АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Рейнарт І.М.

при секретарі Івановій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» за довіреністю - Мусійчук ОлениВіталіївни на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року у задоволенні заяви ТОВ «Споживчий центр» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, представник ТОВ «Споживчий центр» за довіреністю - Мусійчук О.В. подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила її скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що суд першої інстанції не вірно встановив, що дана справа не підвідомча третейським судам, у зв'язку із тим що відповідно до п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди» з підвідомчості третейських судів виключені справи у спорах щодо захисту прав споживачів, оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є споживачем, яким може бути тільки позивач-фізична особа. У зв'язку із наведеним, на думку апелянта, суд першої інстанції прийшов до незаконного висновку про відмову у задоволенні заяви.

Предстаник апелянта у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 в судове засудання не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за його відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Колегією суддів встановлено, що 18 лютого 2013 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір. (а.с. 4)

Справа № 755/1866/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11035/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Пунктом 10.1 кредитного договору передбачено, що всі розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього Договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

11 лютого 2014 року Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованості за кредитним договором у сумі 5 760 грн. та сплаченого третейського збору у розмірі 166,40 грн. (а.с.3)

У квітні 2015 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 11.02.2014 року. (а.с.2)

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не підвідомча третейському суду, оскільки відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Колегія суддів не може погодитися з таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно п.2 ч.1 ст.389-10 ЦПК України, суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, зокрема, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Разом з тим, згідно п.п.22, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» ТОВ «Споживчий центр» не є споживачем кредитних послуг, а тому висновок суду першої інстанції про те, що справа за позовом ТОВ «Споживчий центр» не підвідомча третейському суду на підставі п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», є помилковим.

Відповідно до положень ст. 389-9 ЦПК України, заява про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду розглядається суддею одноособово протягом п'ятнадцяти днів з дня її надходження до суду в судовому засіданні з викликом сторін. Неявка сторін чи однієї із сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду заяви. При розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність чи відсутність підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, передбачених статтею 389-10 цього Кодексу.

Стаття 389-10 ЦПК України, передбачає вичерпний перелік підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного з'ясування обставин справи та не правильно визначив підставу для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду. Крім того, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_2 про дату, час та місце проведення судового засідання 15 червня 2015 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення справи даної категорії, а тому ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року слід скасувати і передати питання на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 3 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» за довіреністю - Мусійчук Олени Віталіївни - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року - скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді