АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7164/15 Головуючий 1 інст. Сенаторов В.М.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» грудня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним та у подальшому уточненим позовом до ОСОБА_1.

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що вона займається підприємницькою діяльністю та по вулиці Пушкінська, № 43 в м. Харкові побудувала кафе. Для прискорення робіт вона запросила фахівця з ресторанного бізнесу ОСОБА_1, яка зобовязалася надати практичну допомогу і інформаційно-консультаційні послуги з розробки та організації запуску підприємства харчування, поетапно підготувати технологічні і калькуляційні карти блюд, штатний розгляд, підібрати та навчити, одягнути персонал, розробити бізнес-план і дизайн проекту, надати допомогу в закупівлі устаткування, інвентарю та посуду.

Зазначила, що для цих цілей вона передала ОСОБА_1 грошові кошти за розписками від 18 червня 2012 року в розмірі 3000,00 євро, 07 серпня 2012 року в розмірі 750,00 євро, а всього 3750,00 євро, що еквівалентно 96322,29 грн. Проекти договорів, які надавались відповідачу для підписання, не підписані, робота не виконана.

Вказала, що їй довелося виконувати роботу самостійно та залучати інших осіб для проведення підготовчих робіт, повязаних з відкриттям кафе, без участі відповідача.

У звязку з чим вона відкрила кафе лише в грудні 2013 року, а не в кінці 2012 року, як планувалося.

Вважала, що її бізнесу причинено збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 387250,40 грн.

Зазначила, що 08 липня 2014 року відповідачу направлено вимогу про повернення грошових коштів в сумі 3750,00 євро в строк до 18 липня 2014 року, однак грошові кошти не повернуто, вимогу залишено без відповіді.

Просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь 96322,29 грн., збитки в розмірі 387250,40 грн., моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. та судовий збір.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму в розмірі 81531, 74 грн., в іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 711,67 грн. судового збору та в дохід держави 103,65 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1, через свого представника, подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. При цьому посилалася на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що сторони є підприємцями, між ними виникли господарські відносини, які регулюються нормами ГК України; що надані розписки не відповідають вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини виникли з договору позики.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за роботу по організації запуску кафе за розписками від 18 червня 2012 року та 07 серпня 2012 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 відповідно 3000,00 євро та 750,00 євро, що еквівалентно 7575,00 грн. 08 липня 2014 року ОСОБА_3 направила на адресу ОСОБА_1 лист-вимогу про повернення 3750,00 євро в строк до 18 липня 2014 року.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_1 зобовязалася протягом шести місяців виконати роботу з організації, відкриттю та просуванню кафе. Проте, свою роботу ОСОБА_1 не виконала, жодного звіту не надавала, тому кафе по вулиці Пушкінській, № 43 відкрилося не у червні 2012 року, а у грудні 2013 року і роботу виконано без участі ОСОБА_1 До теперішнього часу грошові кошти вона не повернула.

Частиною 1 статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами укладено усний договір про надання інформаційно-консультаційних послуг, згідно якого ОСОБА_1 зобовязалася протягом шести місяців надати інформаційно-консультаційні послуги з організації, відкриття та просування кафе. Цей договір містив і домовленості між сторонами щодо складання ОСОБА_1 штатного розкладу, технологічних карт блюд, підбору персоналу та проведення співбесід, закупівлі обладнання та інвентарю. Матеріали справи містить проект цього договору від 07 грудня 2011 року, який сторонами не підписано, (а. с. 12,13, 87-89).

Із розписок від 18 червня 2012 року та 07 серпня 2012 року вбачається, що за зазначену роботу ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 18 червня 2012 року та 07 серпня 2012 року відповідно 3000,00 євро та 750,00 євро, що еквівалентно 7575,00 грн. Проте, розписки не містять зобовязання про їх повернення.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму в розмірі 81531, 74 грн., суд першої інстанції не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшов помилкового висновку щодо наявності правовідносин, які виникають з договору позики. Отже, судом неправильно застосовано статтю 1046 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами існували правовідносини, які виникли з договору позики.

Частиною 1 статті 906 ЦК України передбачено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 наполягала на тому, що ОСОБА_1 ніякої роботи не виконала. З її вини кафе було відкрито не у червні 2012 року, а у грудні 2013 року. ОСОБА_3 самостійно займалася організацією, відкриттям та просуванням кафе, зокрема, складала технологічні карти на продукцію, укладала договори на постачання обладнання тощо.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте, доказів того, що ОСОБА_1 ніякої роботи не виконувала, що саме з її вини ОСОБА_3 понесла збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 387250,40 грн., матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 їх не надала.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичній або юридичній особі за наявності її вини.

Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи.

Проте, як вбачається з матеріалів справи між сторонами існували договірні відносини, які не передбачали відшкодування моральної шкоди, а тільки - відшкодування збитків за наявності вини виконавця.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки в порушення вимог ст. 212 214 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам, не встановив фактично обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_3 за недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2. ч. 1. ст. 307, п.1 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч.2.ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2015 року скасувати і в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії