Справа № 591/6886/15-ц
Провадження № 2/591/2591/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2015 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Сотник К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Суми цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Обласного Комунального підприємства «Аеропорт Суми» , 3-ї особи: Сумська обласна рада

про визнання частково недійсним наказу №46-од від 15.07.2015 року та таким, що не відповідає чинному законодавству

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 17.09.2015 року звернулася до суду з позовною заявою про визнання недійсним наказу відповідача № 46-од «про внесення змін до структури та штатного розпису підприємства» від 15.07.2015 року в тій частині, яка передбачала оплату її праці за фактично відпрацьований час (а.с. 2-3, 25-26).

26.11.2015 року, тобто після початку розгляду справи по суті, позивачка подала до суду позовну заяву (уточнену) про визнання недійсним того самого наказу, як в тій частині, що була зазначена в позовній заяві, так і в частині її переведення з посади старшого оператора технічних засобів контролю на безпеку на посаду старшого групи оператора технічних засобів контролю на безпеку, а також просила суд відновити посаду старшого оператора технічних засобів контролю на безпеку та умови праці згідно штатного розкладу від серпня 2014 року (а.с. 136-137).

Позивачка свої вимоги обґрунтовує свої тим, що 01.12.2010 року відповідач прийняв її на посаду оператора технічних засобів контролю на безпеку, 01.04.2012 року вона переведена на старшого оператора технічних засобів контролю на безпеку, а 15.07.2015 року видано оскаржуваний наказ, який не відповідає її інтересам, чинному законодавству, створює умови для нестабільної роботи аеропорту, поглиблення кризового стану, його закриття, суттєво погіршує умови оплати її праці, збільшує її відповідальність, а тому він виданий всупереч ст.ст. 32, 103 КЗпП України, наказу №81 Державної авіаційної служби України від 29.09.2004 року, галузевій угоді на 2013-2015 роки, колективному договору Обласного Комунального підприємства «Аеропорт Суми» та його штатному розкладу (а.с. 2-3, 25-26). Також, позивачка посилається на порушення відповідачем терміну, в який він повинен був її повідомити про зміну істотних умов оплати праці (а.с. 136-137).

Позивачка, її представник в судовому засіданні позовні вимоги, викладені як в позовній заяві, так і в позовній заяві (уточнена) підтримали повністю, просили суд їх задоволити повністю.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, надали суду заперечення на позовну заяву (а.с. 58), доповнення до заперечення на позовну заяву (а.с. 80) та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачка повідомлена про зміну істотних умов праці за два місяці до їх фактичного застосування, вона погодилась працювати за цими новими умовами, не виявила свого бажання бути звільненою через незгоду з їх запровадженням, а сама зміна істотних умов праці повязана із тим суттєвим зменшенням авіарейсів, на обслуговуванні яких вона задіяна, а зміна найменування її посади повязана із сертифікацією аеропорту та приведенням документації у відповідність до нормативних документів Державної авіаційної служби України.

Представник 3-ї особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала суду письмові пояснення (а.с. 34) та додаткові пояснення (а.с. 143) і просила суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що питання оперативної діяльності відповідача вирішується самостійно його директором, інші органи не мають права втручатись в таку діяльність, у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а тому директор видав оскаржуваний наказ.

Суд, вислухавши сторони, всебічно, повно, об»єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, встановив наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини:

Судом встановлено, що наказом відповідача, підписаним від імені його директора ОСОБА_2, № 14-О «Про прийняття на роботу ОСОБА_1О.» від 02.04.2008 року, позивачка прийнята на роботу оператором технічних засобів контролю на безпеку з 02.04.2008 року за сумісництвом, з оплатою праці за фактично відпрацьований час (а.с. 61).

01.12.2010 року директором відповідача ОСОБА_2 видано наказ № 74-о/с про переукладення з цієї дати з позивачкою трудового договору на умовах сумісництва на трудовий договір за місцем основної роботи з виконанням обов»язків інженера з охорони навколишнього природного середовища з 32 годинним робочим тижнем з окладом відповідно до штатного розпису (а.с. 62).

30.03.2012 року директор відповідача ОСОБА_2 видав наказ № 17-о/с «про переведення та переміщення працівників», за яким позивачка, на підставі власної заяви, переведена з 01.04.2012 року з посади оператора технічних засобів контролю на безпеку на посаду старшого оператора технічних засобів контролю на безпеку з 32 годинним робочим тижнем (вихідні дні: пятниця, субота та неділя) з оплатою праці відповідно до штатного розпису.

22.05.2015 року Сумська обласна рада, на своєму пленарному засіданні, прийняла рішення про призначення на посаду директора відповідача ОСОБА_3.

15.07.2015 року директор відповідача ОСОБА_3, з посиланням на інструкцію з організації та здійснення контролю на безпеку в аеропортах, яка затверджена наказом Державної авіаційної служби України від 28.09.2004 року № 81, а також статті 32, 103 КЗпП України, видано наказ № 46-од «про внесення змін до структури та штатного розпису підприємства».

Цим наказом внесено зміни до структури та штатного розпису підприємства, зокрема, ліквідовано службу спецтранспорту, введено до штатного розпису аеродромної служби дільницю спецтранспорту та введено посаду начальника аеродромної служби, змінено назву посади першого заступника директора-начальника аеродромної служби на першого заступника директора-інспектора з безпеки польотів з введенням до штатного розпису управління (код 1210,1), змінено назву посади старшого оператора технічних засобів контролю на безпеку на старшого групи оператора технічних засобів контролю на безпеку (код 4133), встановлено старшому групи оператора технічних засобів контролю на безпеку та оператору технічних засобів контролю на безпеку оплату праці за фактично відпрацьований час при обслуговуванні авіарейсів.

Цього самого дня даний наказ погоджений з представником профкому ОСОБА_4.

Посадовою інструкцією старшого групи оператора технічних засобів контролю на безпеку визначені функції, службові обов»язки та права і відповідальність.

Так, до функцій старшого групи оператора технічних засобів контролю на безпеку відноситься керівництво роботою операторів у технологічному процесі і проведення контролю на безпеку (підпункт 2.1.), введення хронометражу роботи технічних засобів контролю на безпеку та заповнення журналу обліку (підпункт 2.2.) та проведення контролю на безпеку пасажирів, членів екіпажу повітряного судна, ручної поклажі, багажу, вантажу, поштових термінових відправлень та бортових приписів з використанням спеціальних технічних засобів безпеки і ручним способом, за спеціальною технологією, з урахуванням місцевих умов, з метою запобігання доставки на борт повітряного судна зброї, боєприпасів, вибухових речовин, які можуть бути використані для вчинення акту незаконного втручання у діяльність цивільної авіації або заборонені для перевезення на повітряному судні.

04.08.2015 року відповідач ознайомив позивачку з оскаржуваним наказом, умови якого по відношенню до позивачки почали діяти з 05.10.2015 року.

Оцінивши встановлені обставини, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли трудові правовідносини, які регулюються КЗпП України та Законом України «Про оплату праці».

Статтею 32 КЗпП України врегульовано порядок переведення працівника на іншу роботу та зміну істотних умов праці.

Так, в ч. 3 ст. 32 КЗпП України зазначено, що у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Отже, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-59 цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для судів.

При цьому, в ч. 3 ст. 32 КЗпП України зазначено, що про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці, а в ч. 4 цієї статті зазначено, що якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Позивачка оскаржує наказ № 46-од «про внесення змін до структури та штатного розпису підприємства» як в частині вказівки на оплату її праці за фактично відпрацьований час, так і в частині її переведення з посади старшого оператора технічних засобів контролю на безпеку на посаду старшого групи оператора технічних засобів контролю на безпеку.

Заробітна плата, у відповідності до ст. 94 КЗпП України, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічні визначення наведені в Законі України «Про оплату праці».

Ч. 2 цієї статті встановлено, що розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Тобто, відповідач зобовязаний виплачувати позивачці заробітну плату за виконану нею роботу, а її робота, виходячи з вказаної вище посадової інструкції, повязана з обслуговуванням авіарейсів (контроль на безпеку пасажирів, членів екіпажу повітряного судна, ручної поклажі, багажу, вантажу, поштових термінових відправлень та бортових приписів з використанням спеціальних технічних засобів безпеки і ручним способом; керівництво роботою операторів; введення хронометражу роботи технічних засобів контролю на безпеку та заповнення журналу обліку).

