживання (а.с.4-6).

Як вбачається із копії свідоцтва про смерть, виданого 11.05.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.56), правонаступником якого є син - ОСОБА_7, який прийняв спадщинузгідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 грудня 2012 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Моісєєвою О.Я. (а.с. 61).

Задовольняючи позов, районний суд послався на ст. 71 ЖК України та на ті обставини, що відповідачі не проживають у спірному будинку, який належить на праві власності ОСОБА_6, більше шести місяців без поважних причин, місце їх проживання та праці невідоме.

Однак, такий висновок суду є невірним і не відповідає фактичним обставинам справи та наданим доказам. Колегія суддів не погоджується з висновками районного суду, оскільки суд належним чином не з'ясував характер та суть заявлених позовних вимог, норми права, якими вони регулюються, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Судом першої інстанції також не з'ясовано причин не проживання ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у спірному будинку та не встановлено строк, з якого вони там не проживають.

Стаття 71 ЖК України, якою керувався суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, регулює правовідносини користування жилим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду.

Однак судом не було враховано, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 має інший правовий статус - приватного житлового фонду, користування жилим приміщенням в якому регулюється главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України.

Права членів сім'ї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.

Тому і в цьому випадку позивачем не надано доказів та не доведено, що відповідачі без поважних причин були відсутні у спірному жилому приміщенні понад один рік. Акти обстеження умов проживання від 05.03.2009 року, 12.05.2009 року, 03.09.2009 року, на які покликався та представив суду позивач, не свідчать про те, що на момент пред'явлення позову - 08.10 2009 року сплинув річний термін, передбачений ст. 405 ЦК України, протягом якого за відповідачами зберігається право користування спірним жилим приміщенням. Із зазначених актів не вбачається, з якого часу відповідачі там не проживають.

Не надано таких доказів і в суді апеляційної інстанції.

Оцінюючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 грудня 2009 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_6, правонаступником якого є ОСОБА_7, до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.