Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2772/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Петрова О. Ф.
Доповідач Черненко В. В.
РІШЕННЯ
Іменем України

23.12.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Черненко В.В.

суддів: Чорнобривець О.С., Потапенка В.І.

за участю секретаря: Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.10.2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою , вселенні в квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, військова частина № НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення в дану квартиру..

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.10.2011 року його матір`ю, ОСОБА_4 , було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Як член сім`ї він зареєстрований за даною адресою.

Позивач зазначив, що проживаючи разом з матір`ю однією сім`єю, він постійно допомагав своїй матері, підтримував її морально, виконував всі дії по квартирі та інше.

В березні 2014 року він вимушений був залишити вищезазначену квартиру в зв`язку з тим, що відповідач створила умови неможливого спільного проживання, постійно виражаючи своє невдоволення щодо його перебування в квартирі.На даний час вимушений тимчасово проживати в свого батька, але наміру залишити дану квартиру відповідачу не має та бажає проживати в ній. Вселитися до квартири він не може в зв`язку з тим, що відповідач чинить перешкоди, оскільки змінила замок на вхідних дверях в квартиру.

Позивач зазначив, що на даний час у квартирі мешкають невідомі люди. Просив суд зобов`язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 та видати йому ключі від вхідних дверей вказаної квартири. Також просив суд вселити його в зазначену квартиру.

14.04.2015 року ОСОБА_2 звернулась у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 з вимогою про визнання останнього таким, що втратив право користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 . В квартирі зареєстрований її син - ОСОБА_1 .

За період з листопада 2012 року до теперішнього часу ОСОБА_1 не проживає в зазначеній квартирі і всі обов`язки та матеріальні затрати по утриманню житлового приміщення виконує та несе лише вона.

З листопада 2012 року ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.07.2015 року до участі у справі залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову військову частину НОМЕР_1 НГУ та ОСОБА_3 .

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.10.2015 року в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом квартирою АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 на підставі договору купівлі- продажу від 17 жовтня 2011 р. на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 .

До членів сім`ї власника квартири належать її повнолітні діти : ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Останній починаючи з листопада 2012 р., не користується жилим приміщенням добровільно виселився з квартири і оселився в будинку по АДРЕСА_3 , в якому проживали його бабуся та батько. 1 серпня 2013 р. відповідачка ОСОБА_2 передала квартиру за договором оренди військовій частині НОМЕР_1 . З цього часу в ній проживає військовозобов`язаний ОСОБА_3 разом із членами своєї сім`ї.

На початку 2015 р. позивач ОСОБА_1 вирішив повернутися до квартири, вимагав від особи, яка винаймає квартиру, повернути ключі. Коли йому було відмовлено, то в січні 2015 р. він звернувся до суду з позовом до своєї матері - ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселені в дану квартиру.

Суд першої інстанції встановив , що згідно довідки голови квартального комітету № 41 від 16 лютого 2015 р. ОСОБА_1 проживає в будинку АДРЕСА_3 без реєстрації починаючи з листопада 2012 р.

Згідно до акту приймання передавання орендованого житлового приміщення від 1 серпня 2013 р. ОСОБА_10 відповідно до договору передала в оренду військовій частині належну їй квартиру.

Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 тривалий час, починаючи з листопада 2012 р., тобто понад рік, не користувався житлом, був обізнаний щодо планів своєї матері передати житло в оренду іншим особам, не сприймав це як перешкоду в користуванні ним житлом, не виявляючи до нього інтересу, бо визначився з місцем свого проживання, і лише на початку 2015 р. став претендувати на житло.

Суд першої інстанції зазначив, що в січні 2015 р., коли виник спір, було складено акт-розпорядження про відсутність ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що існують підстави, передбачені ч.2 ст. 405 ЦК України для визнання позивача як таким, що втратив право користування житлом, а підстав для усунення перешкод та вселення його в квартиру немає.

В апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції при розгляді справи не встановив дійсні обставини справи і як наслідок ухвалив рішення яке не ґрунтується на доказах.

Колегія суддів перевірила зазначені доводи і дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 215 ЦПК України в рішенні суду повинно бути зазначено на підставі яких доказів та з яких мотивів суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст.. ст.. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків , показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового спору є усунення перешкод у користуванні житлом та визнання члена сім`ї власника житла таким , що втратив право на користування житлом .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу від 17 жовтня 2011 р. на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 . Вона є одноособовим власником даної квартири.

До членів сім`ї власника квартири належать її повнолітні діти : ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Діти зареєстровані та проживали в даній квартирі.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що з березня 2014 року він був вимушений залишити зазначену квартиру у зв`язку з тим , що його мати , відповідач по справі, створила умови неможливого спільного проживання так як постійно проявляла своє невдоволення щодо перебування йог в квартирі і провокуючи сварки. До цього часу жодних натяків на перешкоди в користуванні квартирою не було.

В той же час, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що в листопаді 2012 року він потрапив в ДТП у наслідок якої отримав важку травму та декілька місяців провів в лікарні. Після виписки з лікарні близько півроку проходив період реабілітації та не мав фізичної змоги щоденно пересуватись сходами на четвертий поверх , на якому розташована спірна квартира , з огляду на що прийняв рішення до повного видужання проживати разом з батьком , який мешкає в одноповерховому будинку У зв`язку з даними обставинами з допомогою знайомих перевіз деякі меблі до батьківського будинку.

Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначив, що він дізнався проте , що його мати передала спірну квартиру в оренду військовій частині 2269 Національної гвардії України з метою проживання в ній військовозобов`язаного ОСОБА_3 та членів його сім`ї. Зазначив, що наведені обставини об`єктивно перешкоджають йому у користуванні спірною квартирою .

Встановлені обставини свідчать , що ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог наводить різні підстави не проживання його у спірній квартирі, при цьому зазначає різний період часу з якого не проживає в спірній квартирі . Зазначені протиріччя позивачем належним чином не усунуті.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно довідки голови квартального комітету № 41 від 16 лютого 2015р. ОСОБА_1 проживає в будинку АДРЕСА_3 без реєстрації починаючи з листопада 2012 р.

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2013 року ОСОБА_11 (Двоєносова) передала в оренду спірну квартиру військовій частині НОМЕР_1 .

З пояснень ОСОБА_12 та ОСОБА_1 вбачається, що сторони обговорювали питання передачі в оренду спірної квартири і дійшли згоди щодо передачі квартири в оренду. Період на який квартира передається в оренду сторонами не встановлювався. Сторони підтвердили зазначені обставини та не заперечують проти них.

Таким чином можливо зробити висновок, що ОСОБА_1 дав свою згоду на передачу спірної квартири в оренду і відповідно його пояснення щодо того , що зазначені обставини перешкоджають йому користуватись квартирою не можуть бути визнані судом обґрунтованими.

Не знайшли свого підтвердження і доводи ОСОБА_1 що з березня 2014 року він вимушений був залишити місце проживання в спірній квартирі оскільки відповідач створила умови неможливого спільного проживання, так як постійно проявляла своє невдоволення щодо перебування його в квартирі і провокуючи сварки. Докази на підтвердження зазначених обставин в матеріалах справи відсутні.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 не міг залишити спірну квартиру в березні 2014 року, оскільки з пояснень викладених в апеляційній скарзі вбачається , ОСОБА_1 , з листопада 2012 року і по день звернення з позовом до суду не проживав у спірній квартирі у зв`язку з прийнятим добровільним рішенням проживати разом з батьком,а з серпня 2013 року спірна квартира вже перебувала в оренді у третьої особи,

Колегія суддів, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшла висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню у зв`язку з тим , що позивачем не доведено факт того , що ОСОБА_12 перешкоджає йому у користуванні спірною квартирою. ОСОБА_1 з власної волі з 2012 року не проживає в спірній квартирі і ним було надано свою згоду на передачу квартиру в оренду на невизначений терміню.

В частині зустрічного позову, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню оскільки не підтверджуються належними доказами.

Встановлено, що ОСОБА_1 з листопада 2012 року в власної волі не проживав у спірній квартирі.

З серпня 2013 року спірна квартира перебувала в оренді у третьої особи, за домовленістю між сторонами по справі.

Відповідно до частини 2 статті 495 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що докази того, що ОСОБА_1 був відсутній у спірній квартирі понад рік , в матеріалах справи відсутні.

Період відсутності ОСОБА_1 в спірній квартирі з листопада 2012 року до серпня 2013 року становить менше року. З серпня 2013 року ОСОБА_1 був відсутній в зазначені квартирі у зв`язку з поважних причин , оскільки квартира в якій він зареєстрований перебувала в оренді у третіх осіб і зазначена оренда була погоджена сторонами без визначення терміну на який квартира передається в оренду.

Суд першої інстанції на зазначене не звернув увагу і дійшов помилкового висновку задовольнивши зустрічний позов.

Приймаючи до уваги встановлені обставини колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 4 ст. 309 ЦК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою , вселенні в квартиру та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, військова частина № НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.10.2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою , вселенні в квартиру відмовити.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, військова частина № НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок сторін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: