АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4477/15 Головуючий: 1 інстанції
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Костенко Т.М., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі: ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 14 лютого 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір № 001-20702-140213 на відкриття поточного рахунку з використанням та обслуговуванням платіжної картки типу Master Card World (Кредитний договір), згідно якого останньому на умовах строковості, платності та забезпеченості для безготівкових розрахунків за товари чи послуги, зняття готівки та здійснення інших, незаборонених законом фінансових операцій, було надано кредит шляхом відкриття відновлювальної Кредитної лінії в сумі 40 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними ресурсами у розмірі 29% річних за тарифами банку на обслуговування «Кредитної картки Golf».

Банківська установа свої договірні зобовязання за Кредитним договором № 001-20702-140213 від 14.02.2013 року виконала в повному обсязі, відкривши позичальнику ОСОБА_2 поточний рахунок № 6533 для користування кредитними коштами та здійснюючи кредитування позичальника в межах установленого кредитного ліміту - 40 000,00 грн., але останній узяті на себе зобовязання належним чином не виконує та запозичені грошові кошти кредитору своєчасно не повертає, в звязку з чим станом на 21.10.2014 року утворилася значна кредитна заборгованість, загальний розмір якої становить 38 848,46 грн. та складається із заборгованості по тілу кредиту - 26 000,80 грн., простроченої заборгованості по тілу кредиту - 7 601,35 грн., а також заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами - 5 246,73 грн.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позичальник ОСОБА_2 у добровільному порядку повертати банківській установі запозичені грошові кошти не бажає, позивач - ПАТ «Дельта Банк» просив суд у примусовому порядку стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь існуючу кредитну заборгованість у зазначеному вище розмірі, а також судові витрати, понесені ним по справі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за Кредитним договором № 001-20702-140213 від 14.02.2013 року в загальній сумі 38 848,46 грн., а також 388,48 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні з позовом до суду.

В апеляційній скарзі представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ставиться питання про скасування вищевказаного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про часткове задоволення заявлених банківською установою вимог.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_3 посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що позивачем - ПАТ «Дельта Банк» не було надано жодних обєктивних доказів на підтвердження існування кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_2 саме в тій сумі, яка зазначена в розрахунку банка. Наданий позивачем розрахунок заборгованості, який підготовлений працівниками банку, є лише відображенням арифметичних розрахунків позивача і не може бути доказом безспірності розміру грошових вимог. Крім того, позивачем також не доведено фактів відкриття ним карткового рахунку позичальнику, перерахування на нього кредитних коштів, видачі йому кредитної картки та виконання інших умов договору. 20 квітня 2014 року в звязку з участю представника відповідача в іншому судовому процесі, до суду першої інстанції було подано письмове клопотання про перенесення розгляду справи, призначеного на 21 квітня 2014 року на 11 год. 30 хв., на іншу дату, проте це клопотання районним судом було проігноровано, в результаті чого сторона відповідача не мала можливості надати відповідні докази - платіжні квитанції про часткове погашення позичальником ОСОБА_2 кредитної заборгованості, а саме: 7 489,20 грн. сплачених на погашення тілу кредиту та 810,00 грн., сплачених у рахунок погашення відсотків за користування кредитними коштами, а відтак загальний розмір кредитної заборгованості відповідача ОСОБА_2 перед ПАТ «Дельта Банк» складає: 36 847,53 грн., а саме заборгованість по тілу кредиту 32 410,80 грн. (40 000,00 грн. - 7 589,20 грн.), за відсотками 4 436,73 (5 246,73 грн. - 819,00 грн.).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Задовольняючи заявлені банківською установою вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник ОСОБА_2 не виконує належним чином своїх зобовязань щодо своєчасного повернення банку запозичених кредитних коштів, унаслідок чого виникла кредитна заборгованість боржника за укладеним між сторонами Кредитним договором від 14.02.2013 року, розмір якої станом на 21 жовтня 2014 року становить 38 848,46 грн., а відтак ця заборгованість підлягає примусовому стягненню з відповідача на користь позивача.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, оскільки цей висновок ґрунтується на законі та відповідає матеріалам справи, дослідженим судом першої інстанції з дотриманням вимог діючого цивільного процесуального законодавства.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, яка як і диспозитивність, є одним із основоположних принципів цивільного судочинства.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 64 ЦПК України).

За правилами ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, які мають імперативний характер, сторони зобовязані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у статті 1054 Цивільного кодексу України.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Загальні умови виконання зобовязань передбачені ст. 526 ЦК України, згідно якої зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобовязання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. 1050 ЦК України.

Згідно з частиною 2 вказаної правової норми, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася (тобто, залишку боргу в цілому), та сплати процентів.

Як встановлено по справі, 14 лютого 2013 року між позивачем - ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір № 001-20702-140213 на відкриття поточного рахунку з використанням та обслуговуванням платіжної картки типу Master Card World (Кредитний договір), згідно якого останньому на умовах строковості, платності та забезпеченості для безготівкових розрахунків за товари чи послуги, зняття (отримання) готівки в банкоматах та здійснення інших, незаборонених законом фінансових операцій, було надано кредит шляхом відкриття відновлювальної Кредитної лінії в сумі 40 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними ресурсами у розмірі 29% річних за тарифами банку на обслуговування «Кредитної картки Golf» (а.с. 7, 8, 9, 10, 11).

За умовами зазначеного Кредитного договору та тарифів на обслуговування «Кредитної картки Golf» позичальник ОСОБА_2 зобовязався щомісяця погашати частину заборгованості за кредитом у вигляді Обовязкового мінімального платежу на погашення тіла кредиту та сплати нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

Банківська установа свої договірні зобовязання за Кредитним договором № 001-20702-140213 від 14.02.2013 року виконала в повному обсязі, відкривши позичальнику ОСОБА_2 поточний рахунок № 6533 для користування кредитними коштами та здійснюючи кредитування позичальника в межах встановленого кредитного ліміту - 40 000,00 грн., але останній узяті на себе зобовязання належним чином не виконує та запозичені грошові кошти кредитору своєчасно не повертає, а з 08.05.2014 року взагалі припинив обслуговування відкритого на його імя банківського рахунку, що підтверджується випискою по рахунку приватного клієнта ОСОБА_2 (номер основного рахунку: 6533) (а.с. 4-6).

Як вбачається з наданого позивачем - ПАТ «Дельта Банк» розрахунку, заборгованість відповідача ОСОБА_2 за Кредитним договором № 001-20702-140213 від 14.02.2013 року станом на 21.10.2014 року становить 38 848,46 грн. та складається із заборгованості по тілу кредиту - 26 000,80 грн., простроченої заборгованості по тілу кредиту - 7 601,35 грн., а також заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами - 5 246,73 грн. (а.с. 3).

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно користувався нормами матеріального права, що регулюють виниклі між сторонами спірні правовідносини, а також умовами, укладеного між ними Кредитного договору, а тому встановивши факт неналежного виконання позичальником ОСОБА_2 узятих на себе договірних зобовязань, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з останнього на користь банківської установи виниклої кредитної заборгованості в примусовому порядку.

Доводи ж апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про те, що позивач - ПАТ «Дельта Банк» не представив належних доказів на підтвердження виконання своїх зобовязань за Договором № 001-20702-140213 від 14.02.2013 року, зокрема: відкриття ним карткового рахунку позичальнику, перерахування на нього кредитних коштів, видачі йому кредитної картки та виконання інших умов договору, судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме: заявою позичальника ОСОБА_2 про надання йому кредиту на умовах указаного кредитного договору з відміткою банку про відкриття на імя останнього поточного рахунку № 6533, самим кредитним договором, підписаним сторонами, випискою по рахунку № 6533 із зазначенням усіх проведених транзакцій, та фактично визнається й не заперечується самим апелянтом, виходячи зі змісту його апеляційної скарги, та пояснень, наданих ним та іншим представником відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Безпідставними є й доводи апеляційної скарги про те, що наданий банківською установою розрахунок кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_2 є лише відображенням арифметичних дій і не може бути доказом безспірності розміру грошових вимог, заявлених позивачем, оскільки цей розрахунок кредитної заборгованості містить інформацію про всі платежі та операції зі зняття готівки, здійснені в період з 14.02.2013 року по 21.10.2014 року, співпадає з даними, наведеними у виписці по рахунку приватного клієнта ОСОБА_2 (номер основного рахунку: 6533), й будь-якими належними та допустимими доказами стороною відповідача не спростований.

Те ж саме стосується й доводів апелянта про те, що при визначенні розміру кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_2, яка підлягає стягненню з останнього на користь банківської установи, районним судом не враховано сплачених ним грошових коштів у сумі 7 589,20 грн. та 810,00 грн. на погашення цієї заборгованості, розмір якої з урахуванням цих платежів повинен становити меншу суму, ніж зазначено в судовому рішенні, оскільки обєктивних доказів на підтвердження факту здійснення позичальником ОСОБА_2 зазначених платежів матеріали цивільної справи, які були предметом дослідження районним судом, не містили й таких доказів до суду першої інстанції стороною відповідача ОСОБА_2, як те передбачено ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, представлено не було.

Твердження ж апелянта про те, що справа судом першої інстанції була розглянута 21.04.2015 року з порушенням норм процесуального права, за відсутності сторони відповідача та наявності заяви - письмового клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи на іншу дату, в звязку з неможливістю його прибуття в судове засідання, яка була районним судом була проігнорована, внаслідок чого сторона відповідача була позбавлена можливості прийняти безпосередню участь у розгляді справи та надати свої доводи і заперечення проти заявленого позову, зокрема, щодо розміру існуючої кредитної заборгованості відповідача, судова колегія також оцінює критично та відхиляє, оскільки відповідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, виключно у разі :

- неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки;

- першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час та місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Разом із тим, як вбачається з матеріалів цивільної справи, сторони по справі, в тому числі й відповідач ОСОБА_2 були належним чином та завчасно повідомлені про час та місце судового розгляду справи, призначеного районним судом на 11 год. 30 хв. 21.04.2015 року, проте відповідач ОСОБА_2 у судове засіданні не зявився й про причини своєї неявки суд не повідомив, тобто на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, його вповноважений представник ОСОБА_3 в призначене судове засідання також не зявився та напередодні (21.04.2015 року) подав до суду формальну заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, не представивши при цьому жодних обєктивних доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки в судове засідання, в звязку з чим суд першої інстанції обґрунтовано розглянув справу за відсутності відповідача та його представника, вирішивши справу по суті заявлених банком позовних вимог - стягнення кредитної заборгованості, виниклої на конкретну дату, на підставі наявних у справі доказів (а.с. 39, 40, 41).

Надані ж до суду апеляційної інстанції представником відповідача - апелянтом ОСОБА_3 квитанцію № 442907498 від 13.01.2015 року про внесення відповідачем ОСОБА_2 на рахунок № 6533 згідно Договору № 001-20702-140213 від 14.02.2013 року грошових коштів у сумі 5 000,00 грн. та виписку за операціями по тому ж рахунку за період з 01 по 31 грудня 2014 року (а.с. 104, 105), як докази часткового погашення кредитного боргу відповідача ОСОБА_2 за вказаним Кредитним договором, а відтак і зменшення суми кредитного боргу позичальника, судова колегія не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Проте, зазначені докази стороною відповідача до суду першої інстанції протягом усього часу розгляду справи районним судом не подавались, ним не досліджувались, будь-яких поважних причин, які б перешкоджали відповідачу надати ці докази до суду першої інстанції, останнім не наведено і відповідного розрахунку кредитної заборгованості відповідача ОСОБА_2, який би спростовував висновки суду першої інстанції, до апеляційного суду не представлено.

Більш того, судова колегія вважає доцільним зазначити, що з урахуванням положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України апеляційним судом апелянту ОСОБА_3 розяснювалось право на звернення до будь-якого відділення ПАТ «Дельта Банк» (в якому на теперішній час запроваджено ліквідаційну процедуру) для отримання конкретного розрахунку розміру кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_2 за Кредитним договором № 001-20702-140213 від 14.02.2013 року з урахуванням проведених ним у період грудня 2014 - січня 2015 року платежів на рахунок № 6533, із зазначенням усіх складових кредитного боргу, та реально надавалась можливість для такого звернення до банківської установи з зазначеного питання.

Однак, як пояснив у судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_3, згідно з укладеним з відповідачем ОСОБА_2 договором про надання юридичних послуг, він, апелянт, не має повноважень для безпосереднього звернення до банку, а сам відповідач ОСОБА_2, не заперечуючи наявності кредитної заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк», не висловлює бажання самостійно звертатися до банківської установи для узгодження питання щодо взаємних розрахунків та розміру існуючого кредитного боргу, в звязку з чим вищезазначені платежі, що проведені боржником після дати, на яку позивачем була розрахована сума кредитної заборгованості за Кредитним договором № 001-20702-140213 від 14.02.2013 року, за відповідним клопотанням боржника ОСОБА_2 можуть та повинні бути враховані в межах процедури виконавчого провадження при виконанні рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2015 року, ухваленого по справі.

Інші доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до часткової незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене, та керуючись ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 27, 131, 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: