Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 319/1376/14-ц Головуючий у 1-й інстанції: Скляр С.Ю.
Провадження № 22-ц/778/3714/15 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 06 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-Січ» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, компенсації втрати частини доходу, компенсації за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, компенсації за час затримки у призначенні пенсії та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначала, що 11 липня 2005 року її було звільнено з роботи з посади директора Куйбишевської філії ВАТ СК «Оранта-Січ» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, але при цьому відповідач не здійснив повного розрахунку при звільненні за період з 01.10.2004р. по 11.07.2005р., а тому на підставі ст. 117 КЗпП України повинен сплатити середній заробіток за час затримки виплати заробітної плата при звільненні по день фактичного розрахунку.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2004 року її було поновлено на роботі на посаді директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» з 18 грудня 2002 року та стягнуто з ВАТ «СК «Оранта-Січ» на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 6 019 грн. Ці грошові кошти позивач отримала.

З дня прийняття рішення (01.10.2004р.) по 01.05.2005р. позивач виходила на роботу, проте, її до виконання обов'язків не допускали та заробітна плата їй не нараховувалася та не виплачена до теперішнього часу. Лише протягом останніх трьох місяців вона отримала грошові кошти в розмірі 1 670,63 грн. Таким чином, за період з 01.10.2004р. по 01.05.2005р. протягом семі місяців мав місце вимушений прогул з вини відповідача, адже ним не виконувалося рішення суду. Розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу згідно наданого позивачем розрахунку становить 2 852,24 грн.

ОСОБА_3 також вважає необхідним стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів за порушення строків виплати заробітної плати, яка за наведеним позивачем розрахунком складає 3 616,64 грн.

Крім цього, були порушені строки розрахунку при звільненні. Днем фактичного розрахунку позивач вважає 17.12.2014р., так як в цей день вона звернулася до суду з вимогою про стягнення невиплаченої заробітної плати. Отже, за час затримки розрахунку при звільненні з відповідача підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 46 219,18 грн.

Зазначені порушення норм трудового законодавства завдали позивачу моральних страждань, розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 визначено у сумі 20 000 грн., що, на її думку, є співмірним із заподіяною шкодою.

Крім того, відповідач протягом червня-серпня 2014 року зволікав із видачею ОСОБА_3 довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, чим перешкодив їй вчасно вийти на пенсію, а тому повинен компенсувати суму пенсії, яка нею не була отримана вчасно, у загальному розмірі 2 728,65 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь: середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2 852,24 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати - 3 616,64 грн.; середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку - 46 219,18 грн.; в рахунок відшкодування моральної шкоди - 20 000 грн.; грошові кошти за перешкоджання у виході на пенсію - 2 728,65 грн.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 06 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: "Про оплату праці", "Про індексацію грошових доходів населення", "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати"; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

За положеннями ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За нормами ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За положеннями ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Положеннями статті 34 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

За положеннями ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Крім того, згідно роз'яснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", стосовно до правил ст. 24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Судове рішення, яке набрало законної сили є обов'язковим до виконання на всій території України, а його невиконання тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 14 ЦПК України ).

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч. 1 ст. 233 КЗпП України).

За рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом голови правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» № 74-Л від 18 грудня 2002 року ОСОБА_3 було звільнено з посади директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання робітником без поважних причин покладених на нього обов'язків.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2004 року ОСОБА_3 поновлено на посаді директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» з 18 грудня 2002 року. Стягнуто з ВАТ «СК «Оранта-Січ» на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 6 019 грн., а також компенсацію за спричинену шкоду в сумі 15 000 грн. (т. 1, а.с. 35-37).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 06 травня 2008 року рішення Розівського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2004 року в частині стягнення відшкодування моральної шкоди змінено. Стягнуто з ВАТ «СК «Оранта-Січ» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. Решту рішення залишено без змін (т. 1, а.с. 198-199).

Наказом заступника голови правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» № 35-Л від 04 жовтня 2004 року (наступний робочий день після ухвалення рішення судом першої інстанції) скасовано наказ № 74-Л від 18 грудня 2002 року про звільнення ОСОБА_3, поновлено її на посаді директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ», для прийому справ ОСОБА_3 створена комісія (т. 1, а.с. 64).

Тобто, відповідач виконав судове рішення про поновлення ОСОБА_3 на роботі наступного робочого дня після ухвалення рішення судом першої інстанції.

В подальшому у разі неявки робітника на роботу без поважних причин, роботодавець має вирішувати питання про наслідки такої неявки відповідно до трудового законодавства.

ОСОБА_3 була ознайомлена із вищевказаним наказом про поновлення на роботі 12 жовтня 2004 року (т. 1, а.с. 64).

Рішенням правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» від 12 жовтня 2004 року № 8/50 від 12.10.2004р. «Про організацію роботи директора філії Куйбишевського району ОСОБА_3.» для позивача були встановлені умови роботи директора Куйбишевської філії (т. 1, а.с. 131).

Проте, позивач до виконання обов'язків директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» не приступила, на робочому місці не з'явилася.

Відповідно до акту прийому-передачі документів, що складений комісією ВАТ «СК «Оранта-Січ» 21 жовтня 2004 року, ОСОБА_3 відмовилась від прийняття документів згідно переліку, оскільки вони були надані у неповному обсязі (т. 1, а.с. 101-102).

Позивач зверталася із заявами про перешкоджання їй у доступі до робочого кабінету: у жовтні 2014р. - до начальника Куйбишевського РО УМВС України; у жовтні 2014р., травні 2015р. - до голови правління ВАТ «СК «Оранта-Січ»; у січні 2005р. - до прокурора Куйбишевського району; у жовтні 2004р., березні-травні 2015р. - до Міністерства юстиції України (т. 1, а.с. 93, 95, 108-114, 137, 138, 141, 146, 147, 158, 160, 162, 165-166, 171-184).

Наказом голови правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» № 101 від 07 грудня 2004 року, у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не приступила до роботи з часу поновлення її на роботі судом, виконання обов'язків директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» було покладено на ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 65).

11 травня 2005 року головою правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» було видано наказ № 51 про вступ на посаду директора філії Куйбишевського району ВАТ «СК «Оранта-Січ» ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 66), відповідну виконавчу дію вчинено в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-339, виданого 01 жовтня 2004 року Розівським районним судом Запорізької області, про поновлення ОСОБА_3 на роботі (т. 1, а.с. 200).

Тобто, позивач з часу її поновлення на роботі 01.10.2004р. та до 12.05.2005р. не виконувала роботу, передбачену трудовим договором, відповідно, заробітна плата їй за цей період не нараховувалася. Після отримання наказу № 51 від 11 травня 2005 року ОСОБА_3 приступила до роботи, нарахування заробітної плати почалося з 12.05.2005р., що вбачається з актів від 06.10.2004р., 12.10.2004р., 21.10.2004р., доповідних від 07.10.2004р., 13.10.2004р., 21.10.2004р., довідки про доходи (т. 1, а.с. 67, 68, 69, 74, 75, 76, 144, 148, 149, 150-151, 193).

Наказом заступника голови правління ВАТ «СК «Оранта-Січ» № 23-Л від 11 липня 2005 року ОСОБА_3 було звільнено з посади директора Куйбишевської філії ВАТ «СК «Оранта-Січ» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін (т. 1, а.с. 8).

Як зазначила ОСОБА_3, про порушення свого права вона дізналась лише у липні 2014 року у зв'язку із отриманням від відповідача довідки про нарахування заробітної плати. Разом із тим, вона наполягала на тому, що протягом жовтня-грудня 2004 року з'являлася на роботу, проте заробітна плата їй бухгалтером на нараховувалась та не видавалась. Зазначені обставини щодо не нарахування та не отримання позивачем заробітної плати також підтверджуються довідкою про доходи за 2004 рік, яку ОСОБА_3 отримала у січні 2005 року та надала до матеріалів справи (т. 1, а.с. 142-145).

Отже, при розгляді справи наявності заборгованості перед позивачем по заробітній платі та іншим виплатам не встановлено, представник відповідача також категорично заперечує наявність такої заборгованості, невчасного виконання ВАТ «СК «Оранта-Січ» рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на роботі також не встановлено. Крім того, при звільненні позивача спору між сторонами по справі щодо належних ОСОБА_3 сум не було. Таким чином, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду задоволенню не підлягають, як і вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, моральної шкоди, які є похідними.

Крім того, з матеріалів справи та з пояснень позивача встановлено, що з заявою про призначення пенсії вона звернулася до органу Пенсійного фонду 22 серпня 2014 року (а.с. 12). Причиною затримки звернення із цією заявою, на думку позивача, стало те, що відповідач протягом червня-серпня 2014 року зволікав із видачею довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, чим перешкодив їй вчасно вийти на пенсію.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку (ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошових коштів за перешкоджання у виході на пенсію за період з 01 червня 2014 року до 22 серпня 2014 року, суд обґрунтовано виходив із того, що неподання разом із заявою про призначення пенсії довідки про заробітну плату для обчислення пенсії не є підставою для відмови у прийнятті такої заяви територіальним органом Пенсійного Фонду України, отже, не може свідчити про порушення права позивача. Подання з часом довідки про заробітну плату для обчислення пенсії може бути підставою для перерахунку призначеної пенсії.

Доводи апеляційної скарги про те, що суддею помилково застосовано рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, адже існує інше рішення № 9-рп/2012 від 15 жовтня 2013 року, за яким в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем, не спростовують висновків суду. Адже вказані вимоги є похідними від вимоги стягнення заборгованості перед позивачем по заробітній платі та іншим виплатам, а наявності такої заборгованості не встановлено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не досліджені документальні докази завдання позивачу моральної шкоди не є підставою для скасування рішення суду, оскільки ці вимоги також є похідними, та в разі відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості перед позивачем по заробітній платі та іншим виплатам задоволенню не підлягають.

Посилання у скарзі на те, що позивачу була призначена пенсія не за віком, а достроково, не спростовують правильність висновків суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення грошових коштів за перешкоджання у виході на пенсію. Обставини, на які посилається ОСОБА_3 в обґрунтування зазначених доводів, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Інші викладені у апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, фактично зводяться до повторного обґрунтування позовних вимог.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 06 квітня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: