№ 336/1930/15-ц
пр. № 2/336/1344/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

22 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, уточненим в ході розгляду справи (а.с. 90-92), вказавши, що 03.11.2011 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передала відповідачеві 5000 доларів США, які відповідач зобовязалась повернути на момент продажу будинку № 6 по пров. Шевченківському у м. Запоріжжя, але не пізніше 03.11.2014 року. Оскільки відповідач позику у встановлений строк не повернула, просить стягнути з ОСОБА_2 5000 доларів США заборгованості за договором позики, а також 3% річних від простроченої суми за період з 01.11.2015 року по 01.10.2015 року в сумі 2928,65 гривень.

В судовому засіданні позивач на позові наполягала, вказавши, що у 2009 році ОСОБА_2 придбала будинок № 6 по пров. Шевченка у м. Запоріжжя, який знесла та почала будувати новий на вказаній земельній ділянці. У листопаді 2011 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 позику в сумі 5000 доларів США для закінчення будівництва вказаного будинку, які ОСОБА_2 зобовязалась повернути при продажу будинку, але не пізніше визначеного сторонами строку до 03.11.2014 року. Оскільки у визначений строк ОСОБА_2 грошові кошти не повернула, просить стягнути з відповідача суму позики у 5000 доларів та 3% річних.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказуючи, що фактично між сторонами склалися інші цивільно-правові відносини, ніж вказала позивач. Так, ОСОБА_1 надавала ОСОБА_2 ріелторські послуги з продажу будинку № 6 по пров. Шевченка у м. Запоріжжя, який фактично був побудований ще у 2010 році. При цьому ОСОБА_1 визначила вартість своїх послуг на рівні 5000 доларів. Оскільки договору про надання таких послуг між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладалось, тож ОСОБА_1 03.11.2011 року звернулась до ОСОБА_2 з вимогою написати розписку про наявність такої заборгованості у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1, на що ОСОБА_2 погодилась та 03.11.2011 року на ринку, де вона працює, написала таку розписку. Посилаючись, що фактично грошові кошти за розпискою не отримувала, тож позовні вимоги вважає необґрунтованими.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказавши, що договір позики вважається укладеним за умови фактичного передання грошових коштів. Натомість позивач ОСОБА_1 відповідачеві ОСОБА_2 грошові кошти не передавала, що в судовому засіданні підтвердили свідки, тож договір позики не можна вважати укладеним. При цьому ОСОБА_1, стверджуючи, що грошові кошти були фактично передані ОСОБА_2, не підтвердила цей факт показами свідків, натомість як свідки з боку ОСОБА_2 заперечували факт передання коштів. Також представник відповідача вказувала на безпідставність вимог про стягнення заборгованості за договором позики, укладеним між фізичними особами-резидентами України, у доларах США.

В ході розгляду справи за клопотанням відповідача були допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що восени 2011 року перебувала на ринку, розташованому на вул. Авраменка у м. Запоріжжя, підійшла до своєї знайомої ОСОБА_2 В цей же час до ОСОБА_2 підійшла ОСОБА_1 та вони почали спілкуватись з приводу грошей, при цьому ОСОБА_1 запитувала у ОСОБА_2 про гарантії повернення коштів. Далі ОСОБА_2 написала розписку, яку забрала ОСОБА_1, але фактично свідок не бачила, щоб грошові кошти передавалась.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що в першій половині дня восени 2011 року прийшла на ринок по вул. Авраменка у м. Запоріжжя, де працювала ОСОБА_2 Поки свідок оглядала товари до ОСОБА_2 підійшла ОСОБА_1 та між ними виникла суперечка, при цьому ОСОБА_1 вимагала від ОСОБА_2 написати розписку. Далі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трохи відійшли, де ОСОБА_2 під диктовку ОСОБА_1 написала розписку, зміст якої свідок не знає, але фактично передання будь-яких коштів між сторонами у присутності свідка не відбувалось.

При дослідженні матеріалів справи встановлено таке.

Згідно до розписки від 03.11.2011 року (а.с. 3) ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 5000 доларів США, зобовязавшись віддати на момент продажу будинку № 6 по пров. Шевченка у м. Запоріжжя, але не пізніше 03.11.2014 року.

Факт того, що розписка була написана ОСОБА_2 власноруч, відповідачем не оспорювався.

Оцінюючи текст наданої позивачем розписки, пояснення сторін та свідків у їх сукупності, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13. Так, як зазначено у Постанові ВСУ письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки

Як вказує ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи вищевикладене, оскільки в тексті розписки містяться як відомості про отримання грошових коштів, так і обовязок їх повернути у визначений термін, суд вважає доведеним факт отримання коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 та укладення договору позики.

На думку суду, пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 таким висновкам суду не суперечать, оскільки свідки були присутні лише при написанні розписки, між тим як грошові кошти могли бути передані і перед цим.

За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вказує ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк виконання зобов'язання з повернення грошових коштів визначений сторонами моментом продажу будинку № 6 по пров. Шевченка у м. Запоріжжя, але не пізніше 03.11.2014 року.

Оскільки з наданих позивачем документів вбачається, що будинок № 6 по пров. Шевченка у м. Запоріжжя проданий ОСОБА_2 18.09.2015 року, що підтверджено копією договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с. 118-119) та не заперечувалось відповідачем, суд вважає, що датою виконання зобовязань слід вважати 03.11.2014 року.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1ГШ. суми позики.

Між тим, перевіряючи доводи позивача та заперечення відповідача щодо валюти, у якій повинно відбуватись стягнення, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959 «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Відповідна правова позиція сформульована у Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-79с14.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в національній валюті України гривні за курсом Національного банку України на день вирішення справи (згідно повідомлення НБУ 22.12.2015 року офіційний курс гривні до долару США становить 2351,8152 гривні за 100 доларів США).

При вирішенні вимог про стягнення 3% річних за період з 01.11.2014 року по 01.10.2015 року в сумі 2928,65 гривень суд виходить з наступного.

Як вказує ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді застосування індексу інфляції та відсотків річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки.

Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, суд, враховуючи розяснення Верховного Суду України, викладені в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, вбачає підстави для стягнення зазначених сум в національній валюті України, виходячи з офіційного курсу гривні до долару США.

При цьому суд не може погодитись з розрахунком позивача цієї суми у гривні, оскільки позика надана саме в доларах США, а курс гривні до іншої валюти є нестабільним та змінюється майже щоденно. Відповідно до чинного законодавства в національній валюті України грошові зобов'язання повинні виконуватись, але не нараховуватись.

Оскільки термін виконання зобовязання з повернення суми позики настав 03.11.2014 року, суд вважає необґрунтованим нарахування позивачем 3% річних, починаючи з 01.11.2014 року, оскільки таке нарахування може бути правомірним лише з 04.11.2014 року.

За розрахунком суду, виходячи з періоду нарахування 3% річних, зазначеного позивачем, період прострочення з 04.11.2014 року по 01.10.2015 року включно становить 332 дні, тож 3% річних за цей період складають 136,12 доларів, що за курсом НБУ на день вирішення справи дорівнює 3201,29 гривні.

Водночас, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Враховуючи, що позивач просила відповідно до ст. 625 ЦПК України стягнути суму 2928,65 гривень, а вийти за межі заявлених вимог суд не може, тож вбачає законні підстави для стягнення саме цієї суми з відповідача на користь позивача.

З урахуванням вимог ст. 88 ч. 1 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 117590,76 гривень (сто сімнадцять тисяч п'ятсот девяносто гривень 76 коп) в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 03.11.2011 року, а також 2928,65 гривень (дві тисячі девятсот двадцять вісім гривень 65 коп) в рахунок сплати 3% річних від простроченої суми заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк