Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________
Справа № 299/1822/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

15.07.2015 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, при секретарі С.С.Онисько, за участю представника ПАТ «ПРиватБанк» по дорученню ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, Відділу ДВС Виноградівського районного управління юстиції про звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся у суд із згаданим позовом, мотивуючи його тим, що 14.09.2005р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Кредитно-заставний договір №MKGOAR00410154, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит в розмірі 37.200,00 грн. Окрім того, відповідно до умов Кредитно-заставного договору відповідач передав в заставу позивачу належний йому на праві власності автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2006 р.в., кузов №Y6D693, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що 22.02.2013р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Виноградівського району управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №336619379, було накладено арешт на все майно відповідача, в тому числі на вищевказаний автомобіль.

Позивач вважає, що в даному випадку право застави у «ПриватБанку» виникло, як зазначено вище, - 14.09.2006р., а постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження була винесена у 22.02.2013р., тобто пізніше ніж було укладено договір застави. Отже, державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 54, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить суд звільнити з-під арешту заставлене майно з-під арешту, а саме: автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2006 р.в., кузов №Y6D693, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В судове засідання представник позивача не з»явився, проте подав до суду в порякду ст.158 ЦПК України клопотання від 15.07.2015р., в якому підтримав позовні вимоги та просив їх повністю задовольнити, посилаючись на обставини, викладенні у позовній заяві, а справу розглянути у його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, проте відповідно до повідомлення відділення поштового зв»язку, повістка з усіма доданими до неї матеріалами повернута суду у зв»язку з тим, що відповідач «по зазначеній адресі не проживає».

Між тим, судом відповідно до вимог ст.122 ч.3 ЦПК України на стадії відкриття провадження у даній цивільній справі було зроблено запит до ВГІРФО Виноградівського РВ ГУМВС в Закарпатській області щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, і відповідно до листа якого за №25/2663 від 24.06.2015р. /а.с.27/ встановлено, що відповідач є зареєстрованим саме за адресою м.Виноградів, вул.Корятовича-1/72 (ця-ж адреса зазначена в позові та судовій повістці).

Нормою ст.74 ч.5 абзац 4 ЦПК України передбачено, що у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, у зв»язку з чим суд, зі згоди представника позивача, якому суд роз»яснив порядок і умови заочного розгляду справи, ухвалює рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.224-226 ЦПК України.

Відповідач- відділ ДВС Виноградівського РУЮ про місце і час розгляду даної справи повідомлений судовою повісткою належним чином 06.03.2012р., проте в судове засідання представник відповідача не з»явився, причин своєї неявки не повідомив та не подав жодного клопотання про перенесення слухання справи, а відтак суд вважає за необхідне справу розглянути на підставі вимог ст.169 ч.4 ЦПК України без участі відповідачів на підставі наявних у справі доказів.

Отже, дослідивши матеріали справи в їх сукупності та взаємозв"язку суд приходить до наступного.

Конституція України (ч.1 ст.41) визнає непорушність права приватної власності.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до вимог ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторна зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу.

В судовому засіданні належними та достовірними доказами встановлено, що 14.09.2005р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Кредитно-заставний договір №MKGOAR00410154, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит в розмірі 37.200,00 грн. Окрім того, відповідно до умов Кредитно-заставного договору відповідач передав в заставу позивачу належний йому на праві власності автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2006 р.в., кузов №Y6D693, реєстраційний номер НОМЕР_1. Також, 22.02.2013р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Виноградівського району управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №336619379, було накладено арешт на все майно відповідача, в тому числі на вищевказаний автомобіль.

Вирішуючи даний спір між сторонами суд виходить з того, що відповідно до ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Статтею 1 Закону України «Про заставу» передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно статті 19 цього-ж Закону за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкото виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати На утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження (ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень») здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Крім цього, обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах (ст.26 Закону).

Між тим, відповідно до вимог ст.54 «Про виконавче провадження», стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Крім того, стягнення на заставлене майно боржника не цей предмет не бути звернено для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, оскільки вартість предмета застави не перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З огляду на зазначене суд погоджується з доводами позивача, що в даному випадку право застави у «ПриватБанку» виникло 14.09.2006р., а постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження була винесена у 22.02.2013р., тобто пізніше ніж було укладено договір застави, а відтак державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями.

У відповідності до ч.2 ст.586 Цивільного кодексу України, предмет застави заборонено відчужувати, передавати в користування іншим особам, або іншим чином розпоряджатися ним без згоди заставодержателя.

Крім цього, право заставодержателя на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту передбачено ст.54 Закону «Про виконавче провадження».

Отже, ПAT «Приватбанк», як заставодержатель, має право на першочергове задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, оскільки транспортний засіб придбаний за кредитні кошти Банку- позивача по справі.

Враховуючи наведене, суд вважає позов підставним, який підлягає до задоволенню.

Суд також вважає, що судові витрати по справі, які поніс позивач, слід стягнути з відповідачки, оскільки відповідно до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В даному випадку відповідно до платіжних доручень від 16.06.2015р. /а.с.1/ позивач сплатив 243,60 грн. судового збору.

На підставі викладеного, відповідно до вимог ст.ст.16,572,586 ЦК України, ст.ст.54,59 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.1,19 Закону України «Про заставу», ст.ст.14,24,26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та керуючись вимогами ст.ст.3,10,11,60,61 ч.3,212-213,215,224-226 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, Відділу ДВС Виноградівського районного управління юстиції про звільнення майна з-під арешту - задоволити повністю.

Звільнити з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Винограадівського відділу ДВС ОСОБА_4 №36619379 від 22.02.2013р. на заставлене майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2, а саме: автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2006 р.в., кузов №Y6D693, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Заборонити Органам Державної Виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням ПАТ КБ "ПриватБанк" прав заставодержателя, щодо майна, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2, а саме: автомобіль марки «ВАЗ 21099», 2006 р.в., кузов №Y6D693, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_2, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН- НОМЕР_2) на користь позивача судові витрати в розмірі 243,60 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Виноградівським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Закарпатської області протягом 10-ти днів з дня його винесення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

ГоловуючийОСОБА_5