Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/3435/12-ц Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 43 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Зарицької Г.В., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, за участю третьої особи ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго-Житомир» про визнання рішення незаконним та визнання права на жиле приміщення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 травня 2015 року ,-

встановила:

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 23 липня 2008 року № 537 «Про формування фонду житла для тимчасового проживання громадян» в частині віднесення квартири АДРЕСА_1 до маневрового переселенського фонду для тимчасового проживання громадян та визнати за нею право на вказане жиле приміщення.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що у 1998 році вона зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_3 вселилась у спірну квартиру на підставі розпорядження Виконавчого комітету Житомирської міської ради, однак їй не був виданий ордер на вселення та не укладений договір найму, вона більш як 14 років проживає у квартирі, вважає, що фактично уклала договір найму жилого приміщення і має право на це житло.

Однак оскаржуваним рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради квартиру безпідставно включено до маневрового фонду для тимчасового проживання громадян, тоді як вона у ній проживає, просила задовольнити позов.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд не взяв до уваги ті обставини, що позивач не погіршувала свої житлові умови, оскільки питання про зняття її із квартирного обліку через погіршення житлових умов з 1998 року не вирішувалось. Крім того, виконавчий комітет Житомирської міської ради в 2007 році свідомо порушив права позивача, не видавши їх ордер на поселення у спірне помешкання. Також судом не взято до уваги, що відповідач, маючи відомості, що спірне житло не є вільним, в порушення вимог Закону, прийняв рішення про віднесення даної квартири до тимчасового переселенського (маневреного) фонду. Вважає, що вона набула право на користування спірним помешканням, оскільки відкрито, безперервно володіє та користується даною квартирою з 1998 року, постійно проживаючи в ній та сплачуючи за житлового комунальні послуги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

У справі встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 23 липня 2008 року № 537 кімнату 116 в будинку 57 по вул. Вітрука у м. Житомирі включено до фонду житла для тимчасового проживання громадян (а.с. 10-11).

Правовий статус та порядок надання житлових приміщень, які відносяться до фонду житла для тимчасового проживання громадян, визначається ст.ст. 132-1, 132-2 ЖК Української РСР та постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 422 «Про затвердження порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання».

Згідно з п. п. 3,15,16 вказаного Порядку, житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій: громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення; біженцям, які набули цього статусу відповідно до Закону України «Про біженців» та громадянам, які вимушені залишити житлові приміщення внаслідок його аварійного стану, стихійного лиха або з інших підстав, які загрожують стану та безпеці відповідного приміщення.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, Київська і Севастопольська міськдержадміністрації видають громадянинові ордер на вселення в житлове приміщення.

Під час видачі ордера на житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання між власником житлового фонду або уповноваженою ним особою та громадянином, якому надається в користування зазначене житло, укладається договір найму житлового приміщення установленого зразка. Форма договору встановлюється Держжитлокомунгоспом.

Ордер та договір найму є підставою для вселення в житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання і для користування таким житлом на договірних умовах. Строк проживання відлічується з дати підписання договору найму.

Відповідно до ч.4 ст. 132-2 ЖК Української РСР та п.5 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності їх набути альтернативне місце проживання.

У разі неспроможності змінити місце проживання громадянин повинен за місяць до закінчення строку договору найму житлового приміщення звернутися до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, Київської і Севастопольської міськдержадміністрації із заявою про продовження цього строку (п. 23 Порядку).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що спірне жиле приміщення було надано позивачу тимчасово, а не у порядку поліпшення житлових умов із підстав, передбачених ст.34 ЖК УРСР, тому у позивача не виникло права на це житло в такому порядку.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстрації знялася у 1998 році.

На підставі листа відповідача виконкому Житомирської міськради від 21.03.2007р. № 25/ІІ-1205, позивачу ОСОБА_2, як виняток, було надано дозвіл на тимчасове проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2 терміном на один рік до вирішення питання в судовому порядку з обов'язковою оплатою за житлово-комунальні послуги.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що ордер на жиле приміщення відповідно до ст.58 ЖК України, позивач не отримувала, відмову у видачі ордеру у судовому порядку щодо ненадання ордеру не оскаржувала. Рішення про надання спірного житла позивачу у встановленому законом порядку виконком Житомирської міськради не приймав.

Відповідно до листа Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 20 серпня 2012 року № 25/ІІ-5143-2 ОСОБА_2 відмовлено в отриманні ордера на спірне жиле приміщення у зв'язку з тим, що остання не відноситься до окремих категорій громадян, перелік яких визначений п.3 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання та є вичерпним. Крім того, вищевказаним листом було повідомлено заявника ОСОБА_2М про необхідність подання певних документів, необхідних для розгляду питання про продовження терміну проживання у спірній кімнаті, оскільки житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам на строк до одного року з можливістю продовження цього строку.

За приписами п. 4 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання громадяни, яким надане житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ такого приміщення, здавати його в піднайм або вселяти до нього інших громадян.

Забезпечення осіб житлом на постійній основі як таких, що потребують поліпшення житлових умов, за рахунок житла із фонду для тимчасового проживання не здійснюється.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач право на постійне проживання у спірному приміщенні не набула.

Посилання апелянта на ті обставини, що вона з сімєю з дозволу виконавчого комітету Житомирської міської ради заселилась в спірну квартиру, де і проживає по теперішній час, сплачуючи за житлово-комунальні послуги, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки позивач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не набула права на постійне користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2, незалежно від тривалості проживання у ній та оплати за житлово-комунальні послуги.

Також безпідставним визнаються доводи апеляційної скарги в тій частині, що остання у відповідно до ст. 344 ЦК України набула право власності на спірне помешкання за набувальною давністю через те, що добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, оскільки позов з вищевказаних підстав до суду першої інстанції не предявлявся і даними обставинами, позивач свої вимоги не обґрунтовувала.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді