Дата документу 09.09.2015
Справа № 334/8269/14-ц
Провадження № 2/334/119/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Дубини Л.А., при секретарі Філіпповій Ю.В., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення батьківства, визнання права власності у порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за законом , -

у с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому вказує, що він народився 18.09.1998 року у м. Запоріжжі, його батьками є: ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які у зареєстрованому шлюбі не перебували, але тривалий час з 1983 року по 1998 рік проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали загальний бюджет, ОСОБА_3 визнавав його своїм сином, піклувався про нього, забезпечував матеріально.

ОСОБА_1 також вважав, що ОСОБА_3 є його батьком піклувався про нього, після смерті здійснив поховання за власний рахунок, проживає у квартирі, яка належала ОСОБА_3 та несе витрати на її утримання.

23.10.2013 року ОСОБА_3 помер, і після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1, а тому встановлення батьківства йому необхідно для прийняття спадщини.

Оскільки у свідоцтві про його народження батьком вказано ОСОБА_5 і відсутні документи, які підтверджують його родинні стосунки з померлим, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Крім нього, ОСОБА_1, спадкоємцем першої черги після померлого ОСОБА_3 є донька останнього ОСОБА_2, яка також звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

ОСОБА_1, уточнивши 26.11.2014 року позовні вимоги, просить суд встановити, що померлий 23.10.2013 року ОСОБА_3 є його рідним батьком, і визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 у поярок у спадкування законом. ( а.с. 68-69).

Позивач та його адвокат, а потім і представник за довіреністю, у судовому засідання підтримали заявлені позовні вимоги ( в останній редакції) і просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, вважає, що відсутні докази, які б доводили , що ОСОБА_3 В,М. є батьком ОСОБА_1, і подав до суду зустрічний позов про визнання права власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 як за спадкоємцем першої черги, т.я. через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на право власності на вказане нерухоме майно приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав заявлені зустрічні позовні вимоги, і просив їх задовольнити. У задоволенні позову ОСОБА_1 просив відмовити.

ОСОБА_1 та його представник заявлені зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали у повному обсязі, і просять відмовити у їх задоволенні.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов такого висновку.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства і стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 суди, вирішуючи питання про те якою нормою закону слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Оскільки дитина ОСОБА_1 народився 18.09.1984 року, то при вирішенні даного спору суд керується нормами КпШС України у редакції 1969 року.

Судом установлено, що 18.09.1984 року народився ОСОБА_1, у свідоцтві про його народження матірю вказана ОСОБА_4, а батьком ОСОБА_5 (а.с. 11).

При цьому як установлено судом мати дитини ні на момент зачаття, ні на момент народження дитини, ні з ким у зареєстрованому у шлюбі не перебувала.

Відомості про батька дитини записані за вказівкою матері, відповідно до ст.. 55 КпШС Української РСР ( а.с.187).

Згідно ст.. 53 КпШС України при встановленні батьківства суд приймає до уваги спільне проживання і ведення спільного господарства матірю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання або утримання ними дитини, або докази, які з достовірністю доводять визнання відповідачем батьківства.

На це ж саме вказується і у ч.2 п.3 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року.

Позивач доводить перед судом, що його мати та ОСОБА_3 до його зачаття та момент народження проживали однією сімєю, вели спільне господарство, спільно його виховували та утримували.

З пояснень свідка ОСОБА_4 вбачається, що з ОСОБА_3 вони познайомилися у 1983 році, і приблизно з вересня того ж року стали спільно проживати у гуртожитку по вул.. Гончара, б. 68 у м. Запоріжжі. У звязку з тим, що вони стали проживати с ОСОБА_3 однією родиною, її сусідка по кімнаті ОСОБА_7 переселилася до іншої кімнати.

Після народження ОСОБА_1 вони продовжували спільно проживати з ОСОБА_3, він піклувався про сина, матеріально його забезпечував, визнавав своїм сином.

З 1998 року вони перестали проживати однією родиною та спілкуватися, через зловживання ОСОБА_3 алкоголем, але ОСОБА_1 продовжував спілкуватися з батьком до часу його смерті та проживав разом з ним, здійснив поховання останнього.

Під час їх спільного проживання ОСОБА_3 був засуджений за вчинення злочину і відбував покарання у місцях позбавлення волі, вона після народження сина у вересні 1984 року, виїхала до своїх батьків у Брянську область, і повернулася до м. Запоріжжя у 1986 році. Після чого знову відновили з ОСОБА_3 стосунки і знову проживали однією сімєю.

