Справа № 466/5932/13 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/5381/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю позивача ОСОБА_3 і його представника - адвоката Пигель Л.І.; відповідачки ОСОБА_5 і її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору дарування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Львові, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_5, та визнання за ним права власності на 1/16 частину зазначеного житлового будинку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він разом із матір'ю ОСОБА_7 та сестрою ОСОБА_5 фактично прийняли після смерті батька ОСОБА_8 спадщину у вигляді його частки у спірному будинку. На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17 жовтня 1985 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, остання придбала 1/4 частину спірного житлового будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер. Відповідно до договору дарування від 27 березня 1992 року ОСОБА_7 подарувала 1/4 частину спірного житлового будинку разом з відповідною частиною належних до нього господарських будівель ОСОБА_5 Позивач зазначав, що про існування оспорюваного договору йому стало відомо випадково, при черговій сварці із відповідачем ОСОБА_5 (а.с. 1-3).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано частково недійсним договір дарування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Львові, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 27 березня 1992 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно: 1/16 частину житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Львові (а.с. 91-93).

Дане рішення оскаржила відповідачка ОСОБА_5

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що оскільки правовідносини, з приводу яких виник спір, існували до набрання чинності ЦК України 2003 року, то при розгляді даної справи необхідно було керуватися положеннями Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та КпШС України.

Вважає, що твердження позивача про відсутність законних підстав для посвідчення договору дарування є надуманими та необґрунтованими (а.с. 95-97).

Справа судами розглядалася неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року було скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 147-148).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.22 КпШС УРСР, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Згідно із ст. 524 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. У відповідності до вимог ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР).

За змістом ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що 17 жовтня 1985 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 (яка перебувала в шлюбі з ОСОБА_8.) було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого остання придбала 1/4 частину спірного житлового будинку (а.с. 11-13).

Таким чином, виходячи зі змісту норми вище згаданої ст. 22 КпШС УРСР, ОСОБА_8 (батькові сторін даного спору) стала належати 1/8 частина спірного житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 рокупомер ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим Червоноармійським відділом ЗАГС м. Львова (а.с. 35).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається відповідачкою, що позивач проживав та був зареєстрованим за адресою спірного жилого будинку, а відтак фактично прийняв спадщину після смерті спадкодавця - батька сторін спору.

За вище наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, які діяли на час виникнення цих спірних правовідносин, а саме: положення ст. 22 КпШС УРСР в редакції 1963 року - щодо спільної сумісної власності подружжя батьків сторін на придбану ними у 1985 році 1/4 частину спірного житлового будинку, та ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, відповідно до якої вважається, що спадкоємець прийняв спадщину після смерті батька оскільки він вступив в управління або володіння спадковим майном, а доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд ніби-то до спірних правовідносини застосував норми матеріального права, які встановлені ЦК України 2003 року, не відповідають фактичним обставинам справи та є надуманими.

Незважаючи на те, що після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на належну йому 1/8 частину спірного житлового будинку, спадкоємцями якої були дружина та діти згаданого спадкодавця, 27 березня 1992 року ОСОБА_7 подарувала 1/4 частину спірного жилого будинку разом з відповідною частиною належних до нього господарських будівель відповідачці ОСОБА_5 (а.с. 9-10).

Статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ст. 60 ЦК УРСР, недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

Як вбачається з доводів позовної заяви, позивач визнає, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_2 року) спадкоємцями належною покійному 1/8 частини будинку стали дружина покійного та діти спадкодавця (сторони спору) у рівних частках, оскільки такі на час відкриття спадщини проживали у цьому будинку та були зареєстрованим у ньому, а відтак фактично прийняли спадщину після смерті спадкодавця.

За вище наведених обставин частка кожного з вище згаданих спадкоємців (дружини та дітей спадкодавця) становить 1/24 частину спірного будинку, а відтак ОСОБА_7 не вправі була відчужувати по договору дарування від 27 березня 1992 року 1/24 частину цього будинку, яку успадкував позивач ОСОБА_3, а тому згаданий договір дарування підлягає визнанню недійсним саме в частині дарування цієї 1/24 частини спірного будинку, право власності на яку слід визнати за позивачем.

З урахуванням вище наведеного, оскаржуване рішення підлягає відповідним змінам, які слід внести в оскаржуване рішення шляхом викладення його резолютивної частини у новій редакції.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.3, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 частково задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2014 року змінити, виклавши перших три абзаци його резолютивної частини у наступній редакції:

„Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати Договір дарування 1/4 частини жилого будинку АДРЕСА_2 який було укладено 27 березня 1992 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, частково недійсним, а саме - у частині дарування його 1/24 частки.

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_8 на 1/24 частку жилого будинку АДРЕСА_1

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: