справа № 243/2761/15-ц
провадження № 2/243/1581/2015
15 липня 2015 року м. Словянськ
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючої судді Ільяшевич О.В.,
при секретарі Мороз К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Словянської міської ради, про стягнення пені та надання дозволу на виїзд з України дитини без згоди та супроводу другим з батьків,
До судового засідання позивачка та її представник ОСОБА_4 не зявилися, подали до суду заяви про слухання справи у їх відсутності, позов підтримали, проти вирішення справи у заочному порядку не заперечили.
Відповідач ОСОБА_2 в призначений час в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у її відсутності не подавав.
Представник третьої особи Органу опіки та піклування Словянської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, відповідно до якої просив розглянути справу без його участі, рішення просив винести на розсуд суду.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2014 року, шлюб між сторонами розірваний .(а.с.10)
Згідно свідоцтва про народження дитини ОСОБА_3, Серії І-НО №091698, батьками зазначені: ОСОБА_2 та ОСОБА_5(а.с.6);
Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-НО, № 030674, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвали шлюб, про що внесений актовий запис № 82 від 22 лютого 2006 року(а.с.8)
Згідно із свідоцтвом про шлюб серії І-НО, № 298218, ОСОБА_5 уклала шлюб із ОСОБА_6, де їй присвоєно прізвище «Половинко»(а.с.7).
У відповідності до копії виконавчого листа, на підставі рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 17 лютого 2005 року, з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки заробітку(доходу) відповідача(а.с.12);
У відповідності до довідки про склад сімї № 93/01-2 від 18 лютого 2015 року та даних паспорта ОСОБА_1, дитина ОСОБА_3 проживає разом із бабусею ОСОБА_7 та матірю ОСОБА_1 (а.с.11,16 ).
Позивачем зроблений розрахунок пені, який перевірений судом(а.с.17-18).
При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідач в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача.
При вирішенні питання про можливість надати позивачу дозвіл на вивезення дитини до досягнення нею шістнадцятирічного віку суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 33 Конституції України, Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.
Приписами ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.
Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідченої копії, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину.
Відповідно до статті 10 «Конвенції про права дитини» прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної асамблеї від 20 листопада 1989 року, держави-сторони поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну.
За змістом Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок, затвердженої Постановою Верховної Ради № 475-XIV від 05 березня 1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок.
Статтею 3 «Конвенції про права дитини» встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.
Частиною 2 статті 150 СК України закріплено обов'язок батьків щодо піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач приймає участь у вихованні дитини та має намір влаштувати дитині відпочинок.
Через немотивоване ухилення відповідача від надання дозволу на оформлення документів для виїзду за кордон та надання дозволу на виїзд дитини за кордон, позивач не може отримати дозвіл на виїзд їх неповнолітньої дитини у її супроводі за межі України з метою оздоровлення та відпочинку дитини.
Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди відповідача є обґрунтованими та в силу п.3 ч.3 ст.313 ЦК України підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки виїзд неповнолітнього ОСОБА_3В, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України з метою оздоровлення та
встановлено,щопривиникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів маєправонастягненнянеустойки(пені)урозміріодноговідсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. організації відпочинку відповідає інтересам дитини.
Приписами ст. 196 СК України встановлено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім.
У відповідності до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, передбачена ст. 196 СК ( 2947-14 ) відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК ( 2947-14 ) умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.передбачених ст. 197 СК ( 2947-14 ) умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.
У відповідності до встановлених у судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання дитини за рішенням суду від 17 лютого 2005 року, однак як встановлено в судовому засіданні та підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах, у відповідача є заборгованість по аліментам, та він сплачував аліменти нерегулярно, із затримками (а.с.13-15).
Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача, також, підлягає стягненню сума судового збору, сплачена при подачі позовної заяви до суду у сумі 487 грн. 20 коп.
Керуючись ст.. 196 СК України, п.2 Декларації прав дитини, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, ст.ст. 11,16, 313 ЦК України, ст.ст. 141, 150 СК України, ст.ст. 10, 11, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-
Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, дозвіл на тимчасовий вивіз за межі України неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН 361210510, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_1, судовий збір в сумі 487( чотириста вісімсот сім) грн. 20 коп..
До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області (Розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 33/0/38/-15 від 21 травня 2015 року «Про відновлення роботи Апеляційного суду Донецької області) через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Головуючасуддя: ОСОБА_8