Справа № 303/3107/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар О.В.

суддів Кеміня М.П., Джуги С.Д.

при секретарі Маринець Д.М.

з участю відповідача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, що діє від імені ОСОБА_1, на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ квартири, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому на підставі ст.ст.60, 69, 70, 71 СК України просив:

-поділити майно, що є обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1, а саме, квартиру, що знаходиться за адресою: м.Мукачево, вул.Індустріальна, 46/42,

-визнати за ним право власності на ? частину зазначеної квартири,

-визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року (а.с. 74-77) позов задоволено.

Поділено спільне майно подружжя, яке є обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1, а саме квартиру, розташовану за адресою: м.Мукачево, вул.Індустріальна, 46/42.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності по ? частині вказаної квартири, що належить їм на праві спільної сумісної власності, за кожним.

В апеляційній скарзі (а.с. 80-81) представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що спірне майно є кооперативною квартирою, яка хоч і була набута сторонами під час зареєстрованого шлюбу, однак під час їх роздільного проживання, у звязку з чим не є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, судом першої інстанції не надано правової оцінки заяві ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності до вимог позивача.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин ст.ст. 57, 60, 69-72 СК України та виходив з того, що спірна квартира була набута сторонами за час шлюбу, який було припинено між ними 13.01.2009 р., тобто з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Проте до такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що з 06 вересня 1980 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 09 серпня 2002 року, що набрало законної сили 09 вересня 2003 року (а.с. 39).

Реєстрація розірвання шлюбу була проведена 13 січня 2009 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 5 (свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ФМ № 031724, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачево Мукачівського МРУЮ від 03 травня 2012 року, а.с.5).

Відповідно до ст.44 КпШС Української РСР, чинної на момент розірвання шлюбу, шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

Разом з тим, з 1 січня 2004 року набрав чинності СК України, за положеннями ч.2 ст.114 якого у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Таким чином, до 1 січня 2004 року шлюб вважався розірваним з часу, коли хоча б один з подружжя отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, а з 1 січня 2004 року - з часу набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Якщо ж розірвання шлюбу, яке відбулося до 1 січня 2004 р., не було зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану до часу набрання чинності СК України, то такий шлюб вважається розірваним з 1 січня 2004 року.

Вищенаведене спростовує висновок суду про те, що шлюб між сторонами, розірваний рішенням суду від 9 серпня 2002 р., було припинено внаслідок реєстрації його розірвання в органі запису актів громадянського стану 13 січня 2009 р., оскільки, як уже зазначалося, у звязку з набранням чинності СК України, шлюб між сторонами вважається припиненим з 1 січня 2004 року.

Вказані обставини мають суттєве значення, оскільки в підтвердження набуття квартири в період шлюбу та виникнення права спільної сумісної власності подружжя на цю квартиру позивач надав суду свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 864532 від 18 січня 2007 року, яке в цей же день 18 січня 2007 року було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно і відповідно до якого спірна квартира належить відповідачці ОСОБА_1 на праві приватної власності, а також свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ФМ № 031724 від 03.05.2012 р., згідно з яким відповідний актовий запис про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою ОСОБА_1 зроблено в книзі реєстрації розірвань шлюбів 13 січня 2009 р. за № 05, і саме з цих обставин, виходив суд задовольняючи позов (а.с. 8-9).

Між тим, як вбачається з матеріалів справи обєктом спору є 2-х кімнатна квартина у будинку житлово-будівельного кооперативу «Молодіжний» (далі ЖБК) за адресою: АДРЕСА_1.

Питання організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів, користування жилими приміщеннями та набуття права власності на квартири у будинках ЖБК регулюється Житловим кодексом, Законом «Про власність», Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. № 186, статутом кооперативу та іншими актами про ЖБК.

Відповідно до підпунктів «а», «б», «з» пункту 6 постанови Пленуму ВСУ від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи, зокрема, що:

- пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору;

- внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилося за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути його частка у паєнагромадженні;

- до участі у справі про поділ квартири як третю особу суди повинні залучати ЖБК, оскільки цим зачіпаються його інтереси.

Згідно з ст. 15 Закону УРСР від 07.02.1991 року № 697-XII "Про власність" (набрав чинності з 15.04.1991 р., втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв до спірної квартири в будинку ЖБК «Молодіжний» можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя.

Згідно з довідкою ЖБК «Молодіжний» № 63 від 15 листопада 2006 року, виданою відповідачці ОСОБА_1 як члену ЖБК «Молодіжний», спірна квартира закріплена за ОСОБА_1 на підставі ордеру № 726 від 15 листопада 1989 року, виданого міською радою народних депутатів на підставі рішення № 162 від 15 листопада 1989 року. Загальна площа квартири 50,2 кв.м. Загальна вартість квартири 10 897 руб. (станом на 01 січня 1987 року), перший внесок 3 117,00 руб., кредит 7 780,00 руб., який сплачений повністю (а.с.10).

Згідно з довідкою ЖБК «Молодіжний» від 13.10.2015 р. № 51 відповідач ОСОБА_1 погасила залишок кредиту за квартиру в сумі 2000 руб. 24 січні 1992 р., що стверджується квитанцією № 164 ощадкаси № 7287, оригінал якої було оглянуто апеляційним судом при розгляді справи (а.с.82).

Таким чином, відповідно до ст.15 Закону УРСР від 07.02.1991 року № 697-XII "Про власність" відповідач ОСОБА_1 як член житлово-будівельного кооперативу «Молодіжний», який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набула права власності на цю квартиру з 24 січня 1992 р., тобто з моменту внесення паю в ЖБК, а не з моменту видачі їй свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 864532 від 18 січня 2007 року, як це помилково вважав суд.

Виходячи з наведеного, не можна визнати правильним застосування судом першої інстанції норм ст.ст. 57, 60, 69-72 СК України для визнання за позивачем права власності на половину квартири, оскільки право власності на цю квартиру набуто до 1 січня 2004 року.

Разом з тим, заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 стверджувала, що 27 травня 1981 року вона народила дочку ОСОБА_5, яка є інвалідом з дитинства (посвідченням серії ААГ № 010330, а.с.60). У звязку з цим позивач, не дивлячись на те, що шлюб між ними не був розірваний, став проживати окремо від неї з дитиною, і пай за квартиру в ЖБК було внесено нею особисто в період роздільного проживання з позивачем.

Відповідач також надала довідку ЖБК «Молодіжний» від 08.07.2015 р. № 29, якою стверджено, що ОСОБА_1 заселилась в квартиру разом з дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач ОСОБА_4 не був присутнім при вїзді в квартиру у 1988 року, не був членом ЖБК та не сплачував членські внески за квартиру (а.с.62).

Згідно даних паспорта громадянина України позивач ОСОБА_4 був прописаний у спірній квартирі тільки 29 березня 1995 р., тобто після повної сплати відповідачкою ОСОБА_1 паю за квартиру в ЖБК «Молодіжний» (а.с.4).

Всупереч вимог ст.ст.214, 215 ЦПК України рішення суду першої інстанції не містить мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, що надані відповідачем.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд дослідує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Дослідивши надані відповідачем вищевказані письмові докази, які неправомірно без зазначення у рішенні відповідних мотивів не були взяті судом першої інстанції до уваги, колегія суддів дійшла висновку, що довідки ЖБК «Молодіжний» від 08.07.2015 р. № 29, від 13.10.2015 р. № 5, дані паспорту позивача ОСОБА_4 щодо прописки у спірній квартирі, в їх сукупності підтверджують, що пай за спірну квартиру в ЖБК був внесений відповідачкою ОСОБА_1 хоча і під час шлюбу з позивачем, проте в період, коли вони не проживали разом, за рахунок її особистих коштів, та спростовують твердження позивача, що спірна квартира є їх з ОСОБА_1 спільною сумісною власністю.

Таким чином, застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх не регулюють, та не застосувавши норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам закону, а тому це рішення згідно із п.п.3 і 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Крім того, судом першої інстанції не було залучено до участі у справі ЖБК «Молодіжний», що також є порушенням норм процесуального права (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Оскільки в позові відмовляється з підстав необґрунтованості, позовна давність не застосовується.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, ст..15,16,17 Закону Української РСР «Про власність», колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, що діє від імені ОСОБА_1, задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року, скасувати.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ квартири, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8