АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», Міністерства освіти і науки України про визнання незаконними рішення, дії та бездіяльність щодо припинення трудових відносин, зобовязання виконати певні дії по відновленню трудових правовідносин, стягнення заборгованості по заробітній платі та іншим грошовим нарахуванням, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», Міністерства освіти і науки України про визнання незаконними рішення, дій та бездіяльності щодо припинення трудових відносин, зобов'язання виконати певні дії по відновленню трудових правовідносин, стягнення заборгованості по заробітній платі та іншим грошовим нарахуванням, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 було залишено без руху.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року позовна заява ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 визнана неподаною та повернута позивачам.

Не погодившись з такою ухвалою, позивачі звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій просять ухвалу суду скасувати та направити справу до того ж суду для вирішення питання про відкриття провадження, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», Міністерства освіти і науки України про визнання незаконними рішення, дій та бездіяльності щодо припинення трудових відносин, зобов'язання виконати певні дії по відновленню трудових правовідносин, стягнення заборгованості по заробітній платі та іншим грошовим нарахуванням, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишено без руху як таку, що не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України і позивачам було надано строк протягом пяти днів з дня отримання ухвали, усунути недоліки позовної заяви (а.с.68).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року позовна заява ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 визнана неподаною та повернута позивачам (а.с.75).

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції керувався ст.121 ЦПК України й виходив з того, що хоча позивачами й надано до суду заяву про уточнення позовних вимог, втім усі недоліки, зазначені в ухвалі Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року не усунені.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Нормами ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1,2 ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява була залишена без руху зокрема у звязку з тим, що з позовної заяви неможливо чітко встановити позовні вимоги, крім того позивачі просять зобовязати відповідачів виконати «певні дії» по відновленню з позивачами трудових правовідносин з дотриманням норм трудового законодавства, проте не зазначено які саме дії заявники просять зобовязати виконати відповідачів щодо кожного з позивачів та стягнути з відповідачів заборгованість по зарплаті та «іншим грошовим нарахуванням», проте не зазначено яким саме «іншим грошовим нарахуванням», подана заявниками позовна заява не містить ціну позову щодо вимог майнового характеру,крім того в ухвалі зазначено про обовязок звернення позивачів з заявою про видачу судового наказу та інше.

Положеннями ст.130 ЦПК України передбачено, що якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що саме позивач наділений правом визначати зміст позовних вимог звертаючись до суду за захистом своїх порушених прав. Щодо їх конкретизації та уточнень дане питання вирішується у попередньому судовому засіданні, тобто вже після відкриття провадження по справі.

Відповідно до п.п.3,4,5,6 ст.119 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, ціну позову щодо вимог майнового характеру, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.

За змістом зазначеної норми саме позивач обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Сама по собі відсутність у позовній заяві чи додатках до неї доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи, оскільки є підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною, зазначення повного найменування відповідача також не є обовязком позивача тому вказані суддею недоліки позовної заяви знаходяться за межами вимог ст.119 ЦПК України і не можуть бути визнані обґрунтованими.

Питання про характер правовідносин, належність та допустимість доказів суд повинен вирішувати у відповідності з вимогами ст.212 ЦПК України.

Крім того, посилання в ухвалі про залишення позовної заяви без руху про необхідність звернення позивачів до суду з заявою про видачу судового наказу також необґрунтоване оскільки відповідно до ст. 96 ЦПК України судовий наказ може бути видано, у разі якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, а з позовних вимог заявлених позивачами вбачається що вони ставлять питання не лише про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати.

Разом з тим, ч.1 ст.131 ЦПК України покладено на сторони обовязок щодо надання доказів чи повідомлення про них суд до або під час попереднього судового засідання в справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Аналогічне розяснення надане Пленумом Верховного суду України в п.7 постанови Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції №2 від 12 червня 2009 року, який зокрема зауважує, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при предявленні позову залишати заяву без руху та повертати її заявнику.

Відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

З аналізу вказаної норми витікає, що реалізація заявником обовязку з надання доказів суду, не може бути поставлена в залежність від подання заяви й відповідно бути підставою для залишення його без руху.

Згідно роз'яснень у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову (наприклад, позови кількох осіб про стягнення зарплати чи про поновлення на роботі). Роз'єднання кількох поєднаних в одному провадженні вимог може мати місце лише за умови, що їх сумісний розгляд ускладнює вирішення справи (зокрема, у зв'язку з необхідністю призначення складної експертизи за окремими вимогами, тривалого відрядження або тяжкого захворювання одного чи кількох з позивачів або відповідачів). У разі роз'єднання позовів підставою для провадження щодо вимог, виділених у самостійне провадження, є ухвала суду про роз'єднання позовів і копія пред'явленого позову.

Тобто, недотримання правил обєднання позовних вимог не є підставою для залишення позовної заяви без руху, і суд вправі вирішити питання роз'єднання позовних вимог в порядку ст.126 ЦПК України, а тому у суду взагалі не було передбачених законом підстав для залишення позовної заяви без руху та її повернення з вказаних підстав.

Таким чином, залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, суд першої інстанції на вказані норми уваги не звернув.

Такі висновки суду не можуть бути підставою для позбавлення права ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на звернення в судовому порядку за захистом порушених прав, свобод та інтересів, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого ст.6 Європейської Конвенції прав людини.

За таких обставин ухвала Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року підлягає скасуванню на підставі ст.312 ЦПК України з направленням справи до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.303,307,312,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року скасувати і справу направити до того ж суду для вирішення питання у відповідності до вимог ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Демченко Е.Л. Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_8