Справа № 570/2479/14-ц
Номер провадження 2/570/30/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2015 року Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Остапчук Л.В.

при секретарі Захарук Г.Л.

за участю: представника позивачки, адвоката ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача, адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівному

цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним,

в с т а н о в и в :

У зв'язку з тим, що їй та її чоловіку ОСОБА_5, який помер 25 травня 2013 року, належав на праві спільної сумісної власності житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Кузнецова, № 47-а в с.Дерев'яне Рівненського району Рівненської області, який вони побудували перебуваючи у шлюбі, за життя її чоловік уклав із відповідачем ОСОБА_2 договір довічного утримання від 29 серпня 2012 року, предметом якого є вказаний житловий будинок, а також земельна ділянка площею 0,25 га, на якій він розміщений, та земельна ділянка площею 0,1908 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території с.Дерев'яне Рівненського району Рівненської області, на укладення вказаного договору вона дала згоду, але при його укладенні не були враховані її права і інтереси, як співвласника будинку, не була виділена частка кожного із співвласників будинку і не зазначено обов'язків відповідача по її утриманню, на даний час відповідач перешкоджає їй користуватися її частиною будинку, що порушує її права, позивачка звернулася з позовом до суду і просить визнати недійсним договір довічного утримання.

Позивачка ОСОБА_4 в суді позов підтримала, пояснила, що будинок будували разом з чоловіком. За життя він вирішив розпорядитися будинком на випадок смерті, не захотів розподіляти його між їхніми п'ятьма дітьми і забажав віддати його комусь одному. Відповідач ОСОБА_2, їх зять, возив її чоловіка до нотаріуса в м.Рівне, де між ними був укладений договір довічного утримання. Сама вона не була присутньою під час підписання договору, підпису на договорі не ставила, при цьому підписала якийсь інший документ. Вона просила показати договір, але чоловік не захотів. Після укладення договору, відповідач ніяких коштів на утримання та лікування не давав. Після смерті чоловіка, стосунки між нею та відповідачем погіршилися, він сказав, що будинок і земельні ділянки належать йому, заборонив користуватися водою, відключив бойлера, за несплату відключили газ і він не дозволяє брати дрова, минулого року не дав їй посадити огород. Вона не хоче щоб він її доглядав, однак бажає, щоб їй залишилися ті дві кімнати, в яких вона проживає, а інші діві кімнати, де живе відповідач, нехай залишаються йому, але він не погоджується на будь-який розподіл. Зважаючи на це, вона вимушена звертатися до суду з позовом, просить його задоволити і визнати недійсним договір довічного утримання.

Представник позивачки, адвокат ОСОБА_1, в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що позивачка і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 січня 1969 року. За час шлюбу вони побудували будинок, який є їх спільною сумісною власністю. 29 серпня 2012 року між її чоловіком і відповідачем був укладений договір довічного утримання. Зі змісту договору вбачається, що відчужувачем був саме ОСОБА_5, хоча і позивачка мала право на вказане майно. ОСОБА_4 давала згоду на укладення договору, але стороною правочину вона не була і відповідно в неї не виникло право на утримання. При укладенні договору не були визначені частки співвласників, не встановлено порядок подальшого користування майном, чим порушено права позивачки, як співвласника. На даний час позивачці створені ненормальні умови для проживання, відповідач чинить перешкоди в користуванні будинком та земельною ділянкою. Зважаючи на це, просить позов задоволити і визнати недійсним договір довічного утримання, оскільки позивачка не може жодним іншим способом захистити свої права.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що ще до укладення договору в нього померла дружина і його тесть вирішив залишити будинок своїм внукам, які залишилися сиротами, тому і уклав з ним договір довічного утримання. Після укладення договору, стосунки в сім'ї були нормальними, а почали погіршуватися лише з 2013 року, коли помер тесть і теща разом зі своїми дочками звернулася з позовом до суду. Він жодним чином не порушував умови договору довічного утримання і не чинив перешкод позивачці в користуванні будинком. Вона сама ніякої допомоги від нього не бере, тому вважає, що немає підстав для задоволення позову і визнання недійсним договору довічного утримання.

Представник відповідача, адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що відповідач виконав умови договору довічного утримання і крім того на даний час не уникає свого обов'язку по утриманню позивачки. В договорі прописано, що він зобов'язаний надавати їй житло і крім того передбачено її право проживати у будинку. Відповідач постійно сплачує за комунальні послуги, раніше була заборгованість по комунальних платежах, оскільки він в той час був на заробітках. Коли був відключений газ, то він привозив дрова для опалення. Відповідач не чинить перешкод для позивачки в користуванні будинком і не забороняє користуватися його побутовою технікою. Будинок поділено на дві частини. Двома кімнатами користується позивачка, а іншими двома - відповідач, його син і донька. Конфлікт між сторонами виник тому, що позивачка не бажає проживати разом з відповідачем і хоче позбавити його права користуватися будинком. Вважає, що немає жодних правових підстав для визнання договору довічного утримання недійсним, а тому просить відмовити у задоволенні позову.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суду дали покази, що між сторонами виникли напружені стосунки, вони або взагалі не спілкуються, або відповідача ОСОБА_2 взагалі немає, оскільки він часто їздить на заробітки. Позивачка проживає в двох кімнатах, їсти варить в літній кухні на плиті і топить плиту дровами, так як в будинку відімкнули газ за несплату. В 2014 році залишився не посіяним огород, оскільки відповідач не дозволяв позивачці ним користуватися. Крім того, він не надає допомоги позивачці, а чи приносить щось із продуктів їм не відомо.

