Справа №442/2051/15-ц
Провадження №2/442/2453/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Івасівки А.П.

при секретарі - Нестір А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачки, в якому просить стягнути з останньої в його користь 2652 дол. США 65 центів та 28938 грн. 19 коп.

В обґрунтування позову покликається на те, що ще з 2011 року ОСОБА_3 не повертала його дружині ОСОБА_4 позичені кошти в сумі 1100 дол. США та 12000 грн. 08.10.2013 року його дружна померла і він особисто почав звертатися до ОСОБА_2 з вимогою повернути вказаний борг. Однак вона давала обіцянки і жодної копійки, так і не повернула. Від так, 11.10.2014 року ОСОБА_2 черговий раз пообіцяла якнайшвидше повернути кошти та письмово написала розписку з вказаним терміном повернення до 01.12.2014 року. До цього часу, відповідач так і не повернула жодної копійки.

Разом з тим, оскільки в розписці ОСОБА_5 зобовязалась повернути позичені кошти із донарахуванням 1% від суми позики за кожен день прострочення, то вважає правомірним донарахування їй до вказаного боргу відповідно 1540 дол. США ( 11х140 днів) та 16800 грн. ( 120х140 днів).

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Додатково пояснив, що його довіритель не прийняв спадщини після дружини, однак має право вимагати повернення коштів, які позичила його дружина відповідачці. Більше того, у своїх розписках відповідачка зобовязалась повернути такі кошти саме ОСОБА_1. Разом з тим, відповідачці надавалась можливість повернути позики у добровільному порядку за курсом дол. США на день позики, однак така зловживає довірою та не вживає жодних дій спрямованих на повернення коштів. Просив позов задоволити.

Відповідач та її представник ОСОБА_7 позову не визнали, з підстав, викладених у письмовому заперечені на позов. Зокрема представник відповідачки вказала про те, що дружина позивача померла 08.10.2013 року і він особисто почав звертатися до відповідачки з вимогою повернути борг. Внаслідок цього відповідачка черговий раз пообіцяла якнайшвидше повернути кошти та письмово написала розписку з кінцевим терміном повернення до 01.11.2014 року, але до вказаного часу кошти так йому і не повернула. Однак, написана розписка не відповідає змісту, який передбачений законом для розписки. Вказаний письмовий доказ не засвідчує факту, що ОСОБА_2 особисто отримала від позивача ОСОБА_1 саме 1100 дол. США та 12 тис. грн.. Правовідносини позики існували між відповідачкою та покійною ОСОБА_4, спадкоємцем якої є її син ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. Просила у позові відмовити.

Відповідачка будучи допитаною в якості свідка суду пояснила, що коштів у позивача не позичала, також не пригадує точної суми, яку для неї позичила Пигичко в ОСОБА_4 особисто коштів в ОСОБА_4 вона не позичала. Після смерті ОСОБА_4 до неї почали приходити її родичі і казали, щоб віддати кошти і саме під час однієї з таких зустрічей, продиктували їй розписку, де вона зобовязалась повернути кошти. Просила у позові відмовити.

Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що позивачем заявлено вимоги у звязку з тим, що 11 жовтня 2014 року ОСОБА_2 написала розписку, де зобовязалась віддати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 позичені кошти в сумі 1100 дол. США та 12000 грн. до 01.11.2014 року. У випадку неповернення даних коштів погоджується на донарахування 1 % за 1 день від вказаних сум (а.с.4).

Факт укладення такого договору та передачі вказаних коштів не надано.

Натомість в позовній заяві зазначено і сторонами не оспорюється, що спірні кошти були позичені ОСОБА_2 в ОСОБА_4, яка померла 08.10.2013 року (свідоцтво про смерть від 09.10.2013 року, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Дрогобичу).

Поряд з цим, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.09.2014 року, виданого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_9, виданого після смерті ОСОБА_4 її син ОСОБА_8 успадкував її майно, тобто є таким що прийняв спадщину після її смерті.

Більше того, відповідачкою надано також :

- розписку ОСОБА_2, де вона вказує, що позичено в ОСОБА_1 25000 грн. в термін до 01.11.2013 року з нарахуванням 20 % річних за неповернення коштів. Кошти отримала 15.10.2013 року;

- розписку від 01.08.2014 року, де ОСОБА_2 зобовязується повернути 1100 дол. США до 20 серпня;

- розписку від 21.08.2014 року про те, що вона заборгувала ОСОБА_1 12000 грн. та 1100 дол. США (до 11.09.2014 р.).

Тобто між сторонами існують інші правовідносини ніж заявлені з підстав, зазначених у дані позовній заяві.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд прийшов до висновку, що на підтвердження договору позики може бути представлена розписка, але це має бути боргова розписка, яка є документом, що підтверджує як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору. Однак, сам факт існування розписки, яка не зафіксовує факт передання грошових коштів, не свідчить про факт укладення договору позики.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

В Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики таким, що не укладався за заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року вказано: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів. Такої правової позиції дотримується ВССУ, яка зазначена в ухвалі від 18 грудня 2014 року залишеної без змін постановою Верховного Суду України 13 травня 2015 року.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі N 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Дослідивши у судовому засіданні оригінал розписки від 11.10.2014 року, з урахуванням вимог ст. 1046 ЦК України та висновків Верховного Суду України суд прийшов до висновку, що вказані розписки не є договором позики і не містять обов'язку ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 отримані кошти у нього, адже такі кошти позичались у його дружини ОСОБА_4, яка померла, і її спадкоємцем не є позивач, тобто не є кредитором у зобовязанні, а отже не має права на права покійної, оскільки спадщина після її смерті прийнята іншої особою. Також з розписки не вбачається факту отримання відповідачем, як фізичною особою у борг саме від позивача зазначеної суми, без зазначення дати правовідносин. Разом з тим, не має підтвердження на яких умовах позичались кошти ОСОБА_4 ОСОБА_2, оскільки не представлено такої оригіналу первинної розписки де в був вказаний зокрема і строк виконання зобовязань, дата укладення такого договору сторони, сума, а також для того, щоб вимагати 1 % річних за кожен день прострочення платежу.

З врахуванням такого змісту розписки дійсні правовідносини між сторонами судом не встановлені, тому позовні вимоги, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 в його користь 2652 дол. США 65 центів та 28938 грн. 19 коп. відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення з дня отримання такого.

Суддя А.П. Івасівка

Повний текст рішення виготовлено та підписано 15.12.2015 року