УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Дербенцевої Т.П.,

Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу - Солошенко Юлія Володимирівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу - Лозенко Валентин Володимирівна, сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності та витребування майна за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року та за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договорів купівлі-продажу, визнання права власності та витребування майна, посилаючись на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 червня 2006 року належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську. ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його тітка - ОСОБА_10, яка була рідною сестрою його матері - ОСОБА_11

Після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 червня 2006 року.

Окрім нього спадкоємцями після смерті ОСОБА_10 є її рідна сестра ОСОБА_12, його брат ОСОБА_4, та його сестра ОСОБА_13, які, як і він, звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. ОСОБА_13 відмовилася від спадщини на користь брата ОСОБА_4, а ОСОБА_12 відмовилася від спадщини на його користь, про що склали відповідні заяви.

Вважає, що після смерті ОСОБА_10 він прийняв спадкове майно, яке складається з 4/12 частин квартири АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську, проте оформити спадкові права не має можливості без встановлення в судовому порядку факту родинних відносин з ОСОБА_10

Зазначав, що 17 вересня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_14, яка діяла на підставі довіреності, посвідченої консулом Генерального консульства України в Мюнхені від імені ОСОБА_3, та на підставі довіреності, посвідченої 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в Мюнхені, від імені ОСОБА_10, та ОСОБА_5

17 березня 2014 року ОСОБА_5 продав дану квартиру ОСОБА_6

Посилаючись на наведене та на те, що договір-купівлі-продажу від 17 вересня 2013 року укладено особою, яка не мала права відчужувати дану квартиру, просив суд встановити факт родинних відносин, а саме, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_10 є його тіткою зі сторони матері та рідною сестрою ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу вищевказаної квартири від 17 вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_14, яка діяла від імені ОСОБА_10 та від імені ОСОБА_3, та ОСОБА_5 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири 17 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визнати за ним право власності на 4/12 частин спірної квартири в порядку спадкування за законом та витребувати вказану квартиру з володіння ОСОБА_6 (т.2 а.с.48-51).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Встановлено факт родинних відносин між фізичними особами, а саме, що ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є тіткою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та рідною сестрою ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування квартири скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2

Витребувано у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську та повернуто її у власність ОСОБА_3

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, виходив із наявності підстав для встановлення факту родинних відносин позивача із спадкодавцем та відсутності законних підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири та витребування її з чужого незаконного володіння та визнання за позивачем права власності на частину спірної квартири.

Апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення про задоволення позову в частині витребування квартири з чужого незаконного володіння та визнання за позивачем права власності на частину спірної квартири, виходив із того, що спірна квартира вибула із володіння співвласників (ОСОБА_3 та ОСОБА_10.) не з їхньої волі іншим шляхом, тому ця квартира може бути витребувана позивачем у добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 червня 2006 року квартира АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську належала на праві власності ОСОБА_10 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_10, яка була рідною сестрою матері позивача - ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року (т. 1 а.с. 7, 8).

Таким чином після смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську.

У визначений законом термін позивач звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але оформити спадкові права після померлої ОСОБА_10 не має можливості без встановлення в судовому порядку факту родинних відносин.

Суди попередніх інстанцій на підставі наданих сторонами доказів, які належним чином оцінені у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, встановили факт родинних відносин між ОСОБА_3 та спадкодавцем ОСОБА_10

Судові рішення у цій частині ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування у цій частині немає.

Судами установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 червня 2006 року квартира АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську належала на праві власності ОСОБА_10 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 15).

Судами також установлено, що 17 вересня 2013 року ОСОБА_14, діючи на підставі довіреності, посвідченої консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені, Німеччина ОСОБА_15 від 20 червня 2013 року від імені ОСОБА_3, та на підставі довіреності, посвідченої консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені, Німеччина ОСОБА_15 від 20 червня 2013 року від імені ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_5 придбав за договором купівлі-продажу спірну квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦПК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ч. 1 та 3 ст. 244 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що довіреність від імені ОСОБА_10, на підставі якої діяла ОСОБА_14, була вчинена після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

З листа Міністерства закордонних справ України від 10 липня 2014 року вбачається, що довіреність ОСОБА_10 від 20 червня 2013 року та довіреність ОСОБА_3 від 20 червня 2013 року в Генеральному консульстві України в Мюнхені не посвідчувалися. Реєстраційні номери довіреностей не відповідають встановленому в установі порядку реєстрації нотаріальних дій (т. 2 а.с. 38).

Суд першої інстанції зазначеним обставинам жодної правової оцінки не надав.

За договором купівлі-продажу вищевказаної квартири від 17 березня 2014 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 придбала спірну квартиру (т.1 а.с. 198-199).

Загальні положення про правочин визначені главою 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири від 17 вересня 2013 року, який укладений між ОСОБА_14, яка діяла від імені ОСОБА_10, та від імені ОСОБА_3, та ОСОБА_5, від 17 березня 2014 року, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої інстанції свої висновки належним чином не обґрунтував. Суд не взяв до уваги роз»яснення, викладені в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув.

Апеляційний суд, дійшовши висновку про те, що спірна квартира може бути витребувана належним спадкоємцем, який прийняв спадщину (позивачем), у добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України, не звернув уваги, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 17 вересня 2013 року не визнаний недійсним. Суд також не обґрунтував свій висновок про визнання за позивачем права власності на 1/3 частину спірної квартири та витребування у ОСОБА_6 всієї квартири АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську.

Таким чином, судами допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_9 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськавід 26 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

Т.П. Дербенцева

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк