Справа № 308/6069/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

17 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Павліченка С.В.,

суддів: Бондаренка Ю.О., Собослой Г.Г.,

при секретарі Шимон М.В., з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3, відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгород реєстраційної служби Ужгородського МУЮ, про визнання батьківства, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до свідоцтва про її народження, її батьками значяться: батько - ОСОБА_5, мати - ОСОБА_6. Проте, позивач зазначає, що все своє життя вона знала, що запис щодо її батька є лише формальним, оскільки її справжнім батьком є ОСОБА_1, який визнавав себе батьком позивача, піклувався про неї та утримував її, у той час як ОСОБА_5 навіть і не здогадувався про її існування. Як вказує позивач, відповідач обіцяв подати до органу реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання себе її батьком, однак, зазначеного не зробив, а останнім часом категорично відмовляється від батьківства щодо позивача, добровільно вирішити спір не бажає, у звязку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом, у відповідності до якого просить суд за результатом проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи встановити факт батьківства відповідача щодо позивача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав для відмови у позові передбачених чинним законодавством відсутні.

Належно повідомлені сторони та їх представники у судове засідання суду апеляційної інстанції не зявилися, і про причини неявки не повідомили, та у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, яка просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді даної справи були встановлені наступні обставини.

02.02.1985 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Зі змісту ухвал апеляційного суду Закарпатської області від 06.02.2015 року та рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.07.2014 року вбачається, що у березні місяці 1987 року ОСОБА_6 познайомилась з ОСОБА_1, а з квітня місяця 1987 року вони почали проживати разом, перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. У кінці 1988 року ОСОБА_6 подала позов про розірвання шлюбу, в якому на той час перебувала. Рішенням суду від 19.12.1988 року шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано. У березні 1990 року, ОСОБА_6 стало відомо, що ОСОБА_1 потайки 24.09.1988 року одружився з іншою жінкою. У звязку із зрадою, стосунки між сторонами припинилися.

Встановлено, що 04.10.1990 року народилась ОСОБА_7, відповідно до свідоцтв про народження якої батьком дитини зазначено: ОСОБА_5, а матірю: ОСОБА_6.

При розгляді справи судом першої інстанції, позивач вказувала на те, що зазначений актовий запис про її батька є лише формальним, оскільки її справжнім батьком є ОСОБА_1. Підтверджуючи зазначене вона надала суду особову картку ОСОБА_8 та автобіографію, згідно якої останній вказував, що ОСОБА_4 є його дитиною, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.09.2009 року, згідно якого ОСОБА_1 ствердив про наявність в нього на утриманні двох доньок від шлюбу з ОСОБА_3, а також фотознімки на яких вона зображена разом з відповідачем та своєю матірю.

З матеріалів справи вбачається, що з 24.09.1988 року по 03.07.1995 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9.

Відповідно до вищезазначених судових рішень та матеріалів справи, у березні 1994 року ОСОБА_1 повернувся до ОСОБА_6, розкаювався, вона його пробачила і вони знову почали жити разом в найманому житлі.

Як достовірно встановлено судом, 09.10.1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, було укладено шлюб, прізвище дружини після одруження: ОСОБА_1.

У ході розгляду справи судом першої інстнції була допитана свідок ОСОБА_10, яка показала, що вона, будучи хресною матірю позивача та кумою її матері, знає ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 1988 року, бачила їх постійно - вони були її сусідами. Зазначила, що також вона бачила, як відповідач забирав матір позивача з пологового будинку та привозив додому з дитиною, однак, на хрестинах доньки відповідач не був присутнім. Окрім того, показала, що за час коли матір позивача була з відповідачем у відносинах, ОСОБА_5 вона не бачила.

Допитана у ході судового розгляду свідок ОСОБА_11 показала, що у 1987 році її сестра - матір позивача, познайомила її з ОСОБА_1, з яким ОСОБА_3 жили разом. Вказала, що у 1990 році ОСОБА_3 завагітніла, а ОСОБА_1 визнавав дитину своєю. За час перебування матері позивача у пологовому будинку, відповідач допомагав їй по господарству та дбав про неї, однак, в 1991 році він зник. Показала, що у 1994 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відновили свої відносини та продовжували проживати разом, та у 1997 році одружились. Зазначила, що в сімї відповідач та позивач називали один одного батьком та донькою.

21.05.2002 року у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилась дитина: ОСОБА_3 Лівія Володимирівна.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.11.2004 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх доньки ОСОБА_1 Лівії Володимирівни.

16.01.2008 року органом державної реєстрації актів цивільного стану видано свідоцтво про зміну імені, відповідно до якого ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, змінила імя на ОСОБА_4.

27.05.2008 року ОСОБА_1 надав своєї згоди для відкриття та отримання візи для поїздок за кордон його доньки ОСОБА_4.

Згідно матеріалів справи вбачається, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської від 14.03.2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, вирішено доньку Лівію залишити на проживання при матері.

Як вбачається з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.09.2013 року, яке набрало законної сили 24.09.2013 року, ухваленого за результатами розгляду цивільної справи № 308/9890/13-ц, задоволено уточнену позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3, за участю третьої особи: ВДРАЦС Ужгородського МРУЮ Закарпатської області, про оспорювання батьківства та встановлено, що ОСОБА_5 не є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та виключено запис відносно нього як батька з актового запису про народження дитини.

Однак, у звязку з тим, що ОСОБА_1 не визнає факту свого батьківства по відношенню до ОСОБА_4, позивач і звернулась до суду з даним позовом про встановлення батьківства.

Оцінюючи вищенаведене, суд прийшов до наступних висновків, які на думку судової колегії, є правильними та не підлягають сумнівам.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 визначено, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 01 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Статтею 53 КпШС України встановлено, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на відомості особової картки ОСОБА_8 та автобіографії, згідно якої останній вказував, що ОСОБА_4 є його дитиною, а також на текст рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.09.2009 року, згідно якого ОСОБА_1 ствердив про наявність в нього на утриманні двох доньок від шлюбу з ОСОБА_3.

Відповідач на його представник у ході судового розгляду справи вказала, що вказані докази, на які посилаються позивач, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.09.2009 року було отримано позивачем неправомірно, а походження особової картки ОСОБА_8 та його автобіографії не зрозуміле, оскільки не можливо встановити за яких обставин, коли і ким такі заповнювались, так як вони не містять підпису відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 59 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Оскільки, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.09.2009 року не посвідчено належним чином, а джерело надходження особової картки ОСОБА_8 та його автобіографії невідоме, суд не приймає такі до уваги, як докази.

На підтвердження наявності обставин, які підтверджують визнання відповідачем батьківства, позивач вказує, що згідно заяви від 27.05.2008 року ОСОБА_1, при наданні своєї згоди для відкриття та отримання візи для поїздок за кордон його доньки, зазначив, що ОСОБА_4 є його дитиною та зобовязався нести всі матеріальні витрати, повязані з перебуванням дитини за кордоном.

Крім того, позивач вказує, що за договором від 18.11.1994 року, відповідач зобовязувався утримувати найману ними житлову площу в якій мають право проживати: ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_7 та ОСОБА_1, що, на переконання позивача свідчить про наявность обставин, які підтверджують утримання відповідачем позивача.

Відповідач вказує, що надання ним своєї згоди для відкриття та отримання візи для поїздок дитини за кордон було зумовлено тим, що він з метою фінансового підкріплення і допомоги, в оформленні візових документів, необхідних для виїзду дитини за межі території України, пішов на цей вчинок, як людина, яка виховувала позивача протягом 7 років, у той час як ОСОБА_5 відмовлявся це зробити.

Щодо посилань позивача на договір від 18.11.1994 року, як на підставу підтвердження факту утримання відповідачем дитини відповідач вказав, що зазначене не свідчить про утримання ним дитини - ОСОБА_7, так як вказані дії були зумовлені необхідністю забезпечення своєї сімї житлом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сімєю з 1994 року.

Разом з тим, встановлено, що позивач фактично росла в сімї ОСОБА_3 та ОСОБА_1, однак, відповідач не визнає свого батьківства по відношенню до позивача.

Оцінивши надані позивачем фотознімки, на яких вона зображена разом з відповідачем, суд першої інстанції прийняв до уваги, що такі свідчать про те, що позивач дійсно росла в сімї ОСОБА_3 та ОСОБА_1, що не спростовує заперечень відповідача.

Надаючи оцінки діям відповідача при оформленні заяви від 27.05.2008 року, судом вирішено, що такі були виконані ним, як прояв турботи до дитини, яку позивач виховував та про яку дбав, однак, зазначене, на переконання суду, не свідчить про визнання відповідачем свого батьківства, а є лише діями, при яких відповідач керувався внутрішніми переконаннями та розумінням побудови сімейних відносин.

Оцінюючи твердження позивача щодо утримання її відповідачем, судом встновлено, що досліджені у ході судового розгляду справи докази стверджують факт спільного проживання відповідача однією сімєю з позивачем, прийняття участі відповідача в утриманні своєї сімї, піклування про них, однак, суд не погодився із твердженнями позивача про те, що договір від 18.11.1994 року свідчить про утримання відповідачем дитини з її народження, оскільки її посилання на договір найму жилого приміщення не свідчить про утримання відповідачем ОСОБА_7, так як вказане було зумовлено необхідністю забезпечення своєї сімї житлом.

Позивач також зазначала, що факт визнання відповідачем свого батьківства стверджується тим, що відповідач та позивач з дня народження останньої проживали однією сімєю, однак, на вірне переконання суду, зазначене не свідчить про визнання ним свого батьківства по відношенню до позивача, а було зумовлено відносинами відповідача з матірю позивача.

У ході судового розгляду справи позивачем було ініційовано питання щодо проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, з метою встановлення факту батьківства відповідача щодо позивача, однак, відповідач відмовився від проведення такої.

Суд, виходячи із положень КпШС України та Конституції України, не може примусово отримати біологічні матеріали, необхідні для проведення вказаної позивачем експертизи, так як, втручання такого роду являється проявом неповаги до людської честі та гідності.

Крім того, суд першої інстанції вірно констатував, що в контексті положень КпШС України, визначальним для встановлення батьківства особи, в момент виникнення спірних правовідносин, була не експертиза встановлення біологічного походження дитини, а встановлення факту спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільного виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджували б визнання відповідачем батьківства.

Щодо доводів позивача стосовно ведення спільного господарства її матір'ю і відповідачем, місцевий суд дійшов висновку про наступне.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказує, що відповідач та її матір при народженні дитини - ОСОБА_7 перебували у фактичних шлюбних відносинах та вели спільне господарство.

Обґрунтовуючи зазначене позивач посилається на покази допитаних у ході судового розгляду справи свідків: ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які стверджували, що відповідач дійсно при народженні позивача вів з її матірю спільне господарство - за час перебування матері позивача у пологовому будинку, допомагав їй по господарству та дбав про неї, відвозив її до пологового будинку та забирав звідти з дитиною.

Відповідач заперечує вищенаведене, вказує, що він не міг фактично вести спільне господарство з матірю позивача при народженні дитини - позивача, так як він перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, від якого у них в зазначений позивачем період часу народилась дитина.

Оцінюючи покази свідків з приводу спірних правовідносин, місцевий суд прийшов до переконання, що такі не заслуговують на увагу, оскільки такі є не допустимими, з огляду на те, що зазначені особи перебувають в родинних та близьких стосунках з позивачем та її матірю, та суперечать встановленим судом обставинам.

Так, на переконання суду відповідач не міг одночасно спільно проживати, вести спільне господарство та утримувати дві сімї відразу. Згідно достовірно встановлених судом обставин, ОСОБА_1 в період вагітності матері позивача на після народження позивача, протягом 24.09.1988 року - 03.07.1995 року, перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого у них народилась дитина - ОСОБА_13, що виключає можливість одночасного спільного проживання, ведення ним спільного господарства разом з матірю позивача при народженні ОСОБА_4, та утримання ним матері позивача та її дитини, як про це вказують свідки.

Ні мати позивача, протягом періоду коли її донька була неповнолітньою, ні позивач, після досягнення свого повноліття, не ставили питання про визнання батьківства відповідача, в тому числі при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання сестри позивача з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3, до моменту виникнення майнових спорів з відповідачем. Як встановлено судом, зазначене питання виникло після виникнення вказаних спорів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, та на підставі чинного законодавства дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не здобуто переконливих доказів про те, що ОСОБА_1 до народження ОСОБА_4 визнавав батьківство майбутньої дитини, та після її народження визнавав факт свого батьківства по відношенню неї, разом з тим в ході розгляду справи не встановлено наявності обставин, передбачених ст. 53 КпШС України, необхідних для встановлення батьківства особи, отже передбачені законом підстави для задовлення вимог позивача відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області , -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді