Провадження № 2/522/475/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1, за участю третьої особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Одеська міська рада звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_1, за участю третьої особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, та просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 30 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та зареєстрований в реєстрі за №302; витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_1; скасувати запис Державного реєстру речових прав на квартиру АДРЕСА_1, за ОСОБА_1; та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОМР судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що згідно листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради № 01-13/3499 від 29 квітня 2014 року, Одеській міській раді стало відомо, що нежилі приміщення 1-го та 2-го поверхів №501, площею 173, 2 кв. м., розміщені по вул. Градоначальницькій, 8 в м. Одесі, які належать Одеській міській раді на підставі свідоцтва про право власності від 29 жовтня 2003 року, перебувають у чужому незаконному володінні ОСОБА_1 Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна №347/02 від 23 січня 2002 року, ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 185, 7 кв. м. В подальшому, а саме 30 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, згідно з яким власником квартири стала ОСОБА_1

Позивач вважає, що вищевказана квартира та нежилі приміщення 1-го та 2-го поверхів №501, площею 173, 2 кв. м., розміщені по вул. Градоначальницькій, 8 в м. Одесі, є одним і тим самим обєктом. Тому, на думку позивача, оскільки вищевказані приміщення є обєктами права власності Одеської міської ради, ОСОБА_3 не мав права на продаж квартири, а ОСОБА_1 набула право власності на квартиру незаконно.

В подальшому, за клопотанням представника позивача ОСОБА_2 був виключений з числа співвідповідачів, у звязку з його смертю.

Представник Одеської міської ради у судовому засіданні вищевказаний позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог Одеської міської ради, та вказала, що відповідачкою було у встановленому законом порядку набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 185, 7 кв. м. згідно договору купівлі-продажу від 30 січня 2014 року. Також зазначила, що вищевказана квартира та нежилі приміщення 1-го та 2-го поверхів №501, площею 173, 2 кв. м., розміщені по вул. Градоначальницькій, 8 в м. Одесі, що належать на праві власності Одеській міській раді, не є тотожними обєктами, що вбачається з відповідних технічних паспортів. Тому, представник відповідачки вважає вимоги Одеської міської ради щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна безпідставними.

Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріли цивільної справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги Одеської міської ради не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із право чинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що 30 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 185, 7 кв. м., житловою площею 96, 6 кв. м. Вказаний договір був підписаний сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №302 (а. с. 82).

Вищевказана квартира належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №347/02 від 23 січня 2002 року, укладеного з ОСОБА_3, та зареєстрованого на Одеській універсальній товарній біржі GIP за реєстраційним №347/02 та в ОМБТІ і РОН за реєстровим номером 135 пр. стр.30., реєстр. №150 від 07 лютого 2002 року (а. с.80-81).

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність», що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Зазначене підтверджує правомірність володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вказано. квартирою.

Таким чином, у судовому засіданні доведено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, загальною площею 185, 7 кв. м.

Також судом встановлено, що Одеській міській раді на підставі свідоцтва про право власності від 29 жовтня 2003 року належать нежилі приміщення 1-го та 2-го поверхів №501, площею 173, 2 кв. м., розміщені по вул. Градоначальницькій, 8 в м. Одесі.

Посилання позивача на те, що вищевказані приміщення та квартира відповідачки є одним і тим самим обєктом, спростовується тим, що зазначені обєкти мають різні технічні характеристики, оскільки загальна площа нежитлових приміщень 1-го та 2-го поверхів №501, розміщених по вул. Градоначальницькій, 8 в м. Одесі, складає 173, 2 кв. м. (основна площа - 116, 3 кв. м., підсобна 56, 9 кв. м.). При цьому, квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 185, 7 кв. м., (житлова площа 96, 6 кв. м., підсобна 89, 1 кв. м.)

Як вбачається з технічного паспорту від 03 жовтня 2003 року на нежилі приміщення, що перебувають у власності Одеської міської ради (а. с. 89), зазначені приміщення складаються з восьми основних кімнат.

При цьому, згідно технічного паспорту виданого на імя ОСОБА_2 від 20 лютого 2002 року, квартира АДРЕСА_1 складається з чотирьох житлових кімнат, двох кухонь, двох ванних кімнат, коридорів та кладовки (а. с. 84).

Окрім цього, висота приміщень, які належать Одеській міській рада складає 2, 82 кв. м., а висота приміщення квартири відповідачки складає 2, 6 кв. м.

Тому, посилання позивача на те, що вищевказані приміщення та квартира відповідачки є одним і тим самим обєктом, є безпідставними.

Ухвалою суду від 10 червня 2015 року за клопотанням представника відповідачки по вищевказаній цивільній справі у відповідності до вимог ст. 143 ЦПК України було призначено судово-будівельну експертизу, на вирішення якої було поставлено запитання про те, чи відрізняється обєкт, відображений у технічному паспорті на квартиру №27 в житловому будинку №8 по вул. Градоначальницькій в м. Одесі, виданому 20 лютого 2002 року, від обєкту, відображеного у технічному паспорті на нежитлові приміщення І-го та ІІ-го поверхів в житловому будинку №8 по вул. Градоначальницькій в м. Одесі, виданому 13 жовтня 2003 року, і якщо так, то за якими технічними характеристиками (площею, кількістю кімнат, внутрішнім плануванням, розташуванням відносно інших споруд, суміжністю з іншими спорудами) (а. с. 99).

З висновку Судової незалежної експертизи України від 31 серпня 2015 року №СЕ-2-1-150/15 вбачається, що нежитлові приміщення 1-го та 2-го поверхів №501, розміщені по вул. Градоначальницькій, 8 в м. Одесі та квартира АДРЕСА_2, є різними обєктами.

Правдивість висновку сумнівів у суду не викликає, тому бере його за основу при вирішенні спору.

Таким чином, у судовому засіданні доведено, що ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 185, 7 кв. м. згідно договору купівлі-продажу від 30 січня 2014 року згідно вимог чинного законодавства. У суду немає підстав сумніватись у дійсності вказаного правочину та у добросовісності володіння ОСОБА_1 належним їй майном.

Тому, вимоги Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги Одеської міської ради необґрунтованими та таким, що не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321, 328 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1, за участю третьої особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.Б. Свячена