Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 320/5750/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Пономаренко Л.Е.
№ провадження 22-ц778/3207/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Стрелець Л.Г.,

суддів Каракуші К.В., Кухаря С.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

В обґрунтування позову зазначав, що 16 грудня 2012 року між ним та відповідачем був укладений договір позики.

На підставі зазначеного договору він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 1 421 000 грн. 00 коп., а відповідач зобовязався повернути суму позики в строк до 16 грудня 2013 року, про що свідчить відповідна розписка.

Відповідач, у визначений у договорі позики та розписці строк, грошові кошти не повернув.

У відповідності до вимог ст.1048 ЦК України відповідач має сплатити йому відсотки за користування позикою з 16.12.2012 року по 1612.2013 року в розмірі 100 421 грн. 30 коп.

Відповідно до умов договору відповідач повинен сплатити суму боргу з урахуванням 30% річних від простроченої суми за весь час прострочення, у разі несвоєчасного повернення суми позики в розмірі 205 550 грн. 40 коп..

Таким чином, відповідач повинен повернути йому 1 421 00 грн. 00 коп. суму основного боргу та 305 971 грн. 70 коп. заборгованості зі сплати процентів за користування позикою, а загалом 1 726 971 грн. 70 коп.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 16.12.2012 року в сумі 1 421 00 грн. 00 коп., суму заборгованості з процентів за користування позикою в розмірі 304 971 грн. 70 коп. та судовий збір в сумі 3 654 грн. 00 коп.

Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 червня 2014 року накладено арешт на усе нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: м. Мелітополь, вул. Дружби, 130/4; 1/100 частину приміщення офісу, розташованого за адресою: м. Мелітополь, вул. Свердлова, 231а; комплекс будівель та споруд, розташованого за адресою: м. Мелітополь, вул. свердлова, 231/9, земельну ділянку . яка розташована за адресою: м. Мелітополь, вул. Дружби, 130/4.

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування позову зазначала, що 16.12.2012 року між відповідачами був укладений договір позики на суму 1 421 00 грн. 00 коп., на строк до 16.12.2013 року.

Вважає зазначений договір позики недійсним оскільки свого погодження на укладання договору позики вона не давала, про факт укладання її чоловіком ОСОБА_2 договору позики вона обізнана не була.

Станом на момент подання позову шлюбні відносини між нею та відповідачем ОСОБА_2 фактично припинені, в подальшому вони планують розірвати шлюб.

Зазначає, що у відповідності до вимог ст.65 Сімейного кодексу України, під час укладання договору позики, який виходить за межі дрібного побутового, і разом з тим опосередковано впливає на спільну сумісну власність подружжя, оскільки у випадку його порушення може бути забезпечений часткою в спільному майні подружжя.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати недійсним договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 16.12.2012 року щодо надання в позику суми 1 421 00 грн. 00 коп.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 серпня 2014 року обєднано в одне провадження позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Заочним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 16.12.2012 року в сумі 1 421 000 грн. 00 коп. та 30 відсотків річних від простроченої суми за період прострочення з 16.12.2013 року по 11.06.2014 року в розмірі 205 550 грн. 40 коп., а всього 162 550 грн. 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2014 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

У судове засідання 09.07.2015 року належним чином, з додержанням вимог ст. 76 ч.5 ЦПК України, через представника за довіреністю ( а.с.59,167) ОСОБА_2, повідомлений про час та місце розгляду цієї справи, про що свідчить поштове повідомлення.

Позивач ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6 за присутністю представника позивача ОСОБА_7

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Суд, вирішуючи спір, правильно встановив, що ОСОБА_2В є боржником, а ОСОБА_3 - кредитором, і обґрунтовано визнав, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, які регулюються ст.ст. 1046,1047,1049,1050 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Встановивши невиконання зобов'язання по поверненню боргу в передбачений сторонами строк - до 16 грудня 2013 року, суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача на підставі ст. ст. 1046,1049 ЦК України, стягнувши суму боргу 1421000 грн., та передбачені договором 30% річних від просроченої суми за період прострочення з 16.12.2013 по 11.06.2014 року в розмірі 205550,40 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що поза увагою суду залишились обставини щодо різниці суми боргу зазначеної в договорі та в розписці, а також кінцевою датою повернення боргу вважає 16.12.2018 року і тому строк повернення боргу не настав.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та вони не ставлять під сумнів висновки суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

За правилами ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України ).

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини (ч.2 ст. 11 ЦК України).

Згідно із ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно з ст. ст. 525,526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2 ст. 1046 ЦК України ).

У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Факт укладення договору позики і отримання ОСОБА_2 у борг 1421000 грн. від ОСОБА_3 підтверджується письмовим доказом - розпискою від 16 грудня 2012 року, яка написана і підписана власноручно ОСОБА_2, (а .с. 16).

Даючи оцінку наданому позивачем на підтвердження укладення договору позики письмовому доказу - розписці, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що її зміст є підтвердженням факту укладення договору позики саме між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_3 передав у борг ОСОБА_21421000 грн. та ОСОБА_2 зобов'язався повернути борг до16 грудня 2013 року.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Отже, оскільки оригінал боргової розписки знаходиться у позивача, який надавався ним і досліджувався судом першої інстанції, доводи відповідача про те, що в розписці при написанні прізвища кредитора допущена помилка не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами, що гроші передавала йому інша особа, а не позивач, також не доведено виконання зобов'язань за борговою розпискою. Помилка в розписці в написанні прізвища кредитора „Половінкін замість „ Половинкін, яку допустив саме боржник ОСОБА_2, при написанні власноручно розписки не впливає на правильність висновку суду, щодо задоволення позовних вимог позивача про стягнення боргу по борговій розписці від 16.12.2012 року, оскільки матеріали справи свідчать про те, що договір позики був укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3.

Не є переконливими і його доводи, що не настав строк повернення боргу, оскільки, як він вважає в розписці вказана дата 16.12.2018 рік . Дійсно в розписці є виправлення та не чітко написано рік повернення боргу, але ж сторони також уклали письмовий договір позики між фізичними особами ( а.с.14) від 16 грудня 2012 року, де чітко вказано дату повернення боргу 16 грудня 2013 рік.

Не заслуговують на увагу і доводи, щодо суми боргу вказаної прописом в договорі позики „ один мільйон чотириста тисяч, оскільки в цьому ж договорі цифрами сума боргу вказана „1421000 гривен, а в розписці і цифрами і прописом вказана сума боргу 1421000 (один мільйон чотириста двадцять одна тисяча) гривен.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Порушень закону, які відповідно до ст.ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, не встановлено.

Рішення суду відповідає обставинам справи і закону. Підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2014 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: