Справа № 308/9441/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Боднар О.В., Джуги С.Д.,

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 червня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа ОСОБА_9 Васиілвн про визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_7 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_8, третя особа ОСОБА_9 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позовну вимогу обґрунтовано тим, що 16.11.2010 року вона придбала від ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки, що розташована в м.Ужгород по вул. Володимирській, б/н, площею 0,06 га.

Вважає, що дана земельна ділянка є її особистою власністю згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України, так як придбана за її особисті кошти.

Вказана обставина підтверджується п.2.1 договору купівлі-продажу.

За таких обставин просила суд визнати за нею право особистої власності на 1/2 частини земельної ділянки, що розташована в м.Ужгород по вул. Володимирській, б/н, площею 0,06 га.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 червня 2013 року даний позов задоволено.

На дане рішення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилаються на порушення судом ст. 108 ЦПК України. оскільки відповідач ОСОБА_8 є суддею Ужгородського міськрайонного суду. Крім того суд визнав право власності за позивачкою в порушення приписів ст. 392 ЦК України, так як відповідач її право не оспорює, а навпаки визнає. На думку апелянтів таким рішенням суд фактично вніс зміни до договору купівлі-продажу, підмінив нотаріуса та реєстраційний орган.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2010 року укладено договір купівлі-продажу частки земельної ділянки згідно якого ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_10 придбала 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,6 га за адресою м.Ужгород, вул. Володимирська, б/н (а.с.3, 4).

Також з матеріалів справи слідує, що в іншій цивільній справі, яка розглядається Ужгородським міськрайонним судом, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 предявили цивільний позов, яким оскаржують правомірність відведення Ужгородською міською радою частини прибудинкової території навколо багатоквартирного будинку в м.Ужгороді по вул. Володимирській, 28 (до якої входить і спірна земельна ділянка), правочини щодо подальшого відчуження ОСОБА_11 спірної земельної ділянки та договір купівлі-продажу від 16.11.2010 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7

Зважаючи на те, що оскаржуваним рішенням фактично визнано право власності за ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку, то таке впливає на інтереси апелянтів, а відтак такі вправі його оскаржувати згідно ст. 292 ЦПК України.

Також з матеріалів справи слідує, що відповідач ОСОБА_8 є суддею Ужгородського міськрайонного суду.

Відповідно до ст. 108 ЦПК України підсудність цивільних справ, у яких однією із сторін є суд або суддя цього суду, визначається ухвалою судді суду вищої інстанції без виклику сторін.

Питання про визначення підсудності даної справи апеляційним судом Закарпатської області не вирішувалося, а відтак дана справа розглянута судом першої інстанції з порушенням імперативних норм ч.1 ст. 108 ЦПК України, що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Вирішуючи даний позов по суті колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню

Позивачкою предявлено позов про визнання майна, придбаного нею за договором купівлі-продажу, особистою приватною власністю на підставі п.3 ч.1 ст. 57 СК України згідно якого, особистою приватною власністю дружини є майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

З даної норми слідує, що предметом доказування по такій справі є виключно та обставина за які кошти, особисті чи ні, придбано спірне майно.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем по справі подано суду заяву про визнання позову, в якій він одночасно просить застосувати вимоги ч.1 ст. 61 ЦПК України.

Аналізуючи дану заяву колегія суддів вважає її заявою щодо визнання відповідачем всіх обставин по справі, а саме, що земельна ділянка придбана за особисті кошти ОСОБА_7

При цьому колегія суддів констатує, що зазначена обставина стосується виключно правовідносин між подружжям, входить до особистої сфери сімейного життя подружжя, а відтак не може жодним чином оспорюватися іншими особами.

За таких обставин, колегія суддів вважає позовні вимоги доведеними.

Однак, на думку колегії суддів, резолютивну часину рішення слід викласти у повній відповідності до приписів ст. 57 СК України, а не шляхом визнання права власності, як про це вказано в прохальній частині позовної заяви, у звязку з чим позов підлягає лише частковому задоволенню.

При цьому, даючи оцінку всім іншим доводами апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що визнання майна особистою приватною власністю не можна ототожнювати з визнанням права власності в порядку ст. 392 ЦК України, таке рішення фактично лише спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя, воно жодним чином не впливає на договір купівлі-продажу та не вносить до нього ніяких змін, саме таке рішення не є правовстановлюючим документом (таким залишається договір купівлі-продажу) і не є підставою для реєстрації права власності за позивачем (яке й так за ним зареєстровано за договором купівлі-продажу). Тобто, дане рішення не підміняє нотаріуса чи орган реєстрації, та жодним чином не впливає на можливість оскарження апелянтами договору купівлі-продажу та реєстрації спірної земельної ділянки за позивачкою з підстав, вказаних у їхній позовній заяві по іншій цивільній справі.

За таких обставин дані доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 57 СК України, ст.ст. 61, 108, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 червня 2013 року скасувати та ухвалити по даній справі нове рішення, яким позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа ОСОБА_9 Васиілвн про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити частково.

Визнати, що 1/2 частина земельної ділянки, площею 0,06 га, що розташована за адресою м. Ужгород, вул.Володимирська, б/н, яка придбана ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 16 листопада 2010 року є особистою приватною власністю ОСОБА_7.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді