Справа № 354/32/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1855/2015
Головуючий у 1 інстанції Гребик Л. В.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського В.М., Девляшевського В.А.

секретаря Драганчук У.М.

з участю: позивача ОСОБА_2,

головного лікаря Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» Мисюги Р.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка», головного лікаря Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» Мисюги Романа Дмитровича про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та скасування запису у трудовій книжці про звільнення з роботи, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення недоплаченої заробітної плати, стягнення підвищення до посадового окладу у зв'язку з шкідливими та важкими умовами праці та надбавки за безперервний стаж роботи, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди, скасування наказу від 23.09.2014 року про тимчасове введення в штати посади машиніста з прання, скасування наказу №88-о від 07.10.2014 року, за апеляційною скаргою головного лікаря Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» Мисюги Р.Д. на рішення Яремчанського міського суду від 24 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з зазначеним позовом. Вимоги мотивувала систематичним порушенням з боку відповідача вимог трудового законодавства.

Рішенням Яремчанського міського суду від 24 червня 2015 року позов ОСОБА_2 до Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка», головного лікаря Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» Мисюги Р.Д. про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та скасування запису у трудовій книжці про звільнення з роботи, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення недоплаченої заробітної плати, стягнення підвищення до посадового окладу у зв'язку з шкідливими та важкими умовами праці та надбавки за безперервний стаж роботи, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди, скасування наказу від 23.09.2014 року про тимчасове введення в штати посади машиніста з прання, скасування наказу №88-о від 07.10.2014 року задоволено частково.

Скасовано наказ №62-к від 23.12.2014 року Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» про звільнення з роботи машиніста по пранню білизни та спецодягу ОСОБА_2 за п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді машиніста по пранню білизни та спецодягу Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» з 23.12.2014 року.

Стягнуто з Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12 440, 22 грн., та 3000 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» в дохід держави 487, 20 грн. судового збору.

На дане рішення головний лікар Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» Мисюга Р.Д. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для розгляду справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що на виконання вимог Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області та наказу Департаменту охорони здоров'я було видано наказ №65-о від 04.06.2014 року про скорочення посад штатної чисельності машиністів із прання та ремонту спецодягу з шести до трьох посад. Про наступне звільнення трьох працівників з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України ОСОБА_2 було повідомлено, однак від підпису про ознайомлення з наказом вона відмовилася, що підтверджується відповідним актом.

В подальшому було видано наказ №89-о від 15.10.2014 року, яким ОСОБА_2. було попереджено про наступне її звільнення з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП з 16.12.2014 року, від підписання про ознайомлення з вказаним наказом позивач також відмовилася, про що є складений акт. Крім того, ОСОБА_2 пропонувалися вакантні посади тимчасових працівників, однак згоди на переведення ОСОБА_2 не давала. Вважає, що позивача звільнено з роботи з 23.12.2014 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з дотриманням законодавства.

Також зазначає, що згідно ст.237-1 КЗпП підстав для відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди не було.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції, апелянт просив скасувати, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_2 рішення суду не оскаржувала.

В судовому засіданні головний лікар Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» Мисюга Р.Д, вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнала. Рішення суду вважає законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення частково , виходячи з наступного.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що рішення суду головним лікарем Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» оскаржується лише в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення моральної шкоди, то воно переглядається судом апеляційної інстанції виключно у цій частині.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з 2006 року позивач перебувала у трудових відносинах з Ворохтянським обласним кістково-туберкульозним санаторієм «Смерічка», згідно наказу №104-К від 28.11.2008 року була переведена на посаду машиніста по пранню білизни та спецодягу.

Наказом №62-к від 23 грудня 2014 року Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» ОСОБА_2 було звільнено з 23.12.2014 року з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1, 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч. 3 ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Отже, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку з змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом першої інстанції, після ознайомлення ОСОБА_2 з наказом №65-о від 04.06.2014 року і попередження про звільнення з роботи за п.1 ст.40 КЗпП, станом на серпень місяць 2014 року у відповідача була наявна вакантна посада офіціанта. Згідно копії заяви ОСОБА_2 від 13.07.2014 року №297 позивач зверталася до відповідача з проханням про переведення її на постійне місце роботи на вакантну посаду.

Проте в порушення вимог ч.2 ст. 40, ч. 3 ст.49-2 КЗпП України відповідач не запропонував та не перевів позивача на вказану вакантну посаду, натомість прийняв на роботу іншого працівника.

Зазначених обставин, встановлених судом першої інстанції відповідач не спростовує.

Крім того, з витягу протоколу №41 від 15.12.2014 року вбачається, що профспілковий комітет відмовив у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 з роботи.

Посилання апелянта на те, що профспілковий комітет не дав згоди на звільнення, оскільки ще не було вирішено позов по суті санаторію до Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області від 08.05.2014 року, то такі не заслуговують на увагу. Оскільки відмова профспілкового комітету була надана вже з врахуванням рішення Івано-Франківського адміністративного суду від 20.10.2014 року.

Отже суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді машиніста по пранню білизни та спецодягу Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» з 23.12.2014 року та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 12 440, 22 грн. Правильність розрахунку суми втраченого заробітку відповідачем також не оспорюється.

Що ж стосується доводів апелянта в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки факт порушення відповідачем трудових прав працівника є встановленим, а відтак і наявні підстави для відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, слід виходити з того, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути адекватною компенсацією за порушення трудових прав, що їх зазнала позивач та визначений з врахуванням ступеня вини відповідача у заподіянні цієї шкоди. При цьому колегія суддів виходить з того, що сам факт ухвалення судового рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є відповідною сатисфакцією за порушення трудового законодавства при звільненні позивача.

На переконання судової колегії визначену до відшкодування судом першої інстанції суму слід зменшити до 1 500 грн.

На підставі наведеного та ст. 237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу головного лікаря Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» Мисюги Р.Д. задовольнити частково.

Рішення Яремчанського міського суду від 24 червня 2015 року в частині відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди змінити, зменшивши суму відшкодування з 3000 грн. до 1500 грн..

В решті рішення Яремчанського міського суду від 24 червня 2015 року залишити без зміни.

Рішення набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.М. Васильковський

В.А. Девляшевський