Справа № 460/2614/14 Головуючий у 1 інстанції: Гоцко В.І.
Провадження № 22-ц/783/4623/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Гацій І.І.,

за участі відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 51000 грн. заборгованості за договором позики, 5845 грн. заборгованості з врахуванням індексу інфляції, 1530 грн. - трьох відсотків річних, як відповідальності за прострочення виконання зобов'язання та 901 грн. - трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання, а всього стягнуто 59279 грн. Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_4 за безпідставністю позовних вимог. Вважає рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що суд прийшов до невірного висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 після оголошеної перерви для добровільного вирішення ним спору в судове засідання повторно не з'явився, оскільки в судове засідання 25.09.2014 року він дійсно не з'явився, так як не отримував жодної повістки з суду. Також, повістки на 30.10.2014 року він не отримував. Крім цього, судом не оглядалась ні сама розписка в оригіналі, ні сам договір позики, так як в матеріалах справи є тільки їх ксерокопії. Зазначає, що фактично жодних грошей у позивача ніколи не позичав, а розписку і договір позики він підписав під психологічним примусом та погрозами зі сторони ОСОБА_4, якого він взагалі до листопада 2013 року не знав, ніколи з ним не спілкувався. Також, зазначає що 6 листопада між ним та сином ОСОБА_4 - ОСОБА_6 виникла суперечка, під час якої він спричинив сину позивача середньої тяжкості тілесні ушкодження. Після цього ОСОБА_6 вимагав у нього гроші спочатку у розмірі 64 000грн., що було еквівалентно 10000 дол. США, а пізніше як відповідач передав позивачу 2000 дол. США, позивач почав вимагати ще 8000 дол. США, що на той час було еквівалентно 64000 грн.

В судове засідання позивач не з'явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду не представлено, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що його інтереси у судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника на підтримання апеляційної скарги, представника позивача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходи з того, що між сторонами було укладено договір позики на 64000 гривень, про що свідчить сам укладений письмовий договір та письмова розписка від 3 грудня 2013 року, а тому заявлений позов про стягнення суми боргу з врахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми заборгованості підлягає до задоволення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції в цілому відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таких висновків не спростовують. Однак в певній частині такі обставинам справи вимогам закону не відповідають.

Так, як вбачається із матеріалів справи, а саме копій договору позики від 3.12.2013 року, укладеного між сторонами ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), що був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Шмагарою С.П. (а.с. 6) та розписки ОСОБА_2 від 3.12.2013 року про отримання позики (а.с. 7), оригінали яких були представлені позивачем через свого представника у судове засідання суду апеляційної інстанції (а.с. 65), - між сторонами 3.12.2013 року був укладений договір позики, за яким ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність 64000 грн. Такий договір є безпроцентним (п.2.1 Договору) та остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 3.06.2014 року (п.2.2 Договору). При цьому повернення частково позичених грошей буде здійснюватись, а саме: 10 тисяч гривен кожного місяця до 3 числа. Сума, яка після сплати цього платежу залишиться несплаченою, передається позикодавцеві (тобто позивачу) до 3 червня 2014 року (п. 2.2.1 Договору). Також, повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має становити 64000 грн. (п. 2.2.2 Договору). Крім цього зміст п. 4 Договору вказує, що при неповерненні суми позики своєчасно, тобто до 3 червня 2014 року позивач вправ буде пред'явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми.

Крім цього, як вказано у п. 6 Договору після повернення боргу позикодавцем буде видано власноручну розписку позичальнику про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що неповернутий.

При укладенні вказаного договору обидві сторони засвідчили, зокрема, що у момент укладення договору, вони усвідомлювали і усвідомлюють значення своїх дій і могли та можуть керувати ними, розуміють природу правочину, свої права та обов'язки за договором, при укладенні такого відсутній обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними, договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, такий договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин з наміром створення відповідних правових наслідків, не приховує інший правочин (п.п. 5.1-5.7 Договору). Також, проти укладення такого Договору не заперечила і дружина відповідача ОСОБА_8, що засвідчено нею у відповідній нотаріально посвідченій заяві від 3.12.2013 року (п. 5.8 Договору).

Крім цього, як ствердив позивач йому було відповідачем повернуто лише частину позиченої суми, а саме 13 тис. грн., решта 51000 грн. - не повернута. Факт передачі 13 тис. грн. позивачу відповідач визнав та не заперечив.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведення факту укладення договору позики від 3.12.2013 року, за яким позивач передав у власність відповідачу, який відповідно отримав у борг 64 тис. грн., які зобов'язувався віддати частинами, але всю суму не пізніше 3.06.2014 року, підставним та таким, що підтверджений належними та допустимими доказами.

Крім цього, суд вважає, доведеним і той факт, що частину коштів відповідачем позивачу повернуто, а саме 13 тис. грн., оскільки такий факт сторонами не оспорюється та визнається.

Решту боргу за договором, а саме 51000 грн. - не повернуто та жодних доказів на протилежне не представлено.

Зважаючи на вказане, наведені умови договору та вимоги закону (ст.ст. 1046-1050 ЦК України), зокрема, і щодо необхідності повернення відповідачем позивачу неповернутої частини боргу, колегія суддів вважає, що вимога позову про стягнення з відповідача на користь позивача 51 тис. грн., неповернутої в строк, передбачений договором, суми боргу за договором позики є підставною та такою, що підлягає до задоволення. Рішення ж в частині задоволення цієї вимоги таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону та таким, що не може бути скасоване.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає, також, правовій позиції висловленій у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, згідно якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Доводи скарги, що підтверджені у судовому засіданні відповідачем та його представником про те, що між сторонами жодного договору не укладалось, а подані договір та розписка були підписані ним під психологічним тиском, погрозами, примусом, а кошти передавались ним позивачу фактично для відшкодування шкоди заподіяної ним сину позивача, яку він спричинив, - жодними доказами не підтверджені, про такі докази не вказано та клопотань про витребування таких не заявлено. Більше того відповідач навіть не звертався до суду із вимогами до позивача про визнання недійсним укладеного між ними договору, що був нотаріально посвідченим та згоду на укладення якого надала його дружина з тих чи інших підстав. Також такі доводи не підтверджуються і матеріалами кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 за ст.ст. 122 ч.1, 296 ч.1 КК України, Яворівського районного суду Львівської області, що були оглянуті апеляційним судом.

Зважаючи на вказане такі доводи скарги слід визнати голослівними.

Решта доводів скарги, зокрема, і що стосується порушень судом першої інстанції норм процесуального закону, то такі згаданих висновків суду не спростовуються та такі теж не слід визнати обґрунтованими.

Однак, що стосується стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат з відповідача на користь позивача за невиконання грошового зобов'язання, то в цій частині колегія суддів вважає рішення таким, що не відповідає обставинам справи та вимогам закону, а тому підлягає скасуванню.

Дійсно, відповідно до ст. 526 ЦК України, - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Крім цього, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вказувалось вище, договором позики, укладеним між сторонами, був передбачений певний порядок повернення коштів отриманих відповідачем у позивача в борг. Так, відповідач повинен був повертати кошти частинами по 10 тис. грн. кожного місяця до 3 числа. Однак, згідно змісту договору, неповернення певної частини не вважається простроченням у випадку сплати такої до 3.06.2014 року. Тобто фактично сплату, як усієї суми боргу, так і його частин слід було провести до 3.06.2014 року. Несплата таких до цієї дати не вважається простроченням, несплата ж після цієї дати вважається таким із відповідними наслідками, що передбачені у ст. 625 ЦК України та п. 4 Договору).

Зважаючи на вказане, позивач вправі вимагати 3% річних та інфляційні втрати від відповідача за прострочення виконання грошового зобов'язання (зважаючи також і на заявлений у позові період стягнення таких сум, що є позовними вимогами, за межі яких суд не вправі виходити) за період з 4.06.2014 року по 7.08.2014 року (день подання позову).

Зважаючи на вказаний період та прострочену суму, розрахунок 3% річних та інфляційних втрат виглядатиме таким чином.

51000 грн. Х 3% Х 66 днів прострочення /365 днів = 276,66 грн. (три відсотки річних).

Інфляційні ж втрати розраховуються виходячи з індексу інфляції за кожен місяць прострочення, незалежно від того чи був певний період індекс інфляції меншим одиниці і пристосуванні індексу інфляції він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Тому розрахунок інфляційний втрат виглядатиме так: 101,0 % (індекс інфляції за червень2014 року) Х 100,4% (індекс інфляції за липень 2014 року) Х 100,8 % (індекс інфляції за серпень 2014 року) = 102,21 % Х 51000 - 51000 = 1127,1 грн.

Враховуючи вказане рішення суду про задоволення позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 8276 грн., підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким позов у цій частині слід задовольнити частково. Стягнути з відповідача на користь позивача 276,66 грн. - 3 проценти річних та 1127,1 грн. інфляційних втрат коштів за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 3.06.2014 року по 7.08.2014 року. В задоволенні решти позову - відмовити.

В казаним слід частково задовольнити апеляційну скаргу.

Зважаючи на ухвалене рішення про задоволення частини позовних вимог слід здійснити розподіл судових витрат за таким.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2014 року в частині стягнення 5845 грн. інфляційних втрат та 1530 грн. та 901 грн. 3% річних коштів за прострочення виконання грошового зобов'язання, а також вирішення судових витрат - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 276,66 грн. - 3 проценти річних та 1127,1 грн. інфляційних втрат коштів за прострочення грошового зобов'язання за період з 3.06.2014 року по 7.08.2014 року в задоволенні решти цієї вимоги - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 524,03 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

В решті рішення суду залишити - без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник