Номер провадження: 22-ц/785/5598/15
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова О.А.

- Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.05.2015 року по справі за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки і за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним,-

встановила:

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося з вказаним позовом до суду (а. с. 2-7 т. 1), який уточнило в ході розгляду справи (а. с. 97-101 т. 1) та просило: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - нерухоме майно, нежилі приміщення загальною площею 220,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке належить на праві власності ОСОБА_5, шляхом проведення прилюдних торгів за ціною на підставі оцінки майна проведеної суб'єктом оціночної діяльності, під час проведення виконавчих дій, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на час укладення правочину щодо відчуження вищевказаного предмету іпотеки, в рахунок погашення заборгованості у розмірі 158 782,77 доларів США. за кредитним договором № СМ-SME-500/039/2007 перед товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»; надати ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право доступу до нежилого приміщення площею 220,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для можливості проведення опису та оцінки майна; стягнути з ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654 грн. солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Свої позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як зазначено в рішенні суду обґрунтовувало тим, що 14.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав йому кредит у розмірі 110 000 доларів США, а відповідач повинен був повернути кредит в повному обсязі не пізніше 14.08.2014 року, або достроково, зі сплатою 2 % річних за користування кредитом від суми часткового або повного дострокового виконання боргових зобов'язань протягом першого року з моменту отримання повної суми кредиту чи 1% річних за користування кредитом від суми часткового або повного дострокового виконання боргових зобов'язань, починаючи з другого року з моменту отримання повної суми кредиту і до повного виконання боргових зобов'язань. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 14 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № РМ - SME 500/039/2007, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - нежиле приміщення загальною площею 220,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Предметом іпотеки було забезпечено всі зобов'язання позичальника перед іпотекодержателем по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно з положеннями кредитного договору, який забезпечений іпотекою згідно з договором іпотеки.

26 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником всіх прав та обов'язків ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н та договір відступлення права вимоги № б/н, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Оскільки відповідач свої обов'язки за укладеним договором про надання кредиту належним чином не виконував, утворилася заборгованість по поверненню кредитних коштів, по сплаті відсотків за користування кредитом в розмірі 158 782,77 доларів США. Відповідачам були надіслані досудові вимоги про дострокове погашення заборгованості, але ні позичальником ні його майновим поручителем вимоги кредитора не виконано. Посилаючись на ст. 34 Закону України «Про іпотеку» та п. 6.3 ст. 6 договору іпотеки, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою суду було об'єднано в одне провадження (а. с. 236 т. 1) позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними (а. с. 155-158 т. 1), в якому вони просили визнати недійсними кредитний договір № СМ-SME-500/039/2007 від 14.07.2007 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 і договір іпотеки № РМ - SME 500/039/2007 від 14.07.2007 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5.

Позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як зазначено в рішенні суду, обґрунтовували тим, що при укладенні 14.08.2007 року кредитного договору ЗАТ «ОТП Банк» навмисно ввів в оману ОСОБА_4, він не міг розуміти чіткої процентної ставки за користування кредитом, на значні процентні ставки не розраховував. Окрім того, в кредитному договорі не було зазначено курсу долару по відношенню до гривні щодо закріплення гривневого еквіваленту тіла кредиту, тобто ОСОБА_4 не було надано належної інформації щодо процентної ставки, чіткого курсу долару, що суттєво ускладнило розуміння відсоткової ставки, необхідної для погашення кредиту. Також позивач зазначив, що умови кредитного договору лише захищають ЗАТ «ОТП Банк» та погіршують його становище, як споживача кредитного договору, що порушує норми ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, при підписанні кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не було надано довіреностей про повноваження представників банку на підписання договорів, тому вони вважають, що договори підписані не уповноваженими на те особами.

В судовому засіданні в суді першої інстанції, як зазначено в рішенні суду, представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, а окремі вимоги відповідачів не визнала, посилаючись на те, що повноваження сторін перевірялися нотаріусом, усі умови договору були чітко викладені, ніяких заперечень не надходило, відповідачі погодилися на ці умови, однак зобов'язання порушують, борг не сплачують. Крім того, представник просила застосувати строк позовної давності до заявлених відповідачами вимог, оскільки договори були укладені ще в 2007 році, тобто після спливу семи років. Представник відповідачів позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не визнала та заперечувала проти його задоволення, позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними підтримала в повному обсязі. Також в судовому засіданні представник відповідачів зазначила, що ОСОБА_4 дійсно отримував від ЗАТ «ОТП Банк» 110 000 дол. США, кредит було видано на споживчі цілі, намагався своїми силами врегулювати спір з банком, але сторони не досягли згоди.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.05.2015 року позовну заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на нежиле приміщення загальною площею 220,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належне на праві власності ОСОБА_5, шляхом проведення прилюдних торгів за ціною на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на час укладення правочину щодо відчуження вищевказаного предмету іпотеки, в рахунок погашення заборгованості у розмірі 158 782,77 доларів США. за кредитним договором № СМ-SME-500/039/2007 перед товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна». Надано товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» право доступу до нежилого приміщення площею 220,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для можливості проведення опису та оцінки майна. Стягнуто з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1 інн НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (код 36789421) судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 через свого представника подали апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.05.2015 року, в якій просять скасувати рішення суду та відмовити ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у позовних вимогах в повному обсязі, задовольнити їхні позовні вимоги, посилаючись на те, що вважають оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, винесеним з неповним і не всебічним розглядом даної справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Позивачем рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу. Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог, наданих доказів і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 14 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № СМ-SМЕ500/039/2007 на споживчі цілі, відповідно до умов якого позичальникові було надано споживчий кредит у розмірі 110 000 доларів США (а. с. 8-15), що підтверджується кредитною заявкою, та з остаточним терміном повернення 14 серпня 2014 року (а. с. 16).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 (далі-іпотекодавець) було укладено договір іпотеки № РМ-SМЕ500/039/2007, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - нежиле приміщення загальною площею 220,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - предмет іпотеки). Предметом іпотеки забезпечено всі зобов'язання позичальника перед іпотекодержателем по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно з положеннями кредитного договору, який забезпечений іпотекою згідно з договором іпотеки.

26 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків ЗАТ «ОТП Банк», у відповідності зі статтею 1 нової редакції Статуту АТ «ОТП Банк», зареєстрованого 30.06.2009 року, погодженого НБУ 18.06.2009 року, реєстраційний № 273, та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н та договір відступлення права вимоги № б/н, згідно яких, у відповідності ст. ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України АТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № СМ-SМЕ500/039/2007 від 14 серпня 2007 року та договором іпотеки № РМ-SМЕ500/039/2007 від 14 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 14.08.2007 року, номер за реєстром 14460, укладений між ОСОБА_5 та ЗАТ «ОТП Банк».

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з ст. 514 вказаного кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права АТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором № СМ-SМЕ500/039/2007 від 14 серпня 2007 року та до ОСОБА_5 за договором іпотеки № РМ-SМЕ500/039/2007 від 14 серпня 2007 року.

Згідно п. 1.1. частини № 2 кредитного договору, позичальник зобов'язаний своєчасно повернути суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у кредитному договорі.

Порядок виконання боргових зобов'язань за кредитним договором встановлений пунктом 1.5. (з підпунктами) частини № 2 кредитного договору. Зокрема, відповідно до підпункту 1.5.1. частини № 2 кредитного договору, погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток № 1 до кредитного договору), шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на рахунок (№ 9989 або № 0508). Нараховані в порядку, передбаченому кредитним договором, проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, передбачений в Графіку повернення Кредиту та сплати процентів.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_4 вказану суму кредиту. У свою чергу відповідач прийняв кредитні кошти, використавши їх за призначенням, але грошові зобов'язання щодо погашення кредиту належним чином не виконав.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.05.2014 року, яке набрало законної сили 26 травня 2014 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто за кредитним договором № СМ-SМЕ500/039/2007 від 14 серпня 2007 року 774 991,92 грн. а також суму судового збору в розмірі 3 654 грн. (а. с. 263-265).

На підставі вище викладеного, та відповідно до вимог передбачених ст. ст. 526, 589, ч. 1 ст. 590, ст. 1054 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, є обґрунтованими, доказаними і підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, то суд першої інстанції вважав, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною першою статті 229 ЦК України визначено істотність обставин які мають значення зокрема помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд першої інстанції вважав, що посилання представника відповідачів про те, що ЗАТ «ОТП Банк» не мав права на видачу кредиту в іноземній валюті спростовується наданою позивачем банківською ліцензією, та за таких підстав в силу п.п. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМ України від 19.02.1993 року № 15-93 не потребує наявність додатково індивідуальної ліцензії, що визначено і в п. 11 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року.

Посилання представника відповідача на те, що всі ризики щодо знецінення національної валюти у відношенні до іноземної валюти несе відповідач, що на її думку є введенням в оману, судом також не прийняті, оскільки зазначені умови визначені договором, прочитані відповідачем ОСОБА_4 та він на них погодився підписавши договір та отримавши кошти, що не суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір, у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору не застосовується до операцій з фінансовими послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем послуг, що зазначено і в п. 16 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року.

Для валютних операцій використовуються валютні (обмінні) курси іноземних валют, виражені у валюті України, зазначені курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, до яких ЗАТ «ОТП Банк» ніякого відношення не має.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_4 не довів суду жодної істотної обставини яка б вказувала на введення його в оману під час укладання договору кредиту, не доведено умисел дій відповідача, істотність значення обставин, а також і сам факт обману. Щодо коливання іноземної валюти, суд звернув увагу на те, що зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості ОСОБА_4 міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Суд не прийняв до уваги те, що ОСОБА_4 не знає діючого законодавства, оскільки він міг скористатися своїм правом та отримати юридичну допомогу при оформленні кредитного договору. Більш того, суд звертає увагу на те, що і в 2009 році і в 2010 році відповідач підписував додаткові угоди до кредиту, знову таки погоджуючись з запропонованими банком умовами щодо збільшення та зменшення процентної ставки.

Доводи відповідачів про підписання договорів не повноважними особами не знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи, оскільки відповідачі не представили належних доказів, про перешкоди в отриманні доказів не повідомляли.

Отже, вимога про визнання кредитного договору недійсним суд першої інстанції вважав є безпідставною, тому повинна бути залишеною без задоволення.

Виходячи із того, що вимога відповідачів про визнання недійсним договору іпотеки є похідною від визнання договору кредиту недійсним, що задоволенню не підлягає, то і вимога про визнання недійсним договору іпотеки також задоволенню не підлягає, оскільки основне зобов'язання недійсним не визнано.

За таких обставин, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та залишив без задоволення позовні вимоги ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та стягнув відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, задовольнивши позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та залишивши без задоволення позовні вимоги ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, наданим доказам та відповідним нормам матеріального і процесуального права, а суд першої інстанції правомірно на підставі вимог закону та на підставі встановлених обставин справи, наданих доказів, дійшов висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та залишивши без задоволення позовні вимоги ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Оскільки, в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ЗАТ «ОТП Банк»та ОСОБА_4 14.08.2007 року було укладено кредитний договір № СМ-SМЕ500/039/2007(а. с. 8-15 т. 1), відповідно до умов якого позичальникові ОСОБА_4 було надано кредит на споживчі цілі у розмірі 110 000 дол. США, терміном до 14.08.2014 року, зі сплатою за користування кредитними коштами фіксований відсоток + FIDR, де фіксований відсоток - 6,0% річних є незмінним на весь строк дії кредитного договору, ставка FIDR - процентна ставка по строковим депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. З метою застосування FIDR при виконанні сторонами умов договору, ставка FIDR буде визначатися самостійно банком, інформація щодо якої розміщується в приміщенні банку на інформативних стендах.

Зобов'язання за вказаним кредитним договором забезпеченні іпотекою відповідно до договору іпотеки № РМ-SМЕ500/039/2007 (а. с. 17-22 т. 1), укладеного 14.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5, згідно до якого остання передала в іпотеку нерухоме майно - нежиле приміщення загальною площею 220,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Предметом іпотеки забезпечено всі зобов'язання позичальника за вказаним кредитним договором перед іпотекодержателем.

26.11.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги (а. с. 50-76 т. 1), згідно яких, АТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № СМ-SМЕ500/039/2007 від 14.08.2007 року та договором іпотеки № РМ-SМЕ500/039/2007 від 14.08.2007 року.

Свої зобов'язання за кредитним договором ЗАТ «ОТП Банк» виконав, видавши ОСОБА_4 обумовлену зазначеним кредитним договорам суму кредиту (а. с. 16, 50-51 т. 1), однак останній грошові зобов'язання щодо погашення кредиту належним чином не виконав.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.05.2014 року, яке набрало законної сили 26.05.2014 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № СМ-SМЕ500/039/2007 від 14.08.2007 року в розмірі 774 991,92 грн. а також судовий збір (а. с. 263-265 т. 1). Відомості про його виконання в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції відповідачами не надані.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 6 договору іпотеки (а. с. 20 т. 1) іпотекодержатель має право задовольнити вимоги із вартості предмета іпотеки.

Тому, на підставі викладеного, суд першої інстанції правомірно звернув стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно на підставі вище наведеного відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, в зв'язку з недоведеністю та безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги з приводу введення банком в оману відповідачів щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні кредитного договору та договору іпотеки, стосовно відсоткової ставки за користування кредитом і того, що ОСОБА_4 не розраховував на значні проценти та в кредитному договорі не було зазначено курсу долару по відношенню до гривні щодо закріплення гривневого еквіваленту тіла кредиту судова колегія не приймає до уваги.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якою позивачі обґрунтовували свої позовні вимоги, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто, для обману необхідно наявність умислу.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази стосовно обману апелянтів банком, умислу банку на введення в оману апелянтів при укладенні спірних договорів кредиту та іпотеки стосовно відсоткової ставки за користування кредитом, такі докази відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України не представлені апелянтами і суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, в кредитному договорі (а. с. 8, 165 т. 1) чітко визначено процентну ставку за користування кредитом її фіксовану складову та роз'яснено, що таке FIDR і порядок її визначення, тому доводи, що ОСОБА_4 не розраховував на значні проценти є безпідставними, враховуючи, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті (ст. ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Враховуючи положення ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року, щодо ліцензування валютних операцій та роз'яснення викладені в п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до яких суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору, те, що сторони не заперечують наявність у кредитора, на час укладення спірних договорів, відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій та підтверджується відповідною ліцензією (а. с. 246-249 т. 1), то використання іноземної валюти при укладенні спірного кредитного договору ґрунтується на законі, а доводи щодо гривневого еквіваленту не спростовують висновки суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в частині того, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, судова колегія не приймає до уваги, оскільки вказані зміни були внесені до зазначеної норми Закону в 2011 році, а кредит видавався в 2007 році.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що і в 2009 році і в 2010 році ОСОБА_4 підписував додаткові договори до спірного кредитного договору (а. с. 185-198, 201-203 т. 1), погоджуючись із запропонованими банком умовами кредиту, не ставлячи під сумнів дійсність спірного кредитного договору з підстав викладених як в його позові так і в апеляційній скарзі.

В зв'язку з вище викладеним, судова колегія не приймає до уваги і доводи апеляційної скарги стосовно того, що банком не було надано ОСОБА_4 належної інформації стосовно процентної ставки, чіткого курсу долару по відношенню до гривні, що суттєво ускладнило розуміння відсоткової ставки, необхідної для погашення кредиту, враховуючи також те, що кредитним договором чітко визначені умови договору, з якими як при укладенні так і в подальшому, укладаючи додаткові договори, погодився ОСОБА_4 та правомірність використання іноземної валюти при укладенні спірного кредитного договору, а також те, що змінювана процентна ставка передбачена ст. 1056-1 ЦК України та до кредитного договору було додано графік повернення кредиту, підписаний ОСОБА_4 (а. с. 14-15, 57-58 т. 1), в якому чітко визначена та вказана сукупна ставка за спірним кредитним договором, яка склала 13,50%.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно підвищення курсу долара, порівняно із курсом на час укладення спірного кредитного договору та, що умови кредитного договору захищають лише банк, оскільки ці доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.

Судова колегія не приймає також до уваги доводи апеляційної скарги щодо ненадання інформації про умови кредитування, оскільки це спростовується як матеріалами справи (а. с. 205 т. 1) так і самим кредитним договором та додатковими договорами.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що при підписанні спірних кредитного та іпотечного договорів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не було надано довіреностей про повноваження представників банку на підписання договорів.

Оскільки, як вбачається з апеляційної скарги, апелянти не заперечують повноважень представників банку, які підписали спірні договори, а лише вказують, що їм не було надано довіреностей на підтвердження вказаних повноважень. Крім того, колегія звертає увагу на те, що спірний договір іпотеки посвідчувався нотаріусом, який перевіряв повноваження представників банку, що його підписували, ці ж самі представники банку підписували і спірний кредитний договір.

Таким чином, враховуючи викладене, надані докази, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не спростовують висновки суду та спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 необхідно відхилити, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.05.2015 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.05.2015 року по справі за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки і за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

О.А. Ступаков

В.А. Станкевич