АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/8191/15 Головуючий 1 інст. - Чередник В.Є.
Категорія: стягнення шкоди
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Ковган С.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 22 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення втрат від інфляції та відсотків за користування грошовими коштами, моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

12 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду iз позовом до ОСОБА_5 про стягнення втрат від інфляції в cyмi 4595,12 грн., три процента річних за користування грошовими коштами в cyмi 2017,86 грн., витрат на правову допомогу, сплачених ним в cyмi 2500 грн. Також просив стягнути з ОСОБА_5 у відшкодування спричиненої ним моральної шкоди невиконанням богових зобов'язань у встановлений домовленістю строк 2000 грн. та сплачений судовий збip.

В обгрунтування позову посилався на те, що 23.03.2010 року він позичив ОСОБА_5 грошові кошти у poзмipi 2900 доларів США з зобов'язанням повернути їх до кінця 2010 року, про що останній надав відповідну боргову розписку. У зв'язку з невиконанням відповідачем свого зобов'язання в установлений в розписці строк, заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2012 року на його користь з ОСОБА_5 було стягнуто позику у cyмi 23142 грн., що на дату прийняття рішення відповідало еквіваленту наданої позики у сумі 2900 доларів США, та проценти від суми позики у poзмipi 2386,41 грн., а всього стягнуто 25528,41 грн.

На підставі виконавчого листа, який знаходився на примусовому виконанні у Київському відділі ДВС ХМУЮ, 30 жовтня 2014 року вказане рішення суду було виконане ОСОБА_5

Позивач зазначав, що оскільки рішення суду було виконане відповідачем через значний проміжок часу, сума боргу, закріплена в національній валюті, знецінилася. Тому на підставі ст. 625 ЦК України він має право вимагати від відповідача інфляційні витрати та три проценти річних від простроченої суми.

Крім того, посилався на те, що винними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, що полягає в душевних стражданнях та хвилюваннях у зв'язку з неможливістю повернути свої кошти.

Відповідач ОСОБА_5 в особі свого представника позов не визнав за його безпідставністю.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року у

задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам

справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

Вказує, що районним судом не враховано, що у зв'язку з простроченням

відповідачем грошового зобов'язання, він має нести відповідальність, передбачену ч.2 ст. 625 ЦК України та сплатити йому спричинену моральну шкоду.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6,

посилаючись на безпідставність доводів скарги, просить відхилити її, вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам закону.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду першої інстанції,

перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом (ч.2).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні (ч.3).

Між тим оскаржуване рішення суду першої інстанції в повному обсязі не відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_3 не була заявлена вимога відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України до ОСОБА_5 до дати сплати ним суми боргу або на час сплати боргу, і грошове зобов'язання останнім було виконане, то кредитор не має права на задоволення такої вимоги після виконання такого зобов'язання. Крім того, суд вказував, що індекс інфляції не застосовується до боргових правовідносин, визначених у іноземній валюті, а розрахунки позивача не відповідають вимогам ч.2 ст.. 625 ЦК України. Оскільки інші позовні вимоги є похідними від основного зобов'язання, вони теж не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може у повному обсязі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено районним судом та підтверджується матеріалами справи 23.03.2010

року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у poзмipi 2900 доларів США з зобов'язанням повернути їх до кінця 2010 року.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2012 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 стягнуто позику у cyмi 23142 грн., що на дату прийняття рішення відповідало еквіваленту наданої позики у сумі 2900 доларів США, та проценти від суми позики у poзмipi 2386,41 грн., а також судові витрати.

Вказане рішення набуло законної сили 06.08.2012 року.

За даним рішенням був виданий виконавчий лист, на підставі якого постановою від 08.10.2012 року державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ було відкрито виконавче провадження.

Згідно виписки за картковим рахунком, відкритим на ім'я ОСОБА_3, 30.10.2014 року на його рахунок надійшли грошові кошти, переведені ОСОБА_5 на суму 2346, 30 грн. та 25528, 41 грн.

Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший poзмip процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції ( індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні.

Тому індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом укладеного між сторонами договору позики, індексації не підлягає.

Зазначена позиція викладена в рішенні Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі 6-36736 вов 10, яке відповідно до вимог ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено в оскаржуваному рішенні про те, що норма ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення зобов'язання, яке визначено у гривні.

Судом першої інстанції також правильно зазначено, що ч.2 ст. 625 ЦК України поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення.

Прийняття заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2012 року про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання між сторонами як такого, що визначено в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції.

Однак районним судом не враховано, що правовідносини, що виникли між сторонами, закінчилися тільки 30.10.2014 року, коли відповідач розрахувався з позивачем, тому з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України три відсотки річних під час прострочення зобов'язання за період з 06.08.2012 року до 30.10.2014 р., що складає 4851 гривня ( 2900 х 3% : 100% Х 813 днів), що є еквівалентом 194,04 долари США.

Тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача 3% річних за прострочення виконання зобов'язання перед позивачем підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_3 в цій частині - підлягає частковому задоволенню.

Також підлягає частковому задоволенню і вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення на його користь понесених витрат по сплаті витрат на правову допомогу в сумі 974, 40 грн., а рішення районного суду в цій частині про відмову у стягненні цих витрат підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати на правову допомогу.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України № 4191-У1 «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, який набрав чинності з 01 січня 2012 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Матеріали справи свідчать, що правову допомогу ОСОБА_3 надавав фахівець права адвокат ОСОБА_4, про що між ними був укладений договір про надання правової допомоги від 01.02.2014 р., та сплачено позивачем 2000 грн. за банківською квитанцією № 32 від 04.02.2015 р.

Однак, враховуючи, що адвокат ОСОБА_4 не приймав участі в судових засіданнях, а тільки надавав правову допомогу у вигляді складання процесуальних документів та консультацій з правових підстав, колегія суддів вважає можливим визначити розмір стягнення такої допомоги з відповідача в розмірі 974, 40 грн..

У зв'язку з тим, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково, відповідно до ст.. 88 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 487,20 грн.

Оскільки договір позики, що був укладений між сторонами, не передбачав стягнення моральної шкоди внаслідок невиконання грошового зобов'язання у встановлений домовленістю строк , вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди є безпідставними оскільки не ґрунтуються на законі.

Тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні цих вимог ОСОБА_3 слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303,304, п. 3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 22 жовтня 2015 року змінити,скасувавши його в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних за користування грошовими коштами, витрат на правову допомогу та стягнення судового збору.

Позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3:

-три проценти річних за користування грошовими коштами в розмірі 4851 ( чотири тисячі вісімсот п'ятдесят одна) гривня, що еквівалентно 194,04 долара США;

-974 ( дев'ятсот сімдесят чотири) гривні 40 копійок за надання правової допомоги:

-судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 487 ( чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: