Справа № 2-321/12 Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/5486/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 29.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

29 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Фінагєєва В.О., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі: Нагорній Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року у справі за позовом Васильківського міжрайонного прокурора Київської області, що діє в інтересах держави в особі Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики ОСОБА_2 Наук України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа: Управління Держкомзему у Васильківському районі Київської області, про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державного акту на право власності на землю, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2011 року позивач Васильківський міжрайонний прокурор Київської області звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що позивачеві ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» 20 травня 2002 року був виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270. Однак, рішенням господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року був задоволений позов відповідача - Глевахівської селищної ради, щодо припинення ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 387,19 га та її вилучення. В подальшому Глевахівська селищна рада, здійснювала розпорядження вищезазначеними землями державного підприємства передавши її за своїм рішенням, що є предметом оспорювання, № 653 від 8 травня 2009 року у власність відповідачам по справі з подальшою видачею державного акту на земельну ділянку. Разом з цим, рішенням господарського суду Київської області від 21 жовтня 2010 року рішення цього суду від 31 грудня 2008 року було скасовано за нововиявленими обставинами та прийнято нове рішення, за яким в позові Глевахівської селищної ради щодо припинення права користування позивачем спірною земельною ділянкою було відмовлено. У звязку з наведеним, на думку прокурора, через залишення земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», передача спірних земель у власність фізичним особам порушує права державного підприємства. При цьому прокурор зазначає, що за таких обставин Глевахівська селищна рада, прийнявши 8 травня 2009 року № 653 рішення в частині надання у власність відповідачам земельних ділянок за рахунок земель, що перебували у постійному користуванні позивача, діяла за відсутності для цього повноважень і з порушенням ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» та положень ч. 5 ст. 116, ч. 9 ст. 149 та ч. 2 ст. 150 ЗК України. Прокурор вважає, що оскільки ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» має держаний акт на право постійного користування землею з встановленням відповідних її меж, то рішення Глевахівської селищної ради від 8.05.2009 року № 653, яким здійснено її перерозподіл, підлягає визнанню незаконним та скасуванню, з визнанням недійсними відповідних державних актів на земельні ділянки відповідачів, з визнанням права постійного користування на земельну ділянку за позивачем та їх витребування у відповідачів.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Перший заступник прокурора Київської області просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов заступника Васильківського міжрайонного прокурора задовольнити, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом першої інстанції під час розгляду справи порушено вимоги ст. ст. 57-59,64 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи прокурору в задоволенні позову про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання права постійного користування на землю, суд першої інстанції виходив із того, що передача у власність земельних ділянок відповідачам відбулася саме у період чинності судового рішення від 31 грудня 2008 року, прокурором не доведено, що земельні ділянки відповідачів накладаються на земельну ділянку державного підприємства, позовні вимоги прокурора про визнання саме незаконним рішення органу місцевого самоврядування заявлені не у спосіб, зазначений положеннями ст. 152 ЗК України.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом.

Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Новоселецький проти України від 11 березня 2003 року, Федоренко проти України від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах Хендісайд проти Сполученого Королівства від 7 грудня 1976 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Зазначені права гарантовані ст.41 Конституції України.

За положеннями ст. 55 Закону України «Про землеустрій», встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, які є складовою технічної документації із землеустрою.

Відповідно до п. 1.4 Порядку присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам для ведення Державного реєстру земель, затверджених вказівкою Держкомзему України від 20.03.2002 року №12 (на момент присвоєння ділянкам кадастрових номерів), кадастровий номер земельної ділянки - це унікальний на території України код, який присвоюється кожній земельній ділянці з метою її ідентифікації і залишається незмінним протягом усього часу фізичного та юридичного існування земельної ділянки як єдиного цілого.

Згідно з ч. 1 ст. 24 ЗК України державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Зі змісту положень ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Положеннями ч.1 ст. 116 ЗК України в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як вбачається з положень ч. 1 та 2 ст. 118 ЗК України в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ч. 1 ст. 125 ЗК України).

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 9 ст. 149 ЗК України земельні ділянки - рілля державної власності, що перебувають у постійному користуванні можуть вилучатися лише Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЗК України землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів відносяться до особливо цінних земель. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених ч. 2 ст. 150 ЗК України.

Згідно з ч. 2 ст. 150 ЗК України земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

Судом встановлено, що 20 травня 2002 року позивачу - Дослідному сільськогосподарському виробництву Інституту фізіології рослин і генетики НАН України видано державний акт на право постійного користування землею з правом користування 971,2 га землі, який зареєстровано за № 102.

Рішенням Господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року, залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 30 квітня 2009 року, у Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» вилучено 387,19 га землі, які передано до земель запасу Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, залишеним без змін постановами Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02 липня 2010 року та Вищого Господарського суду України від 23 червня 2011 року, рішення Господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року скасовано за нововиявленими обставинами.

На підставі рішення № 653 від 8 травня 2009 року Глевахівської селищної ради відповідачам передано у власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлових будинків в смт. Глеваха по пров. Миру.

При цьому розподіл земельних ділянок відповідачам відбувся саме у період чинності судового рішення від 31 грудня 2008 року.

Право власності відповідачів на спірні земельні ділянки підтверджуються відповідними державними актами на право власності на земельні ділянки.

Відповідно до листа Управління Держкомзему у Васильківському районі № 998/02-1 від 8 квітня 2011 року, Глевахівська селищна рада була повідомлена, що в автоматизованій системі координат ведення державного земельного кадастру у Васильківському районі даних стосовно користувача ДП "Дослідному сільськогосподарському виробництву Інституту фізіології рослин і генетики НАН України" не значиться.

У відповідності до листів Управління Держкомзему у Васильківському районі від 3 серпня, 27 та 29 грудня 2011 року, в базі АСК відсутні відомості, на підставі яких можна визначити факт накладання на земельні ділянки інших землекористувачів (власників земельних ділянок), користування якими підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270. При цьому, технічна документація по складанню державного акту на право постійного користування землею, виданого Дослідному сільськогосподарському виробництву Інституту фізіології рослин і генетики НАН України, не містить відомості обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, користування якою посвідчується зазначеним державним актом. У зв'язку із цим, в базі АСК управління відомості про координати поворотних точок земельних ділянок Дослідного сільськогосподарського виробництва Інституту фізіології рослин і генетики НАН України відсутні і не були внесені.

Як вбачається з листів Управління Держкомзему у Васильківському районі № 392/02-1від 3.02.2012 року та № 1799-02-1 від 30.05.2011 року, землі відповідно до державного акту на право постійного користування державного підприємства позивача не були переоформлені згідно чинного законодавства та не внесені до автоматизованої системи координат державного земельного кадастру Управління Держкозмезу у Васильківському районі. Відповідно до листа ОСОБА_2 наук України № л-31-ОЗСО/421 від 12.-03.2010 року надано згоду на відмову від частини земель державного підприємства позивача, та переведення даних земель запасу Глевахівської селищної ради.

Відповідно до листа Державного підприємства «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 19 серпня та 13 грудня 2011 року, координати зовнішніх меж земельних ділянок державного підприємства, по яких були складені каталоги координат, визначені не по польовим вимірам, а за допомогою дигитайзера і визначені за його допомогою координати поворотних точок земельних ділянок не можуть бути внесені до Автоматизованої системи координат Державного земельного кадастру, оскільки вони визначені в умовній, а не в державній системі координат 1963 року.

У випадку, якщо межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не визначені, а межові знаки відсутні, внесення координат поворотних точок земельних ділянок, визначених за допомогою дигитайзера, до Автоматизованої системи координат Державного земельного кадастру здійснюється, згідно п. 2.1 «Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», на підставі розробленої та затвердженої, відповідно до статті 186 ЗК України, технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Зазначена технічна документація ні прокурором, ні Державним підприємством «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту Фізіології рослин і генетики НАН України» суду, згідно положень ст. 60 ЦПК України, не надана.

Як вбачається з листа Державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації України № 1/22-3-12 від 28.002.2012 року та № 1/22-3-17 від 6.03.2012 року, державне підприємство не внесено до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави.

Відповідно до технічної документації виготовленої в 2000 році по складанню державного акту на право постійного користування землею Дослідному сільськогосподарському виробництву Інституту фізіології рослин і генетики НАН України, межі земельних ділянок виділених в натурі (на місцевості) Державному підприємству «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» на території Глевахівської селищної ради, загальний розмір землекористування в 971,2 га, складається із 15 земельних ділянок, відповідно, площею, 112,6425 га, 27,7800 га, 99,4448 га, 121,0654 га, 52,1497 га, 83,2314 га, 313,0560 га, 30,4900 га, 70,3258 га, 37,2293 га, 6,2212 га, 0,9094 га, 0,3405 га, 0,4041 га, 16,0301 га, що межують із землями Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області, Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області, Васильківської міської ради Київської області, Малютинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, власними земельними ділянками та землями загального користування.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема ст.ст. 116, 118 ЗК України.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду від 12 лютого 2014 року за клопотанням прокурора про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи залишена експертною установою без виконання через не здійснення прокурором та позивачем - державним підприємством, відповідної оплати (повідомлення № 6068/6069/15-41 від 12.06.2015 року).

У звязку з наведеним, суд, у відповідності до положень ст.146 ЦПК України, вважає за можливе встановити факт ухилення позивача від участі в експертизі, без чого проведення експертизи неможливо.

Суд також вважає безпідставним посилання позивача на положення ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», оскільки державне підприємство позивач не внесений до відповідного Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував, що на момент надання земельних ділянок відповідачам вони були вилучені із користування державного підприємства на користь Глевахівської селищної ради, а тому застосування до даних правовідносин вимог закону щодо попереднього вилучення земельної ділянки у встановленому законом порядку в землекористувача є безпідставним.

Доводи апелянта про застосування до спірних правовідносин ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності НАН України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» ч. 9 ст. 149, ч. 2 ст. 150 ЗК України щодо порядку вилучення земельної ділянки НАН України відхиляються колегією суддів, оскільки на момент надання земельної ділянки відповідачам за рішенням суду вони були вилучені з користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України».

Обґрунтовуючи підстави позову, прокурор також посилався на те, що передані у власність відповідачів земельні ділянки знаходяться у межах земель, переданих у постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України». Посилався на те, що при внесенні каталогу координат на земельну ділянку державного підприємства до автоматизованої системи координат ведення державного земельного кадастру управлінням Держкомзему встановлено, що земельні ділянки, які передані у власність відповідачів, перекривають зовнішні межі земельної ділянки державного підприємства. На підтвердження своїх доводів прокурором було надано листи управління Держкомзему у Васильківському районі від 25 січня 2013 року № 370/01-1, Головного управління Держземагентства у Київській області від 10 жовтня 2015 року з картографічними матеріалами та списками громадян, із якого вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами, які на даний час належать відповідачам, перекривають зовнішні межі земель ДП «ДСВ ІФРГ НАН України».

Разом із тим, дані докази не можна вважати допустимими в розумінні ст. 59 ЦПК України, відповідно до якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Зясування обставин накладення земельних ділянок беззаперечно потребує спеціальних знань у відповідній галузі, інші докази, надані позивачем, не є безспірними.

Під час розгляду справи судом першої інстанції прокурором було заявлено клопотання про призначення по справі експертизи, яке було задоволено ухвалою суду, в звязку із невиконанням клопотання експерта про надання додаткових відомостей експертиза проведена не була.

На виконання вимог ч. 4 ст. 10, ст. ст. 57, 59 ЦПК України судом апеляційної інстанції, сприяючи всебічному і повному зясуванню обставин справи, особам, які беруть участь в справі, було розяснено про їх права та обовязки, попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема що стосується необхідності призначення у справі відповідної експертизи для зясування зазначених вище обставин.

Однак прокурором під час апеляційного перегляду не заявлялось клопотання про призначення судово-технічної експертизи з цього приводу.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги координати зовнішніх меж земельних ділянок державного підприємства, по яких були складені каталоги координат, як безспірні докази передачі земельної ділянки відповідачу із земель ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» і доводи апеляційної скарги з цього приводу відхиляються колегією суддів.

Крім того, предявляючи позов, прокурор вважав, що скасування рішення селищної ради є автоматичною підставою для визнання недійсним державного акта як такого, що виданий на його підставі.

Проте припинення права власності на земельну ділянку, яким по суті є визнання державного акта недійсним, можливо лише на підставі ст. 140 ЗК України, де визначено вичерпний перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку, і з таких підстав позов не заявлявся.

За таких обставин судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено прокурору в задоволенні позову в цілому.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: