ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Фастівська районна державна адміністрація Київської області - служба у справах дітей та сімї про поділ майна та виділ його в натурі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають двох неповнолітніх дітей. 17.06.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу на підставі договору дарування сторони набули у власність житловий будинок №8 з надвірними будівлями за адресою: вул.Шевченка, с. В.Снітинка, Фастівський район, Київська область, який знаходиться на земельній ділянці 0,59 га.

Позивачка посилається на те, що будинок та земельна ділянка між нею та відповідачем не розподілені, вони в даний час користуються спільним входом до помешкання, що призводить до виникнення сварок та бійок, що негативно відображається на психологічному стані дітей та перешкоджає веденню домашнього господарства.

У звязку з тим, що угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, не досягнуто, вона просить розділити спільне майно. Крім того, позивачка зазначає, що вона працює одна, забезпечує та утримує неповнолітніх дітей власними силами, веде домашнє господарство, що є підставою для збільшення її частки у спільній власності.

На підставі зазначеного просила розділити майно, що є спільною власністю, виділивши їй разом з дітьми ? житлового будинку та ? земельної ділянки, а веранду, коридор, кухню та житлову кімнату 2,40х5,80 кв.м., погрібник, сарай залишити за нею та дітьми.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надіслав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З 25.07.1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей: доньку Дарью, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до договору дарування, посвідченого 25.03.2003 року державним нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори за реєстровим №922, ОСОБА_3 та Ременець (дівоче прізвище позивачки) ОСОБА_6 прийняли у дар в рівних частках кожний житловий будинок №8 з надвірними будівлями за адресою: вул.Шевченка, с. В.Снітинка, Фастівський район, Київська область.

Право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано Фастівським міжміським бюро технічної інвентаризації 30.04.2003 року, розміри часток визначені по ? у кожного.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Саме положення ст.69-71 СК України визначені позивачем правовою підставою звернення до суду із заявленими вимогами.

Разом з тим, судом встановлено, що майно, про поділ якого заявлено вимоги, зареєстроване на позивача та відповідача з визначенням розміру частки - по ? у кожного, тобто правовий режим їхнього майна, хоча і набутого за час шлюбу, є - спільною частковою власністю.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що спірних правовідносини підлягають застосуванню норми ЦК України, які регулюють порядок здійснення спільної часткової власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Змістом позовних вимог у спірних правовідносинах є не встановлення порядку користування майном із виділом в натурі кожному співвласнику певної частини у ній, а саме у виділі в натурі такої частин із збільшенням розміру ідеальної частки.

Враховуючи підставу суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183).

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) квартири, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану квартири, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку (квартири), яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження технічної можливість виділу в натурі часток у квартирі і що такий поділ квартири відповідатиме часткам співвласників.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Однак, такої заяви про призначення експертизи в судовому засіданні подано не було, а виходячи із принципу змагальності суд позбавлений можливості ініціювати вказане питання.

Крім того, положення ЦК України не передбачають права відступлення від принципу виділу частки із спільного часткового майна пропорційно ідеальним часткам співвласників, лише за наявністю підстав, що на думку одного з співвласників мають істотне значення (утримання неповнолітніх дітей, ведення домашнього господарства та ін.).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7, який є сином позивача та відповідача, та був викликаний за клопотанням позивача, у судовому засіданні надав покази стосовно порядку користування житловим будинком, однак суд не приймає до уваги зазначені свідчення, оскільки вони не стосуються предмету доказування.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

З огляду на це, суд вважає, що позивачем не надані суду докази в обґрунтування заявлених вимог, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. 364 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Фастівська районна державна адміністрація Київської області - служба у справах дітей та сімї про поділ майна та виділ його в натурі - відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 27 грудня 2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя