Номер провадження: 22-ц/785/430/15
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Заїкін А.П., Кварталова А.М.

При секретарі - Томашевська К.В.

Розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Одеського обласного управління, третя особа ОСОБА_6,

- про захист прав споживача про визнання неукладеним додаткової угоди № 1 до договору кредиту, договору поруки та іпотечного договору, зобов'язання виключення з реєстру заборон та відчужень,-

ВСТАНОВИЛА:

18 лютого 2014 року позивач звернулася з вищезазначеним позовом в котрому зазначає, що 01.08.2007 року між стронами укладений договір про іпотечний кредит та при укладенні договору позивач надав банку інформацію, що отримує доходи у національній валюті. Кредитні кошти у розмірі 76800,0 долари США були надані строком до 01 серпня 2027 року зі сплатою процентів у розмірі 12 % річних. Погашення кредиту передбачене додатком до договору - Графіком, у якому встановлений порядок та розмір платежів у гривні. Фактично у договорі не врахована сукупна вартість послуг, фінансових зобов'язань позивача та реальний процент що складає 13,7 % річних. Позивач вказує на неправомірність положень п. 1.5 кредитного договору та Додаткової угоди № 1 яки мають протиріччя з таблицею «Сукупна вартість споживчого кредиту» (додаток № 1 до договору). У зв'язку з тим що графік погашення кредиту сторони не оформили, тому не були сторонами передбачені істотні умови договору кредиту. Таким чином, вважає що кредитний договір є неукладеним у зв'язку з підписанням сторонами додаткової угоди № 1 яким передбачала погашення кредиту аутентичними рівними платежами. Водночас враховуючи, шо у Додатку № 1 до кредитного договору не передбачений графік, тобто не визначена сукупна вартість кредиту, ця додаткова угода також підлягає визнанню неукладеною. Одночасно позивач зазначає, що валютний кредит не мала права отримувати так як у банку не було відповідних ліцензій. Також, вказує на порушення права споживача згідно Закону України "Про захист прав споживача", тому як у новому додатковому договорі № 1 від 16.08.2007 року до договору кредиту неправомірно збільшилась процента ставка без оформлення між сторонами графіку погашення кредиту. В порушення вимог Закону Банком не була надана при підписанні договору уся передбачена інформація. Крім того зазначає, що поручитель по договору ОСОБА_6 не погоджувала збільшення своєї відповідальності, а тому вважається поруку припиненою.

Крім того, позивач зазначає, що порушується право неповнолітніх дітей при укладенні договору іпотеки за відсутності висновку органу опіки та піклування, а тому такий договір є нікчемним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення заявлених вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, висновок суду не відповідає обставинам спави. Зокрема посилається на такі підстави:

- суд розглянув справу формально без з'ясування обставин по справі,

-не звернув уваги на збільшення процентної ставки з 12% на 17,6 % без повідомлення поручителя,

- не врахував інтереси 3-х неповнолітніх дітей,

- суд порушив вимоги ст.20 ЦК України так як неоднаково застосував Закон з одних і тих самих питань;

-безпідставно відмовив у відводі, так як застосував по одним й тим самим питанням різні Закони( рішення по справі 522/3751/13)

- не врахував пояснення самого відповідача котрий визнав факт ненадання заявнику-споживачу інформацію про умови кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики тощо;

-саме суд довів, що відповідачем не були порушені умови при укладенні кредитного договору;

-суд не звернув уваги, що договір підписаний 01. 08.2007 року. а суд посилається на дозвіл національного Банку від 21.09.2009 року;

-не звернув уваги, що відповідач не мав права надавати кредит в іноземній валюті;

-суддя зловживав своїми обов'язками, так як не звернув уваги на помилки при укладанні договорів;

-не забезпечив особливий захист більш слабкого суб»єкта економічних відносин відповідно до Закону України « Про захист прав споживачів» та не застосував його;

-порушив право на справедливий судовий розгляд так як не звернув уваги на доводи позивача;

-неправомірно послався на Закон України від 18.02.2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» так як він не був чинний при підписанні договору 01.08.2007 року;

- суд порушив Закон України «Про охорону дитинства»;

-відсутні повноваження філії відповідача на право укладати кредитний договір в іноземній валюті.

В судове засідання позивач ОСОБА_5, її представник ОСОБА_7 та 3-я особа ОСОБА_6 в судове засіданні не з'явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином:

-ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_7 отримали судову повістку відповідно до вручення поштового відправлення № 651 від 07.08.2015 року та 3 65 6 від 06.08.2015 року

- ОСОБА_6 судова повістка повернулась, так як за вказаною адресою він не проживає.

У відповідності до вимог ст. 305 ч.2; 303-1 ЦПК України, судова колегія вважає можливим розглянути клопотання за їх відсутності.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла зміст рішення, вислухавши пояснення сторін, що з'явились, перевіривши доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

За правилами ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лив формальних міркувань.

Відмовляючи з задоволенні позовних вимог щодо визнання неукладеними спірного кредитного договору та Додаткової угоди № 1 районний суд виходив з того, що при підписанні кредитного договору з"Таблицею визначення сукупної вартості споживчого кредиту і реальної процентної ставки станом на 01.08.2007 року" 01.08.2007 року та далі змінивши умови договору з підписанням додаткової угоди № 1 від 16.08.2007 року сторони встановили факт досягнення згоди між собою, щодо всіх істотних умов кредитного договору у тому числі по сукупної вартості кредиту (послуг банку, фінансових зобов'язань позивача та реальний процент кредитування). З врахуванням п. З Додаткової угоди № 1 районний суд прийшов до висновку, що позивач зобов'язалася сплачувати щомісячно ануїтеті платежі, тобто постійно одну не змінну загальну суму погашення кредиту та сплати процентів, а тому необхідності укладення додаткового Графіку оплат по кредиту до договору не було. а відтак позовні вимоги щодо визнання неукладеними спірного кредитного договору та Додаткової угоди № 1 не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у вимогах щодо не укладення договору поруки, районний суд виходив з того. що позивачка не являється стороною договору поруки та не довела. Які саме її права та інтереси були порушені при укладенні договору поруки.

Відмовляючи у вимогах щодо визнання нікчемним договору іпотеки, районний суд виходив з того. що кредит був оформлений для придбання спірної квартири, неповнолітні діти в ній не проживали та не були зареєстровані на момент його укладення, а тому прийшов до висновку. що права дітей не були порушені та висновок органу опіки та піклування не потрібно було витребувати.

Відмовляючи у вимогах щодо виключення з реєстру заборон пред'явлені до неналежного відповідача.

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що між позивачем та відповідачем укладений договір про іпотечний кредит № 1791-н від 01.08.2007 року за умовами котрого отримала суму кредиту в розмірі 76800,0 доларів США , що складало 387840,0 грн., по курсу 5,05 грн. за 1 долар США. на придбання квартири. Кредит наданий з умовою сплати 12 % річних строком до 30 березня 2027 року ( п.п. 1.1., 1.2 договору).

Відповідно п.1.5 договору передбачене погашення кредиту рівними частками в сумі 320 доларів, що складає 1616,0 грн. та сплату нарахованих процентів. Згідно п. 1.6.1.1 проценти нараховуються банком щомісячно за методом фактфакт на фактичний залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до закінчення терміну.

Між сторонами був укладений додаток № 1 до договору від 01.08.2007 року-"Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту і реальної процентної ставки станом на 01.08.2007 року".

Відповідно до "Таблиці"- Графіку вбачається, що місячний платіж погашення кредиту є незмінним 1616,0 грн., а сплата по процентам змінюється з по їх щомісячному зменшенню.

До встановленої дати першої сплати за договором кредиту (01 вересня) вже 16.08.2007 року між сторонами укладений Додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким п. 1.5 викладений у новій редакції, згідно до якого позичальник проводить погашення кредиту та сплату відсотків щомісячно ануїтетними платежами у сумі 900,0 доларів США, що складає 4545,00 грн., по курсу 5.05 грн. за 1 долар США до 01.09.2027 року. Додаткова угода набрала чинності з 01.09.2007 року та є невід'ємною частиною договору. Згідно п. З Додаткової угоди № 1, угода прочитана, відповідає намірам сторін та досягнутим домовленостям, що засвідчується підписами.

У забезпечення виконання позивачем умов кредиту, 01.08.2007 року між банком та ОСОБА_6 укладений договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком по зобов'язаннях боржника по договору.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач виконувала укладені між сторонами умови кредитування та сплачувала з 01.08.2007 року по 06.06.208 року кредит та проценти.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

-неторговельні операції з валютними цінностями;

-операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що -здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

-ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;

залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

-залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

-інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Наявність у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу національного банку України для здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Основним нормативним актом, яким банки користуються при здійсненні своєї діяльності, є Закон України «Про банки і банківську діяльність».

У відповідності з нормами статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, операції з валютними цінностями.

Таким чином згідно з Законом України «Про банки і банківську діяльність», банки мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, отримання відсотків від позичальників за такими кредитами на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема залучення і розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

При цьому ВАТ «Ощадбанк» здійснив свою діяльність на підставі банківської ліцензії Національного банку України №148 від 16.01.2002 р. та дозволу № 148-4, що виданий Національним Банком України 21.09.2009 р., а тому доводи апеляційної скарги про відсутність права відповідача на видачу кредиту в іноземній валюті є таким, що не відповідає обставинам по справі.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Проте, районний суд виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений 01.08.2007 року, до набрання чинності Закону України від 22 вересня 2011 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", а тому на ці правовідносини він не розповсюджується.

Більше того, застосування Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до спорів, які виникають з кредитних правовідносин у тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Згідно з п.1 ч.2 ст.177 СК батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування поміж іншого вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Таке положення міститься і в ч.3 ст.17 закону «Про охорону дитинства» - батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Частиною 4 ст.12 закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що для здійснення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи іпотечний договір був укладений для отримання коштів для придбання іпотечної квартири в АДРЕСА_1

Відповідно до п. 2.1.7. Іпотечного договір, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардіною О.О. 01.08.2007 р. за реєстровим № 1000 ОСОБА_5 гарантує, що членів сім'ї-дітей, які б мали право користування квартирою, що є Предметом іпотеки немає.

На момент укладення зазначеного вище іпотечного договору неповнолітні діти ОСОБА_5 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 не були прописані та не могли мати право користування оскільки позивачі не довели , що вони там не проживали до укладення договору.

За таких обставин, районний суд прийшов до правильного судження, що висновок органу опіки та піклування на час укладення іпотечного договору не вимагався.

Всі доводи апеляційної скарги щодо порушення прав неповнолітніх дітей судовою колегією не приймаються до уваги оскільки матеріалами справи встановлено, що на момент укладення іпотечного договору вони не набули права користування цією квартирою.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про збільшення процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки відповідно до умов Кредитного договору та додаткових умов до нього відсоткова ставка становить 12 % річних.

Посилання на Таблицю визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки станом на 01.08.2007 року, в котрій зазначена реальна процентна ставка річних 13,7 % судова колегія оцінює критично, оскільки відповідно до цієї Таблиці в розділі 4 встановлена та розрахована процентна ставка за користування кредитом відповідно до умов договору.

Судова колегія за клопотанням представника позивача призначила судову економічну експертизу, попередивши сторони про наслідки ухилення від її проведення.

Між тим, позивачка не сплатила вартість розрахунку за її проведення, а відтак не довела, що процентна ставка за користування грішми була збільшена банком.

За таких обставин, позивач не довела збільшення процентної ставки банком в односторонньому порядку, а тому ці доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Необгрунтованими є доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_5 щодо визнання неукладеним договору поруки з ОСОБА_6 з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій які порушують це право.

Отже, виходячи з аналізу чинного законодавства України судова колегія приходить до висновку, що питання оскарження цивільно- правових відносин між кредитором АТ «Ощадбанк» та поручителем ОСОБА_6 лежить виключно у бажанні зазначеної особи звертатись чи ні за захистом своїх прав та інтересів.

Таким чином, районний суд прийшов до правильного висновку, що права позивача договором поруки не порушені, а тому не має правових підстав для звернення до суду позивача за захистом порушених чи оспорюваних прав.

Судова колегія звертає увагу, що кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) може бути визнаний таким у судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Судова колегія встановила, що рішенням від 03 лютого 2012 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено рішення по справі за позовом ОСОБА_5 до ВАТ «Державний ощадний банк України», третя особа Головне управління юстиції в Одеській області про визнання недійсними кредитного, іпотечного та договору поруки, які є предметом спору в цій справі з тих самих підстав, та за зустрічним позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням суду в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено в повному обсязі, а позовні вимоги Банку задоволено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.12.2012 року рішення Приморського районного суду м. Одеси скасовано в частині стягнення судових витрат та ухвалено в цій частині нове. В решті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2012 року залишено без змін.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України встановлено,обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Виходячи з того, що районний суд з'ясував , що відповідач п.1.13 Іпотечного договору відповідач виконав пункт 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач та прийшов до правильного висновку, що підстави для визнання іпотечного кредиту № 1791-н від 01.08.2007 року , додаткової угоди № 1 до нього від 16.08.2007 року і договору поруки неукладеними-відсутні.

Більше того, відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом та суди мають відмовляти в позові з такою вимогою.

Виходячи з того, що АТ «Ощадбанк» при укладенні кредитного договору, не порушив вимоги чинного на той час законодавства, підстав для скасування рішення суду з ухваленням нового, про задоволення позовних вимог судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про зловживання судом своїх обов'язків не підтверджено матеріалами справи.

Не приймаються до уваги і посилання на відсутні повноваження філії відповідача на право укладати кредитний договір в іноземній валюті так як вони спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з вищезазначеного, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.308, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена на протязі 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді А.М.Кварталова

А.П.Заїкін