Справа № 191/5084/14-ц
Провадження № 2/191/275/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Порошиної О.О.

при секретарі Бутенко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати за час затримання розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом про стягнення боргу по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати за час затримання розрахунку, який в ході судового розгляду уточнив, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що з вересня 2011 року по грудень 2013 року він працював на посаді майстра зі збирання металопластикових вікон у приватного підприємця ОСОБА_2, який займався виготовленням металопластикових вікон. Офіс ОСОБА_2 знаходився і знаходиться в даний час в приміщенні друкарні за адресою: м.Синельникове, вул.Виконкомівська,22.

При працевлаштуванні до ОСОБА_2 він віддав йому свою трудову книжку і в подальшому він був впевнений, що він прийнятий на роботу у встановленому законом порядку, але відповідач будучи фізичною особою-підприємцем суб»єктом підприємницької діяльності та здійснюючи свою підприємницьку діяльність виконуючи адміністративно-розпорядчі та організаційно-господарські функції щодо управління підприємством, діючи умисно, вчинив грубе порушення законодавства про працю.

Факт вини відповідача підтверджується вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.10.2014 року справа №191/3635/14-к, яким визнано виним ОСОБА_2 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.12 КК України.

Згідно зі ст.117 КЗпП України : «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сумм у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток, за весь час затримки по день фактичного розрахунку».

Заробітну плату йому не сплачено з вересня 2011 року по 6 грудня 2013 року. Заробітна плата з преміальними складала 3500 грн. Отож на день його звільнення загальний борг по заробітку відповідача перед ним склав 95308 грн.

Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено порядок нарахування компенсації за затримку розрахунку з працівником.

Згідно п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чиним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (година) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чиним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Провівши розрахунок суми компенсації з відповідача на користь позивача за затримку у виплаті розрахунку роботодавця з працівником при звільненні було визначено середньоденний заробіток позивача.

Середньоденна заробітна плата позивача за останні відпрацьовані два місяці роботи (жовтень та листопад 2013 року) становить 159 грн.10 коп. (кількість робочих днів у жовтні 2013 року 23, кількість робочих днів у листопаді 2013 року 21, загальна кількість робочих днів за два місяці 44).Сума заробітної плати за жовтень та листопад 2013 року становить 7000 грн. 7000:44=159 грн.10 коп.

Згідно висновків, викладених у Правовій позиції до Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 липня 2013 року, відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сумм у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організвція повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Станом на дев»яте квітня 2015 року кількість робочих днів, що минули з дня звільнення позивача (6 грудня 2013 року) становить 335 робочих днів.

Відтак, станом на 09.04.2015 року сума, що підлягає стягненню з відповідача на затримку розрахунку при звільненні Позивача становить 53 298 грн.50 коп. (335*159,10).

Просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість по не виплаченій заробітній платі у розмірі 95.308 грн. (дев»яносто п»ять тисяч триста вісім), а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 6 грудня 2013 року по 09 квітня 2015 року в розмірі 53298 грн.50 коп. Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі на суму 95308грн. Допустити до негайного виконання. Стягнути з відповідача судовий збір на користь держави.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Додав, що його трудова книжка, яка весь час знаходилась у ОСОБА_2 залишилась взагалі не заповненою.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просив відмовити позивачу в задоволенні його вимог повністю, так як підприємство було започатковано не лише ним, а також і братами Морозовими. Однак, оформили відповідні документи на нього, як на фізичну особу-підприємця, так як вважали, що інше оформлення, так як того вимагає законодавство, буде їм коштувати чималу суму. Суму заробітної плати вони не обумовлювали. Працювали по принципу скільки зароблять, скільки й отримають. Дохід ділили на трьох вищезазначених осіб. Потім в них з»явилась на підприємстві ще одна особа ОСОБА_4, яка просто отримувала ставку. Суми заробітної плати, які кожний з трьох осіб отримували, вони вкладали в розвиток їх спільного підприємства. Суми вкладу ніде не фіксувались. В рахунок заробітної плати вони брали кошти кожний на власні потреби, однак коли він дізнався, що брати ОСОБА_1 зловживають такими виборками він їм сказав, що не хоче з ними співпрацювати. На підприємстві велась книга обліку витрат та прибутків підприємства, однак то були лише чорнові записи.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що працювала у відповідача деякий час не офіційно, спочатку просто лише допомагала, потім працювала на фірмі менеджером разом з ОСОБА_3 та двома братами Морозовими. Коли фірму було започатковано вона там ще не працювала. Свої кошти в підприємство вона не вкладала, але вона не отримувала заробітну плату, так як вони ці кошти відкладали на розвиток підприємства. Це ніде не фіксувалось.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3 ААБ № 468747 ОСОБА_3 значиться як фізична особа-підприємець. Дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців: 22.09.2011 року №2 234 000 0000 002548. Дані про перебування фізичної особи підприємця в процесі припинення підприємницької діяльності, а також про порушення провадження у справі про банкрутство - відсутні (а.с.13-14).

В матеріалах справи є копія книги обліку доходів (для платників єдиного податку першої і другої груп та платників єдиного податку третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість), затверджена Наказом Міністерства фінансів України 15.12.2011 року №1637, в якій зазначено ОСОБА_2 та види його діяльності, а саме: 52.48.9 роздрібна торгівля; 25.23.0 виробництво будівельних виробів; 45.21.7 монтаж та встановлення збірних конструкцій.

Згідно копії договору поставки №12п/09-11 від 01.09.2011 року вбачається, що постачальник Товариство з обмеженою відповідальністю «Електра-Інжирінг» в особі директора ОСОБА_5 зобов»язується поставити товар покупцю ОСОБА_2, в кількості, асортименті та за цінами, які зазначені у видаткових накладних, а покупець зобов»язується прийняти товар та своєчасно здійснити оплату на умовах даного договору.

Згідно копії вироку Синельниківського міськрайонного суду від 15.10.2014 року встановлена винність ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення за ст.172 ч.1 КК України, як грубе порушення законодавства про працю.

Згідно статті 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч. 4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У ч.1 ст.115 КЗпП України зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У відповідності до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч.3 ст.23 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

У ч.4 ст.23 КЗпП України зазначено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

В судовому засіданні було досліджено вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.10.2014 року відносно ОСОБА_2, яким підтверджується факт вини останнього щодо грубого порушення законодавства про працю.

В судовому засіданні було встановлено відсутність в трудовій книжці позивача запису про прийняття його на роботу, звільнення, а також відсутність відповідного документу про зарахування працівника ОСОБА_1 на роботу. Тобто, позивачем не доведено факт його перебування в трудових відносинах із роботодавцем, а вимоги про встановлення такого факту позивачем не пред»явлено.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог позивача, так як правова позиція стосовно перебування позивача ОСОБА_1 в трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_3 нічим не підтверджується.

Надані відповідачем чорнові записи у вигляді книги обліку витрат та прибутків підприємства, суд не бере до уваги, так як вони не належної форми та не містять будь-якого доказового значення.

На підставі викладеного,ст.ст. 21 ч.1, 23 ч. ч. 3,4, 115-117 КЗпП, керуючись ст.ст.10,11,60,61,88,212,214,215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати за час затримання розрахунку відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.О. Порошина

Справа № 191/362/15-ц

Пров: № 2/191/487/15

Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 червня 2015 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Порошиної О.О.

за участю секретаря Бутенко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Раївської сільської ради, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 02.12.2011 року помер ОСОБА_12. Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку, площею 0.10 га., розташованої за адресою: вул. Садова, 43, с. Раївка, Синельниківського району, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Земельна ділянка належить померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого нотаріусом другої Синельниківської державної нотаріальної контори 22 січня 2011 року. Дійсна вартість земельної ділянки складає 3464 гривні 00 копійок.

08 листопада 2011 року ОСОБА_12 склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Раївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, в якому зазначив, що все своє майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не було та з чого не складалося заповідає ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках кожній.

Позивачі зазначили, що спадкоємці, які мають право на обов'язкову частку спадщини відсутні. Позивачі у шестимісячний строк, установлений ст. 1270 Цивільного кодексу України, прийняли спадщину шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до Другої Синельниківської державної нотаріальної контори. Але постановою нотаріуса Другої Синельниківської державної нотаріальної від 21.01.2015 року позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що вони не надали документів, підтверджуючих право власності за померлим ОСОБА_12 на земельну ділянку, розташовану за адресою: Синельниківський район, с. Раївка, вул. Садова, 43, а саме державний акт на земельну ділянку виготовлений на його ім'я.

Згідно до вимог законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ст. 126 Земельного кодексу України, документи, що посвідчують право на земельну ділянку, передбачено наступні документи: Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину.

Вищезазначена земельна ділянка на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення XVII сесії ХХІ скликання Раївської сільської ради народних депутатів від 23 грудня 1993 року перебувала у власності ОСОБА_13, яка померла 29 травня 2010 року. Після її смерті право на спадщину переходить до ОСОБА_12, про що нотаріусом Другої Синельниківської державної нотаріальної контори зроблено відповідний запис на самому державному акті та видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Тобто свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Другої Синельниківської державної нотаріальної контори посвідчує право власності на дану земельну ділянку за померлим ОСОБА_12.

На підставі вищевикладеного позивачі просять визнати за ОСОБА_6, право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0.10 га, розташованої за адресою: вул. Садова, 43, с. Раївка, Синельниківського району, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах, згідно з планом, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12, що настала 02 грудня 2011 року, визнати за ОСОБА_7, право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0.10 га, розташованої за адресою: вул. Садова, 43, с. Раївка, Синельниківського району, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах, згідно з планом, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12, що настала 02 грудня 2011 року.

Позивач ОСОБА_6, яка також є представником ОСОБА_7 в судове засідання не зявилася, однак надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, однак надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечують.

Третя особа ОСОБА_9 надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Третя особа ОСОБА_8 надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Треті особи ОСОБА_10, ОСОБА_11 в судове засідання не з»явились.

При визнанні позову суд ухвалює рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані письмові докази, та оцінивши їх в сукупності, встановив наступне.

Копією свідоцтва про смерть серії 1-КИ № 348667 від 31.05.2010 року підтверджується, що ОСОБА_13 померла 29 травня 2010 року.

Згідно копії Державного акту серії ДП СВ № 009801 на право приватної власності на землю від 26 вересня 1997 року, земельна ділянка розташована за адресою: с. Раївка, вул. Садова, 43, площею 0.10 га передана у приватну власність ОСОБА_13 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель іспоруд на підставі рішення XVII сесії ХХІ скликання Раївської сільської ради народних депутатів від 23 грудня 1993 року.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданим Другою Синельниківською державною нотаріальною конторою від 22 січня 2011 року, ОСОБА_12 перейшла у власність земельна ділянка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Раївка, вул. Садова, 43, після смерті ОСОБА_13.

Копією свідоцтва про смерть серії 1-КИ № 413723 від 05 грудня 2011 року підтверджується, що ОСОБА_12 помер 02 грудня 2011 року.

Згідно копії заповіту від 08 листопада 2011 року ОСОБА_12 заповів усе своє майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого воно б не складалося ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках кожній.

Постановою державного нотаріуса № 02-31/46 від 21.01.2015 року Другої Синельниківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину тому, що документів підтверджуючих право власності за померлим ОСОБА_12, на земельну ділянку - не надали.

Відповідно до довідки № 419 від 20.04.2015 року виданої Раївською сільською радою Синельниківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_12, був зареєстрований та проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

З дослідженої судом копії спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_12 вбачається, що з заявами про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_12 до нотаріуса звернулись ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Таким чином, зясувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, позивачі мають право на спадкування після смерті ОСОБА_12 в порядку спадкування за заповітом земельної ділянки розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Раївка, вул. Садова, 43. Інших осіб, які мають право на обов»язкову частку майна не встановлено.

На підставі викладеного та ст.ст. 1216,1217,1225,1233,1235,1270 ЦК України, керуючись ст.ст.. 10, 11, 60, 212, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Раївської сільської ради, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_6, яка народилася у 1958 році у лютому місяці 18 числа, право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0.10 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Раївка, вул. Садова, 43, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах, згідно з планом, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12, що настала 02 грудня 2011 року.

Визнати за ОСОБА_7, яка народилася у 1954 році у липні місяці 12 числа, право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0.10 га, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Раївка, вул. Садова, 43, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах, згідно з планом, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12, що настала 02 грудня 2011 року.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області може бути подано апеляційну скаргу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після розгляду справи апеляційним судом у разі, якщо рішення не буде скасовано.

Суддя: О.О. Порошина

Суддя: ОСОБА_14