Справа № 569/5148/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого судді Діонісьєвої Н.М.

при секретарі Пальчевській О.Б.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2.

розглянувши у судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Рівненська Кондитерська Фабрика» про визнання цивільно-правових договорів трудовими договорами, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Рівненська Кондитерська Фабрика» про визнання цивільно-правових договорів трудовими договорами, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він 18 квітня 1983 року був прийнятий на роботу до Рівненської кондитерської фабрики «Красная Звезда» (правонаступником якої є публічне акціонерне товариство «Рівненська кондитерська фабрика») в механічну майстерню слюсарем 4-го розряду. З лютого 2011 року його було звільнено з роботи на цьому підприємстві за ч. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності та штату працівників).

За увесь період роботи на фабриці він зарекомендував себе, як сумлінний та відповідальний працівник, та жодного разу не притягався до дисциплінарної відповідальності у зв'язку із чим його вже через пів року було підвищено до слюсаря 5-го розряду, нагороджували грамотами та іншими заохоченнями.

Форми та системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови введення та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат установлюються підприємствами в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених чинним законодавством України, Генеральною і галузевою (регіональними) угодами.

При цьому згідно із положеннями статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці» роботодавець не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Враховуючи заборону прийняття в односторонньому порядку рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством і колективним договором, підприємство має самостійно розробити порядок зменшення заробітної плати і погодити його з органом, який представляє інтереси трудового колективу. Право на ведення переговорів і укладення колективних договорів (угод) від імені найманих працівників надається, зокрема, професійним спілкам, об'єднанням профспілок в особі їх виборних органів.

Статтями 32, 103 Кодексу та статтею 29 Закону України «Про оплату праці» визначено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження або зміни.

Керівництво вибірково погіршило умови праці для працівників цеху та механічної майстерні, не обґрунтовуючи таке зменшення чинниками економічного характеру, адже фінансовий стан на підприємстві не погіршувався, а обсяги виробництва продукції не зменшувалися. Такі дії керівництва фабрики є неприпустимими та такими, що порушують законодавство про працю, оскільки будь-яка зміна умов оплати праці (як в бік поліпшення, так і в бік погіршення) повинна мати під собою економічне обґрунтування.

2 грудня 2010 року був прийнятий наказ №145 про проведення змін в штатному розписі, яким скорочено посаду слюсаря механо-складальних робіт, у зв'язку з укладенням договору з підприємством «Рівнеліфт». Однак дане підприємство обслуговувало відповідно до укладеного договору лише два підйомники, в той час коли він здійснював ремонт та обслуговування 6-ти підйомників і виконував багато інших вищезазначених функцій та завдань, як слюсар ремонтник, а не як слюсар механо-складальних робіт. Незважаючи на це, його 3 лютого 2011 року було звільнено за ч. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності та штату працівників).

Через 5 місяців після його звільнення йому було запропоновано повернутися працювати на фабрику. На таку пропозицію він погодився, оскільки на той час у нього не було іншої роботи та можливості заробляти кошти для утримання сім'ї.

Так, 20 червня 2011 року між ним та Рівненською кондитерською фабрикою було заключено договір цивільно - правового характеру щодо виконання ним роботи по ремонту та обслуговуванню обладнання. Вказана угода переукладалася і пролонгувалася до 31 грудня 2013 року. Наряду із укладенням цивільно-правової угоди він також написав та подав письмову заяву про прийняття його на роботу за трудовим договором. Таким чином він приступив до виконання тієї-ж самої роботи, яку виконував попередньо 28 років підряд, як слюсар ремонтник.

Під час роботи слюсарем ремонтником він отримував грошову винагороду згідно трудової угоди у встановленому порядку згідно ст.24 Закону України «Про оплату праці» та ч.І ст.115 КЗпП України, дотримувався правил внутрішнього трудового розпорядку, з ним проводились постійні інструктажі з охорони праці, він був застрахований в пенсійному фонді України з 2011 року по 2013 рік із зазначенням страхувальника - публічне акціонерне товариство «Рівненська кондитерська фабрика». Ці обставини, є ознаками трудового договору, більше того відповідно до штатного розпису на підприємстві посада слюсаря , функції якої він виконував , була вільною.

Виходячи зі змісту Листа ДПА України №1558/17717-0715 від 29.03.2007 у разі, якщо у цивільно-правовому договорі, зокрема, договорі про надання послуг, зазначено період та час виконання роботи, а також обумовлено надання неодноразової послуги, а щоденне надання послуг протягом місяця поточного року, такій договір носить ознаки трудового договору.

Він працював на фабриці за цивільно-правовим договором досить тривалий час (3 роки підряд) і при цьому він не надавав разові послуги чи виконував одноразову роботу, а щоденно виконував функції слюсаря ремонтника та виконував завдання покладені на нього керівництвом підприємства.

Разом з тим, договір цивільно-правового характеру за певних обставин може бути визнано трудовим, відповідно і відносини, що виникають з укладенням такого договору - трудовими.

Просить визнати договори цивільно-правового характеру укладені між ним та публічним акціонерним товариством «Рівненська кондитерська фабрика» від 20 червня 2011 року, від 3 січня 2012 року, від 2 січня 2013 року та від 4 листопада 2013 року - трудовим договором, а відносини що виникли на підставі цих договорів - трудовими.

В письмових запереченнях проти позову відповідач позов не визнав та вказав, що 20 червня 2011 року між Позивачем та ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» було укладено цивільно-правовий договір, що пролонгувався до 31.12.2011 року. 03 січня 2012року було укладено цивільно-правовий договір, то пролонгувався до 31.12.2012 року. 02. січня 2013 року було укладено цивільно-правовий договір, що пролонгувався до 31.12.2013 року.

Відповідно до п. 1.1.1 Цівільно-правового договору, замовник (1ІАТ «Рівненська кондитерська фабрика») доручає, а Виконавець (ОСОБА_1.) бере на себе зобов'язання Здійснювати наступну роботу (надалі послуги), а замовник зобов'язується своєчасно прийняти і оплатити виконану виконавцем роботу (надалі - послуги), а саме послуги з ремонту.

Пунктом 2.1. Цивільно-правового договору визначено, що розмір і порядок оплати праці здійснюється згідно акту виконаних робіт.

ОСОБА_1 надавав ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» послуги з ремонту обладнання, внаслідок чого за цивільно-правовою угодою йому оплачувався результат праці, а не його процес, що оформлялося щоразу актами виконаних робіт, по яких й здійснювалася оплата наданих підприємству послуг.

ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» сплачувала з винагороди за цивільно-правовим договором єдиний соціальний внесок (ССВ). податок на доходи фізичних осіб (ПДФО).

Відповідач, як податковий агент, сплачував за ОСОБА_1 необхідні суми до бюджету, як за особу, що отримує винагороду за цивільно-правовою угодою.

ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» надає довідки про доходи загального зразка № 81, 82, 83, в яких чітко видно, що форма працевлаштування є по договору цивільно-правової угоди, а також з даних довідок чітко вбачається, які суми були утримані з винагороди за цивільно-правовим договором.

Зважаючи на всі вищевикладені обставини, вважають, що позовна заява ОСОБА_1 є необгрунтованою та до задоволення не підлягає.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просять задовільнити їх та визнати договори цивільно-правового характеру укладені між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Рівненська кондитерська фабрика» від 20 червня 2011 року, від 3 січня 2012 року, від 2 січня 2013 року та від 4 листопада 2013 року - трудовим договором, а відносини що виникли на підставі цих договорів - трудовими.

Від відповідача надійшла письмова заява про розгляд справи без участі представника.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 18 квітня 1983 року був прийнятий на роботу до Рівненської кондитерської фабрики «Красная Звезда» (правонаступником якої є публічне акціонерне товариство «Рівненська кондитерська фабрика») в механічну майстерню слюсарем 4-го розряду. З лютого 2011 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на цьому підприємстві за ч. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності та штату працівників).

20 червня 2011 року між Позивачем та ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» було укладено цивільно-правовий договір, що пролонгувався до 31.12.2011 року. 03 січня 2012року було укладено цивільно-правовий договір, то пролонгувався до 31.12.2012 року. 02. січня 2013 року було укладено цивільно-правовий договір, що пролонгувався до 31.12.2013 року.

Відповідно до п. 1.1.1 Цівільно-правового договору, замовник (1ІАТ «Рівненська кондитерська фабрика») доручає, а Виконавець (ОСОБА_1.) бере на себе зобов'язання здійснювати наступну роботу (надалі послуги), а замовник зобов'язується своєчасно прийняти і оплатити виконану виконавцем роботу (надалі - послуги), а саме послуги з ремонту.

Пунктом 2.1. Цивільно-правового договору визначено, що розмір і порядок оплати праці здійснюється згідно акту виконаних робіт.

ОСОБА_1 надавав ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» послуги з ремонту обладнання, внаслідок чого за цивільно-правовою угодою йому оплачувався результат праці, а не його процес, що оформлялося щоразу актами виконаних робіт, по яких й здійснювалася оплата наданих підприємству послуг.

Між Позивачем та Відповідачем за даними договорами не виникало трудових відносин, на які поширюється трудове законодавство.

Трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Позивач не виконував трудові функцій, а надавав послуги відповідно до договору.

При цьому у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 327 ЦК України).

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В ч. 1 ст. 903 ЦК України чітко вказано, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 905 ЦК України чітко встановлено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» сплачувала з винагороди за цивільно-правовим договором єдиний соціальний внесок (ССВ), податок на доходи фізичних осіб (ПДФО).

Згідно п. 168.1.2. Податковою кодексу України, ПДФО сплачується (перераховується) до бюджету підчас виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Пунктом 18.1. ПК України, вказано, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до Відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Відповідно до абз. 2 п. 164.6 ПК України, при нарахуванні доходів у вигляді винагороди за цивільно-правовими договорами за виконання робіт (надання послуг) база оподаткування визначається як нарахована сума такої винагороди, зменшена на суму ЄДИНОГО внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до п. 167.1. ПК України, ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків. Визначених у пунктах 167.2-167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, установленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті -мінімальна заробітна плата),

Згідно ст. 4 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є: роботодавці підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Базою оподаткування, згідно частини 1 пункту 1 статті 7 Закону «Про збір та облік, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» є винагорода за цивільно-правовим договором. Сума єдиного соціального внеску, яку треба сплатити до ПФ, складається з двох частин: ЄСВ, який сплачує роботодавець за свій рахунок Згідно статті 8 Закону «про ЄСВ» роботодавець сплачує до ПФ суму єдиного соціальною внеску в розмірі 34.7% від винагороди. ЄСВ, який сплачує роботодавець за рахунок фізичної особи. Згідно пункту 8 статті 8 Закону «про ЄСВ» фізична особа сплачує за себе 2,6% винагороди за цивільно-правовим договором. Утримує та перераховує до бюджету цю суму сам роботодавець.

Таким чином, Відповідач, як податковий агент, сплачував за ОСОБА_1 необхідні суми до бюджету як за особу, що отримує винагороду за цивільно-правовою угодою.

ПАТ «Рівненська кондитерська фабрика» надала в судове засідання довідки про доходи загального зразка № 81, 82, 83, в яких чітко видно, що форма працевлаштування є по договору цивільно-правової угоди, а також з даних довідок чітко вбачається які суми були утримані з винагороди за цивільно-правовим договором.

Зважаючи на всі вищевикладені обставини, позовна заява ОСОБА_1 є необгрунтованою та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.327, ст.626, ч.1 ст.628, ч.1 ст.901, ч.1 ст.903, ст.905 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208, 212-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Рівненська Кондитерська Фабрика» про визнання цивільно-правових договорів трудовими договорами, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав - відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд поданням в десятиденний строк апеляційної скарги.

Суддя Рівненського міського суду Н.М.Діонісьєва