Відповідно до ч. 1 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці.

Ч. 2 ст. 97 КЗпП України визначено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов»язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Обов»язки доказування і подання доказів покладається на сторони.

Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ці обставини встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Докази мають бути належними та допустимими, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд критично відноситься до доводів позивачки, що саме 01.12.2010 року вона прийнята на роботу на посаді оператора технічних засобів контролю на безпеку через те, що 02.04.2008 року вона прийнята на цю посаду на підставі власної заяви, датованою цієї самою датою (а.с.61).

При цьому, вона прийнята на роботу з оплатою праці за фактично відпрацьований час, а це спростовує її твердження про те, що вона не працювала у відповідача з оплатою праці за фактично відпрацьований час, про що вона заявляла в судовому засіданні.

01.12.2010 року, це дата, коли відбулось переукладення трудового договору, і позивачка стала працювати на вказаній посаді не на умовах сумісництва, а як за основним місцем роботи.

Так, за наказом № 14-О від 02.04.2008 року позивачка прийнята на роботу на посаду оператора технічних засобів контролю на безпеку за сумісництвом, а за наказом № 74-о/с від 01.12.2010 року її робота на цій посаді стала основним місцем роботи.

При цьому, якщо наказ № 14-О від 02.04.2008 року містить застереження про оплату праці за фактично відпрацьований час, то наказ № 74-о/с від 01.12.2010 року не містить будь-яких застережень щодо системи оплати праці, як і не містить вказівки на скасування чи зміну оплати праці за фактично відпрацьований час. В наказі № 74-о/с від 01.12.2010 року лише зазначено, що розмір окладу має відповідати штатному розпису, а це вказує на те, що з виданням цього наказу не змінилась система оплати праці позивачки, про яку зазначено в наказі № 14-О від 02.04.2008 року - за фактично відпрацьований час.

Наказ № 17-о/с «про переведення та переміщення працівників» від 30.03.2012 року теж не містить умов про зміну системи оплати праці позивачки, хоча за цим наказом вона підвищена в посаді.

Таким чином, така умова оплата праці, як оплата праці за фактично відпрацьований час, встановлена не оскаржуваним наказом, а наказом № 14-О від 02.04.2008 року і вона відповідає визначенню поняття «заробітна плата», наведеному як в КЗпП України, так і в Законі України «Про оплату праці».

Посилання позивачки на те, що представник профкому, який своїм підписом погодив оскаржуваний наказ, формально відноситься до своїх обов»язків та не захищає робітників не підтверджене належними та допустимими доказами, а її пояснення з цього приводу не є доказом в розумінні ЦПК України через те, що позивачка не допитувалась в якості свідка. Дослідження законності чи незаконності такого погодження виходить за межі предмету позову, а тому суд виходить з позиції презумпції законності такого погодження.

Необґрунтованим є твердження позивачки, що оскаржуваний наказ стосується лише її трудових правах. Він виданий відносно і інших посад (посади першого заступника директора-начальника аеродромної служби, яка була змінена на посаду першого заступника директора-інспектора з безпеки польотів та посади оператора технічних засобів контролю на безпеку).

Щодо доводів позивачки та її представника про відсутність об»єктивних підстав для видання оскаржуваного наказу, суд дійшов наступного висновку.

В наказі зазначено, що він виданий у звязку зі змінами в організації виробництва та праці, відсутністю регулярних та чартерних рейсів, з метою ефективного використання трудових ресурсів та сприяння раціональній розстановці кадрів. Суд перевірив факт існування цих обставин на підставі письмових доказів.

Відповідач надав суду довідку від 20.11.2015 року, підписану начальником фінансово-економічного відділу відповідача, в якій зазначено, що в 2013 році відповідач надав послуг по наземному обслуговуванні повітряних суден у кількості 33 літако-вильотів, в 2014 році 6 літако-вильотів, а з 01.01.2015 року по 20.11.2015 року 4 літако-вильоти.

Ця довідка складена на підставі форми «А», яка оформлюється за кожним фактом надання відповідачем вказаних послуг.

В кожній з наданих форм зазначено відомості щодо маршруту повітряного судна, номер рейсу, номер борту, тип повітряного судна, прізвище та підпис командира повітряного судна, диспетчера, дати зльоту та посадки, тощо.

Ці письмові докази підтверджують фактичну відсутність регулярних та чартерних рейсів, а посилання позивачки та її представника на неналежність та недостовірність цих доказів є безпідставним, з огляду на те, що позивачка та її представник не спростували доказами достовірність інформації, зазначеної в цих письмових доказах.

Також, на підтвердження факту існування обставин, з якими відповідач пов»язує видання оскаржуваного наказу, відповідач надав суду розпорядження голови Сумської обласної державної адміністрації від 18.08.2015 року №398-ОД «Про проведення внутрішнього аудиту» та аудиторський висновок від 04.09.2015 року разом з листом Сумської обласної державної адміністрації на адресу директора відповідача.

Суд приймає дані документи в якості письмових доказів, не дивлячись на те, що вони складені після видання оскаржуваного наказу через те, що визначальним для суду є не дата, коли вони були складені, а те, що вони містять інформацію, з якою відповідач пов»язує видання оскаржуваного наказу, - наявність змін в організації виробництва і праці.

Так, в цих письмових доказах зазначено висновок про необхідність оптимізації штатної чисельності та робочого часу робітників відповідача (у тому числі переведення окремих посад на неповний робочий день, тиждень, покладення обов»язків на іншу штатну одиницю, тощо) через незначний обсяг виконуваної ними роботи, а цей незначний обсяг, якраз і пов'язаний з фактичною відсутністю регулярних та чартерних рейсів.

Щодо доводів позивачки та її представника про порушення відповідачем строку ознайомлення позивачки з оскаржуваним наказом, то цей наказ було видано 15.07.2015 року, а 04.08.2015 року вона з ним ознайомлена, що підтверджується її підписом на зворотній стороні оскаржуваного наказу (а.с. 64).

Позивачка визнала ці факти, як і визнала той факт, що саме з 05.10.2015 року відповідач почав застосовувати по відношенню до неї оскаржуваний наказ.

Тому, посилання позивачки та її представника на 16.09.2015 року, як на дату, з якої відповідач запровадив зміни в оплаті праці за фактично виконану роботу, є безпідставним. Відповідач мав право застосувати цей наказ по відношенню до позивачки з 16.09.2015 року лише у тому випадку, коли б 15.07.2015 року вона була б з ним ознайомлена.

Доводи позивачки та її представника, що позивачка повинна була бути ознайомлена з цим наказом за два місяці до його видання, тобто 14.05.2015 року є безпідставними, з огляду на вимоги ст. 32 КЗпП України.

Крім того, що оскаржуваний наказ стосується оплати праці за фактично виконану роботу, з чим незгодна позивачка, він стосується і зміни назви посади старшого оператора технічних засобів контролю на безпеку на старшого групи оператора технічних засобів контролю на безпеку. Дана зміна пов»язана з приведенням найменування посад у відповідність до найменування посад, яка застосовується в Інструкції з організації та здійснення контролю на безпеку в аеропортах, затвердженої наказом Державної авіаційної служби України від 28.09.2004 року №81. Сама по собі зміна найменування посади не є переведенням позивачки на інші посаду.

Також судом враховано, що позивачка погодилась працювати у відповідача на умовах, визначених в оскаржуваному наказі і не звільнилась після 05.10.2015 року.

Таким чином, позивачка не надала суду докази на підтвердження своїх вимог, а також не надала докази на спростування доказів відповідача, яким останній обґрунтовував наявність змін в організації виробництва і праці та своєчасність повідомлення позивача про зміну істотних умов праці. Натомість, відповідач довів наявність обставин, з якими закон пов»язує зміну істотних умов праці, зокрема, право змінити найменування посади позивача та право на оплату праці за фактично відпрацьований час (пропорційно відпрацьованому часу).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 36, 94, 97 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 57, 60, 61, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити за необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення. Повний текст рішення виготовлено 25 грудня 2015 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО