У х в а л а

іменем україни

07 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Дьоміної О.О.

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - приватні нотаріуси: Кір Петро Васильович, Пилипенко Любов Іванівна, Четверта Львівська державна нотаріальна контора, про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, надання додаткового строку для прийняття спадщини, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватні нотаріуси Кір Петро Васильович, Пилипенко Любов Іванівна, Третья Львівська державна нотаріальна контора, Винниківська державна нотаріальна контора, про визнання добросовісним набувачем, визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, та з урахуванням уточнень просив надати йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_8, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 06 травня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, витребувати зазначену квартиру у ОСОБА_5

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 06 травня 2009 року його батько ОСОБА_8 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, уклавши з останнім договір дарування. 15 березня 2010 року ОСОБА_4 подарував спірну квартиру своїй доньці, ОСОБА_5

Оскільки на час укладення договору дарування від 06 травня 2009 року ОСОБА_8 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 25 травня 2012 року, договір дарування є недійсним. Крім того, позивач ОСОБА_3 був позбавлений можливості реалізувати своє право щодо прийняття спадщини шляхом подачі заяви, оскільки на момент відкриття спадщини після смерті батька спірна квартира йому не належала і оригіналів правовстановлюючих документів на неї не було, тому просив надати йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті батька.

У листопаді 2012 року ОСОБА_5 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 та просила визнати її добросовісним набувачем спірної квартири, та визнати за нею право власності на цю квартиру, оскільки ОСОБА_3 таке її право оспорює.

У лютому 2013 року ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3, в якій просив визнати за ним право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_8, оскільки після його смерті він, як спадкоємець за законом першої черги, подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 06 травня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 Витребувано цю квартиру у ОСОБА_5, що набута нею на підставі договору дарування, укладеного 15 березня 2010 року між нею та

ОСОБА_4

Визначено ОСОБА_3 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року після смерті ОСОБА_8, тривалістю три місяці з дня набрання рішенням законної сили.

У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17 березня

2014 року рішення суду першої інстанції частково скасовано. Ухвалено нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про витребування квартири та у визначенні йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_8, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано ОСОБА_5 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1, визнано за нею право власності на зазначену квартиру.

У решті рішення Личаківського районного суду м. Львова від

11 жовтня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 у частині визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного 06 травня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що за даними висновку посмертної судово-психіатричної експертизи на час укладення оспорюваного договору, 6 травня 2009 року, ОСОБА_8 страждав на стійкий хронічний психічний розлад у формі органічного розладу особистості та поведінки унаслідок ураження головного мозку змішаного ґенезу за наростаючим дементним синдромом та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 у частині надання йому додаткового строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини, якими визнав тривалий судовий розгляд щодо спірної квартири, яка входила до спадкового майна, та необізнаністю ОСОБА_3 про наявність іншого спадкового майна.

Взявши до уваги наведені вище обставини, суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про визнання недійсним договору дарування, укладеного 06 травня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, та визнав добросовісним набувачем квартири ОСОБА_5, мотивуючи тим, що її право власності на квартиру оспорюється та не визнається ОСОБА_3 З огляду на наведені обставини апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав про витребування спірної квартири у ОСОБА_5

Крім того, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 своєчасно подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_8, отже, за ним можна визнати право власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3, апеляційний суд дійшов висновку про те, що звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про визнання договорів дарування спірної квартири недійсними не може бути визнано поважною причиною для визначення йому додаткового строку на прийняття спадщини, оскільки не може бути свідченням того, що в останнього були перешкоди для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Також не є поважною причиною і відсутність у спадкоємця даних про наявність спадкового майна

Проте у повному обсязі з рішенням апеляційного суду погодитись не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 травня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1.

15 березня 2010 року укладено договір дарування цієї квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_5.(т.1, а.с. 11)

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є синами померлого ОСОБА_8 та його спадкоємцями першої черги за законом.

За даними судово-психіатричної експертизи від 09 листопада 2011 р. № 960, проведеної при житті ОСОБА_8, він страждав хронічним психічним розладом у вигляді органічного розладу особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку змішаного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з вираженим дементним синдромом, психотичними епізодами та розладами свідомості по типу сплутаності та за своїм психічним станом він не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребував опіки.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 25 травня 2012 р., у результаті аналізу отриманої сукупної інформації комісія дійшла висновку, що у період підписання договору дарування від 06 травня 2009 року ОСОБА_8 страждав стійким хронічним психічним розладом у формі органічного розладу особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку змішаного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з наростаючим дементним синдромом та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Оскільки ОСОБА_8 на момент укладення договору дарування від

06 травня 2009 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що цей договір є недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Такі висновки є правильними та зроблені з дотриманням ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України.

Встановлено, що ОСОБА_3 було достовірно відомо про смерть спадкодавця ОСОБА_8 і про відкриття спадщини після його смерті, однак у шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини ОСОБА_3 до нотаріальної контори не подав.

Наведені обставини визнаються сторонами спору, а відтак в силу норми, яка передбачена ч.1 ст. 61 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1823/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, доказуванню не підлягають.

За даними матеріалів спадкової справи Винниківської державної нотаріальної контори Львівської області № 87/2012, заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 подав ОСОБА_4 та 04 жовтня 2012 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8

У постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, предметом якої був спір про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, зазначено, що право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України не застосовуються.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині позовних вимог про надання додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.

При цьому посилання в касаційній скарзі на те, що нотаріус не повідомив ОСОБА_3 про відкриття спадкової справи, а тому він,

ОСОБА_3, своєчасно не подав заяву про прийняття спадщини, є безпіставними, оскільки подання такої заяви пов'язане не з повідомленням нотаріуса про відкриття спадкової справи, а із фактом смерті спадкодавця.

Також не можна взяти до уваги доводи, викладені в касаційній скарзі, про те, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, отже це свідчить про те, що він вчинив дії щодо прийняття спадщини, оскільки ст. 1268 ЦК України визначає, що прийняття спадщини пов'язується або з фактом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або із фактом подання заяви про прийняття спадщини. Із позовними вимогами щодо визнання його таким, що прийняв спадщину, на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, ОСОБА_3 не звертався.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду в частині визнання права власності за ОСОБА_4 на спадкове майно у вигляді квартири, а також із задоволенням позову ОСОБА_5 про визнання її права власності на спірну квартиру як добросовісного набувача.

Встановлено, що ОСОБА_4 був власником спірної квартири на підставі договору дарування, укладеного 06 травня 2009 року між ним та ОСОБА_8

Договір дарування від 06 травня 2009 року визнаний судом недійсним.

15 березня 2010 року ОСОБА_4 уклав договір дарування квартири із ОСОБА_5 Договір дарування посвідчений нотаріусом, право власності зареєстроване ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 18 березня 2010 року.

При ухваленні рішення про задоволення позову ОСОБА_5 апеляційний суд керувався ст. 392 ЦК України та посилався на те, що її право власності не визнається, але при цьому апеляційний суд не врахував, що право власності ОСОБА_5 набуто правомірно, зареєстровано належним чином, отже, застосовування ст. 392 ЦК України є передчасним.

Крім того, апеляційний суд, визнавши право власності на одну і ту ж квартиру з різних підстав і за ОСОБА_4, і за ОСОБА_5, не взяв до уваги, що відповідно до статей 330, 334 ЦК України право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Виходячи зі змісту статті 330 ЦК України, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом

(п.8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5), а у справі, що переглядається, суд встановив і правомірність набуття права власності ОСОБА_4 в порядку спадкування, і правомірність набуття квартири у власність ОСОБА_5 без встановлення обставин вибуття квартири з власності сторін.

Оскільки судом апеляційної інстанції неповно встановлені фактичні обставини справи, не перевірені докази та не надано цим доказам правової оцінки, не визначено характеру спірних правовідносин, рішення підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 17 березня

2014 року скасувати.

Справу передати на новий судовий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді : В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О. В. Ступак