Свідок ОСОБА_8, дочка позивачки, суду дала покази, що її батько укладав договір довічного утримання без їх відому. Теплих і дружніх стосунків між батьком і шваґром не було, останній звинувачував батька у смерті своєї дружини, а тому батько, щоб загладити вину, і уклав цей договір. З часу укладення договору ремонт в будинку не проводився, коли була живою сестра, то вони робили ремонт в тих кімнатах, де проживали. Відповідач звик ніде не працювати, жив на татову пенсію. На даний час в будинку живе мама, ОСОБА_2 та його син. За світло платять разом. Насильницьких дій з боку відповідача немає, але він забороняє будь-чим користуватися в будинку. Постійно говорить, що його хочуть вигнати з хати, хоча це не так.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що вона є сусідкою сторін. Позивачка з чоловіком жила дружно, виховали п'ятеро дітей. Ще за життя чоловік позивачки вирішив, що половину будинку перепише ОСОБА_2 і внуку. З приводу цього і виникла в сім'ї сварка. Сам ОСОБА_5 їй говорив, що уклав договір оскільки хотів саме так розпорядитися майном. Спочатку вони жили дружно, але як він помер, то діти налаштували матір проти ОСОБА_2, звернулися в суд, але рішення було на користь ОСОБА_2 Він ніяких перешкод в користуванні будинком не чинить, сплачує за комунальні послуги, коли він переїхав з ОСОБА_1, то мав 2000 доларів, які вклав у ремонт будинку. Раніше вели спільне господарство, а після подачі позову до суду почали навіть окремо харчуватися.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_4 з 12 січня 1969 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, який помер 25 травня 2013 року, що підтверджується копіями відповідних свідоцтв, які долучені до позовної заяви.

За час шлюбу сторони побудували житловий будинок по вул.Кузнецова, № 47-а в с.Дерев'яне Рівненського району Рівненської області.

29 серпня 2012 року між ОСОБА_5, як відчужувачем, та відповідачем ОСОБА_2, як набувачем, був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № 1874, про що свідчить його копія та копія витягу з Державного реєстру правочинів № 11762813 від 29.08.2012 року. Предметом договору є вищевказаний житловий будинок, а також земельна ділянка площею 0,25 га, на якій він розміщений, та земельна ділянка площею 0,1908 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території с.Дерев'яне Рівненського району Рівненської області. Як вбачається із заяви ОСОБА_4, позивачки у справі, поданої приватному нотаріусу ОСОБА_10, вона дала згоду на відчуження її чоловіком належних їм на праві спільної сумісної власності об'єктів нерухомого майна шляхом укладення вказаного договору довічного утримання.

Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом.

Згідно положень ст.747 ЦК України майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання. У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ним на підставі договору довічного утримання (догляду) обсяг зобов'язань набувача відповідно зменшується. Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що хоча позивачка ОСОБА_4 і давала свою нотаріально посвідчену згоду на укладення між її чоловіком ОСОБА_5 і ОСОБА_2 договору довічного утримання, посвідченого 29 серпня 2012 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за № 1874, однак зміст оспорюваного правочину суперечить вимогам чинного законодавства та порушує права позивачки, як співвласника майна, оскільки при укладенні такого договору не була виділена частка кожного із співвласників будинку і не зазначено обов'язків відповідача по її утриманню. Однак зважаючи на те, що в суду не виникло сумніву, що відповідач виконував умови договору довічного утримання і надавав необхідне утримання для відчужувача ОСОБА_5, то немає підстав визнавати вказаний договір довічного утримання недійсним в цілому, а є доцільним визнати його недійсним в частині передачі відчужувачем набувачу у власність 1/2 частини нерухомого майна, що належить позивачці на праві спільної сумісної власності подружжя відповідно до вимог ст.ст.60, 70 Сімейного кодексу України і є предметом договору довічного утримання.

Оскільки згідно норм сімейного законодавства частки майна дружини і чоловіка є рівними, то ОСОБА_5 мав право відчужити лише свою частку у спільному майні подружжя. При укладенні оспорюваного договору його частка не була виділена, тому суд вважає, що частки ОСОБА_5 і позивачки ОСОБА_4 є рівними. На переконання суду, при укладенні договору довічного утримання позивачка ОСОБА_4 мала бути стороною договору, але вона не є стороною договору, в договорі мали бути зазначені обов'язки набувача і по її утриманню. Однак в договорі лише зазначено що набувач зобов'язаний забезпечити ОСОБА_4 проживанням в будинку, але не зазначено якою його частиною або ж якими кімнатами. В договорі взагалі не вказані обов'язки ОСОБА_2 по утриманню позивачки ОСОБА_4 Оскільки ці умови не були дотримані під час укладення договору довічного утримання, то суд вважає, що він укладений з порушенням норм діючого цивільного законодавства, його зміст суперечити Цивільному кодексу України.

Отже, суд вважає, що в наявності є порушення права позивачки, за захистом якого спрямоване її звернення до суду, а тому позов підлягає до часткового задоволення.

При задоволенні позову частково, суд також враховує і те, що позивачка не заперечує того факту, що відповідач виконував умови договору довічного утримання відносно її померлого чоловіка, надавав йому належний догляд і утримання.

Керуючись ст.ст.57, 59, 213-215, 223, 294, 295 ЦПК України, ст.ст.16, 203, 215, 744-756 Цивільного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним - задоволити частково.

Визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений 29 серпня 2012 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № 1874 в частині передачі відчужувачем (ОСОБА_5) набувачеві (ОСОБА_2) у власність:

- 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями № 47-а по вул.Кузнецова в с.Дерев'яне Рівненського району Рівненської області;

- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування вищевказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться на території с.Дерев'яне Рівненського району, Рівненської області, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0328;

- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1908 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території с.Дерев'яне Рівненського району, Рівненської області, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0329.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Остапчук Л.В.