Свідок ОСОБА_8, яка доводиться двоюрідною сестрою ОСОБА_3, пояснила суду, що їй відомо, що ОСОБА_3 проживав однією родиною з ОСОБА_4 і за життя визнавав ОСОБА_1 своїм сином. ОСОБА_1 підтримував стосунки з ОСОБА_3, а також з матірю останнього - ОСОБА_9П/ Після смерті ОСОБА_9 вона разом з ОСОБА_1 здійснили її поховання, так само ОСОБА_1 здійснив поховання ОСОБА_3

Допитана у суді свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що дійсно з 1979 року проживала в одній кімнату у гуртожитку по вул.. Гончара, 68 у м. Запоріжжі з ОСОБА_4 до 1981 року, а потім переселилася до іншої кімнати, т.я. вийшла заміж. З ОСОБА_4 підтримувала і підтримує дружні стосунки.

Свідок пояснила, що дійсно ОСОБА_3 і ОСОБА_4 проживали однією родиною, вели спільне господарств, купували меблі, предмети побуту, харчі. Вони спільно відпочивали сімями.

Аналогічні покази надали суду свыдок ОСОБА_10 і ОСОБА_11

Разом з тим, суд критично оцінює покази даних свідків, т.я. сідки є родичами та друзями матері позивача за первісним позовом, а отже, можуть бути опосередковано зацікавлені у результатах розгляду даної справи.

Субєктивні покази свідків не підтверджуються жодними обєктивними доказами, які б узгоджувалися з їх показами.

Зокрема, судом достовірно не встановлено, що мати позивача ОСОБА_1 до його народження вела з ОСОБА_3 спільне господарство, вони мали спільний бюджет та проживали спільно, оскільки покази свідків у цій частині різняться, або їм відомо про ці обставини з чиїхось слів.

З інформації наданої на запит адвоката ОСОБА_12 ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс» вбачається, що ОСОБА_4 працювала на даному підприємстві з липня 1979 року, а ОСОБА_3 В,М. працював там же з квітня 1984 року, і за даними особистої справи був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. ( а.с. 91)

До інформації додано ОСОБА_8 № 279 від 02.12.2014 ( а.с. 84) зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_4 проживала у гуртожитку і разом з нею без реєстрації шлюбу з 1983 року по 1993 рік проживав ОСОБА_3, що підтвердили свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15

Разом з тим, суду надано відомості, що ОСОБА_14 проживала у вказаному гуртожитку з жовтня 1987 року, ОСОБА_13 - з вересня 1985 року, а ОСОБА_15 - взагалі з березня 2013 року, а отже, їх свідчення не можуть бути обєктивними і доводити обставини, які мали місце у 1983 році (а.с. 119-121)

Так само, судом не встановлено, що і після народження ОСОБА_1 його мати та ОСОБА_3 проживали однією сімєю, т.я. сама ОСОБА_4 не може з достовірністю пояснити суду у який саме період вони проживали з померлим однією родиною.

Відсутні будь-які об'єктивні докази ведення спільного господарства, придбання меблів, предметів побуту чи іншого майна.

Позивач намагається довести перед судом, що ОСОБА_3 визнавав себе його батьком, т.я. надавав матеріальну допомогу на його утримання, гуляв з ним, утримував його і приймав участь у його вихованні, але жодного належного і допустимого доказу та будь-яких інших обєктивних доказів цьому (платіжні доручення, чеки, квитанції, листівки, розписки тощо) суду не надано.

Позивач надавав суду для огляду фотознімки на яких наче б то він зображений разом з батьком та бабою, іншими родичами, разом з тим, відсутні будь-які фотознімки, на яких були б зображені ОСОБА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3, як родина.

Надані суду фотознімки спільного відпочинку позивача та ОСОБА_3, на думку суду, не свідчать про визнання ним свого батьківства та утримання позивача, ведення спільного господарства з ОСОБА_4

У своїх понесеннях свідок ОСОБА_4 сама не заперечувала того факту, що ніколи і не стояло питання про оформлення батьківства ОСОБА_3 у відношенні ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, т.я. вона мала статус матері одиначки, перебувала на обліку на отримання житла, а потім на обліку на поліпшення житлових умов. І питання про батьківство ОСОБА_3 постало лише після його смерті і відкриття спадщини.

Хоча за життя ОСОБА_3 не був позбавлений права та можливості розпорядитися належним йому майном або у встановленому порядку визнати своє батьківство щодо ОСОБА_1

Судом, крім того, установлено, що на час знайомства ОСОБА_4П,. і ОСОБА_3 у 1983 році, як стверджує свідок, останній перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано у лютому 1984 року ( а.с. 116), і до дня своєї смерті у зареєстрованому шлюбі більше не перебував.

Крім того, судом установлено, що ОСОБА_3 15.06.1982 року вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя був засуджений за ч.2 ст. 81 КК України до 2 років позбавлення волі, і на підставі ст.. 25-1 КК України у ред.. 1960 року був засуджений умовно з обовязковм залученням до праці. Звільнений 22.10.1984 року із спецкомендатури Шевченківського РВВС за відбуттям строку покарання.

Слід зауважити, що відповідно до присів ст.. 82-2 Кримінально-виправного кодексу Української РСР , який діяв на той період та ст.. 25-1 КК Української РСР відбування покарання умовно з обовязковим залученням до праці передбачало обмеження засуджених у вільному пересуванні, ці особи обов'язані були проживати, як правило, в спеціально призначених для них гуртожитках; перебування засудженого у вільний від роботи час поза гуртожитком допускався тільки з дозволу органу внутрішніх справ, який здійснював нагляд.

А отже, сумнівними є доводи як позивача, так і покази свідків в частині, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у період з осені 1983 року проживали однією сімєю у гуртожитку по вул.. Гончара, 68 у м. Запоріжжі, хоча суд і не виключає можливості їх періодичних зустрічей.

Крім того, 26.04.1985 року зав вироком Орджнонікідзевського районного суду м.Запоріжжя ОСОБА_3 був засуджений за ст.. 17, ч.1 ст. 81 КК Ураїни до 1 року виправних робіт, а 09.04.1986 року він знову буд засуджений за вироком Орджонікідзевського районного суду за ст.. 17, ч.2 ст. 81, ст..43 КК України до 3 років 20 днів позбавлення волі. Покарання відбував у ВК №8 Кримської області, і звільнився 25.04.1988 року умовно-достроково на невідбутий строк 13 днів (а.с.189).

Вищевикладене дає суду підстави дійти висновку, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 не проживали однією сімєю, не вели спільного господарства як до народження дитини, так і після її народження.

Ст.. 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин , які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач ОСОБА_1 і його представник вважають, що висновок судово-медичної експертизи № 585 від 07.07.20215 безперечно підтверджує батьківство ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_1В,

Дійсно, згідно висновку експерта № 585 від 07.07.20215 ймовірність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_3 В,М, по відношенню до дитини ОСОБА_1 становить 99,99% ( а.с.201-205).

Свій висновок експерт ОСОБА_16 підтвердив і у суді, будучи допитаним у якості експерта.

Разом з тим, згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, в том числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст.. 212 ЦПК України, згідно якої жодний доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази у їх сукупності.

Отже, хоча висновок експертизи і встановлює надзвичайно високий відсоток ймовірності батьківства ОСОБА_3, але відсутність сукупності всіх необхідних ознак - спільного проживання, ведення спільного господарства між матірю дитини та ОСОБА_3, до народження дитини, спільного виховання і утримання ними дитини після народження, позбавляють суд підстав визнати ОСОБА_3 батьком дитини.

Доводи ОСОБА_1, що він піклувався про ОСОБА_3 як про батька, здійснив його поховання, утримує спадкове житло, хоча надав лише одну квитанцію про оплату комунальних послуг на суму 273,90 грн. за період грудня 2013 року ( а.с.17), не доводять факту визнання ОСОБА_3 свого батьківства по відношенню до нього.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі, не доведені належними і допустимими доказами, і тому задоволенню не підлягають.

Разом тим, відповідно до ст .1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2, що вбачається з копії свідоцтва про її народження ( а.с. 75-78), і даний факт ніким не заперечується.

У встановлений законом шестимісячний термін, що відповідає вимогам ст.1269, 1270 ЦК України ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 з заявою про прийняття спадщини, між тим, Постановою від 13.11.2014 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право власності за законом після смерті ОСОБА_3 через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу від 08.11.2007 року, що підвтерджуєтсья копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с. 8,13).

Оригінали вказаних документів утримує у себе ОСОБА_1 без достатньої на те правової підстави, а тому ОСОБА_2 позбавлена можливості їх отримати та оформити свої спадкові права у нотаріальній конторі.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_2 є законними та обгрунтованими, а отже, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ст.88 ЦПК України стороні на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки, суд дійшов висновку про обгрнутованість і недоведеність позовних вимог ОСОБА_2, то на її користь з ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею і документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору у сумі 1237,72 грн. (а.с.71).

Керуючись ст. ст. 10,11,60,88,212,213 ЦПК України, ст. ст. 15,16, 1212, 1261, 1269,1270 ЦК України, ст. 53,57 КпШС України у ред.. 1969 року, суд, -

В и р і ш и в :

В і д м о в и т и ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про встановлення батьківства, визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Зустрічний позов ОСОБА_2 - з а д о в о л ь н и т и.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 23.10.2013 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею удові витрати на оплату судового збору у сумі 1237,72 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Дубина Л. А.