Номер провадження: 22-ц/785/6112/15
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Оверіної О.В., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які виступають в своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які виступають в своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, мотивуючи це тим, що будинок АДРЕСА_1 в якості гуртожитку належав СУ№455 „Чорноморгідробуд", яке в подальшому було реорганізовано без передачі вказаної будівлі правонаступнику.

28.07.1999 року було прийнято рішення виконкому Олександрівської селищної ради м.Іллічівська № 122 „Про прийняття на баланс виконкому Олександрівської селищної ради спорудження за адресою: АДРЕСА_1 та надання йому статусу будинку для малосімейних громадян".

До 1990 року в квартирі АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_4 та їх донькою ОСОБА_11. З 1990 року вказані особи звільнили квартиру у зв"язку з переселенням на постійне проживання в належний їм приватний будинок АДРЕСА_3, де мешкають до цього часу. Однак, продовжували реєструвати в дану квартиру інших відповідачів по справі, чоловіка доньки - ОСОБА_7 та їх трьох малолітніх дітей.

Позивач за погодженням із службовими особами балансоутримувача гуртожитку в 1990 році вселився у квартиру АДРЕСА_1, де з того часу постійно проживає, одноособово сплачує всі комунальні послуги, а з 27.05.19997 року був зареєстрований в зазначеній квартирі.

Оскільки відповідачі разом з неповнолітніми дітьми не проживають в спірній квартирі з 1990 року, позивач вважає, що вони втратили право користування квартирою. За цих обставин позивач звернувся до суду.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 травня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що:

Згідно з копією Ордеру НОМЕР_1 від 17.01.1983Г року відповідачу ОСОБА_3 надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 у складі трьох осіб (а.с.42).

Згідно з довідкою про склад сім'ї від 29.04.2015 р. за №1304, яка видана ОСОБА_3, вбачається склад сім'ї відповідача в кількості восьми осіб (а.с.70).

Згідно з довідкою КП «Іллічівськводоканал» за №3 від 11.03.2015 р. за ОСОБА_3 заборгованість за холодне водопостачання відсутня (а.с.43) .

Згідно з копією паспорту виданого на ім'я ОСОБА_2 вбачається реєстрація його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-зв).

Як вбачається з заяви на ім'я керівника органу приватизації, уповноваженим власником квартири визначено ОСОБА_2 (а.с.8).

Згідно з листом на ім'я адвоката Котика Ф.І. вбачається, що 28.07.1999 року рішенням Олександрівської селищної Ради №122 спорудження за адресою: АДРЕСА_1 було прийнято на баланс Олександрівської селищної Ради та йому було надано статус будинку для малосімейних громадян. У зв'язку з ліквідацією селищної Ради, у грудні 2001 року, на баланс новоствореної Олександрівської селищної Ради зазначений будинок не приймався (а.с.14).

В акті сусідів складеного 28.11.2014 року зазначено, що відповідач ОСОБА_3 з родиною в будинку АДРЕСА_1 не проживають з 1990 року (а.с.15).

Згідно з розрахунковою книжкою за електроенергію, яка видана Іллічівським РЕМ вбачається, що особовий рахунок по сплаті послуг за споживання електроенергії відкрито на ім'я ОСОБА_2 (а.с.22).

Згідно з витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_4 (а.с.38-41).

Згідно актів сусідів від 20.04.2015 року, в квартирі АДРЕСА_1 з 1989 року проживав ОСОБА_14, а позивач проживає в спірній квартирі з 1993 року, також зазначено, що позивач не проживає в зазначеній квартирі по пів року й більше (а.с.68,69).

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами визнано та не оспорюється обставина, того, що спірна квартира перебувала в приміщенні колишнього гуртожитку, який перебував на балансі СУ-455.

ОСОБА_3 набув право на вселення до спірного житлового приміщення на підставі ордеру у порядку, встановленому ЖК України, та який, крім того, ніким не оспорювався. Позивачем не надано жодного письмового доказу того, що йому видавався ордер, відкривався особовий рахунок та укладався договір найму на проживання в зазначеній квартирі, яка за своєю правовою природою є кімнатою в гуртожитку. Положення ст.70,71 ЖК України щодо визнання осіб, таким, що втратили право користування житловим приміщенням в гуртожитках не застосовуються.

Оскільки позивач не надав доказів правомірності його вселення до зазначеної спірної квартири у відповідності до норм ЖК України відсутні підстав для захисту його прав передбачених ст.16 ЦК України.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд неповно встановив всі обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права до правовідносин, що склалися між сторонами.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.22 Постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки.

Набуваючи висновок, що сторонами визнано та не оспорюється та обставина, що спірна квартира перебувала в приміщенні колишнього гуртожитку, який перебував на балансі СУ-455, суд не врахував, що:

- відповідно до ч.2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу;

- відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану житлову площу.

Відповідно до ст. 10 ч. 4 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснює особам, які беруть участь у справі їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається у якості своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Навівши у рішенні роз`яснення п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд , однак достовірно не встановив, чи є будинок АДРЕСА_1, де знаходиться квартира (кімната) АДРЕСА_1 гуртожитком в розумінні ЖК України, чи зареєстрований будинок, як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_1 є будинком для малосімейних.

Рішеннями Виконавчого комітету Олександрівської селищної ради № 122 від 28.09.1999 року та № 315 від 26.09.2000 року будинок АДРЕСА_1 прийнято на баланс виконкому Олександрівської селищної ради, як безгоспне майно та присвоєно спорудженню статус будинку для малосімейних громадян.

Як вбачається, рішенням Виконкому Іллічівської міської ради від 14.01.1983 року № 6 розглянуто клопотання адміністрації СУ-455 тресту «Чорноморгідробуд» та списки на 3 сім`ї для закріплення жилої площі в будинку для малосімейних громадян для тимчасового проживання, за громадянами. Зокрема виконком встановив, що у списки включені громадяни ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_3, які на квартирному обліку не перебувають, так як проживають менше передбаченого часу. Виконком вирішив затвердити списки, представлені адміністрацією СУ-455 тресту «Чорноморгідробуд» для закріплення жилої площі в будинках для малосімейних на 3 сім`ї та видати ордера для тимчасового проживання.

Виконавчим комітетом Іллічівської міської ради народних депутатів 17.01.1983 року ОСОБА_3 виданий ордер серії НОМЕР_1 на право зайняття сім`єю з трьох осіб (ОСОБА_3, ОСОБА_4 - дружина, ОСОБА_11 - дочка) 1-єї кімнати площею 14, 8 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1. Ордер виданий на підставі рішення Іллічівської міської ради від 14.01.1983 року № 6 (а. с. 42).

З довідки Олександрівської селищної ради від 19.05.2008 року № 1211 вбачається, що згідно з журналом перереєстрації житлових будинків від 1983 року будинок, де знаходиться спірне житло, іменований у довідці, як гуртожиток АДРЕСА_1, якому присвоєно новий номер «АДРЕСА_1» (а. с.45).

Положенням про використання жилих будинків для малосімейних для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 30 вересня 1981 року N 496 у редакції, що діяла на час прийняття рішення передбачено Іллічівської міської ради народних депутатів від 14.01.1983 року № 6 та на час видачі ОСОБА_3 ордеру про вселення - 17.01.1983 року, передбачалося наступне.

Визнати за доцільне використовувати, при необхідності, як сімейні гуртожитки для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей жилі будинки для малосімейних.

Рішення про це приймається відповідно адміністрацією підприємства, установи, організації і фабзавмісцевкомом профспілки, органом громадської організації та місцевкомом профспілки до початку спорудження будинку.

Використання жилих будинків для малосімейних відповідно до цього пункту провадяться після реєстрації їх виконкомами місцевих Рад народних депутатів як гуртожитків.

Будинки для малосімейних, відносно яких не прийнято такого рішення, заселяються у відповідності з Положенням про порядок надання жилої площі в УРСР, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 20 грудня 1974 р. N 562.

Будь-яких доказів про реєстрацію будинку для малосімейних під АДРЕСА_1, як гуртожитку, у Виконкомі місцевої Ради народних депутатів (Іллічівської міської або Олександрівської селищної) суду не представлено.

Тобто, на будинки для малосімейних, щодо яких не прийнято рішення про надання їм статусу гуртожитку, поширюється правовий режим, встановлений для жилих будинків і жилих приміщень державного і громадського житлового фонду, які заселяються у відповідності з Положенням про порядок надання жилої площі в УРСР, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 20 грудня 1974 р. N 562, яке діяло на час заселення ОСОБА_3 разом з сім`єю у кімнату в картирі АДРЕСА_1.

Як вже зазначалося Виконавчим комітетом Іллічівської міської ради народних депутатів 14.01.1983 року прийнято рішення про затвердження списків на 3 сім`ї, для закріплення жилої площі для тимчасового проживання, які не перебувають на квартирному обліку у зв`язку із проживанням менше встановленого часу та про видачу ордерів на тимчасове проживання.

Спеціального ордеру, який є єдиною підставою для заселення у житлове приміщення у будинку, який має статус гуртожитку, ОСОБА_3 не видавалося.

При таких обставинах судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо статусу будинку, де розташована спірна житлова площа, як гуртожитку.

При цьому висновок суду про те, що положення ст.70,71 ЖК України щодо визнання осіб, таким, що втратили право користування житловим приміщенням в гуртожитках не застосовуються, не заснований на законодавстві, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 8 ЦПК України з урахуванням подібності за змістом правовідносин щодо користування житловою площею у гуртожитку та інших житлових приміщеннях державного житлового фонду, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 71, 72 ЖК України.

За таких обставин рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи власне рішення судова колегія приходить до наступного.

В засіданні судової колегії позивач ОСОБА_2 пояснив, що у спірній кімнаті він оселився у 1993 році з дозволу свого брата ОСОБА_14, який тоді проживав у цій кімнаті за погодженням з ОСОБА_3, який виїхав зі спірної квартири у 1990 році. Однак при цьому ані ОСОБА_3, ані члени його сім`ї, що були зареєстровані у вказаній квартирі, з реєстраційного обліку не знялися. В подальшому у дану квартиру були зареєстровані син ОСОБА_3, його зять та внуки. В 1997 році він зареєструвався у спірній квартирі, як особа, що постійно проживає у спірній кімнаті. ОСОБА_3 ніколи не пред`являв до нього ніяких претензій стосовно спірного житла і не намагався вселитися. Між тим, за час, що минув, він добудував додаткове приміщення до квартири, зробив ремонт, поліпшив умови проживання і хоче квартиру приватизувати на себе, як вдалося це зробити його брату ОСОБА_12 у сусідній квартирі. Той брат, що впустив його у квартиру, а саме ОСОБА_14, отримав житло у гуртожитку в м. Іллічівськ і на площу, що звільнилася запропонував в`їхати йому. Він погодився на пропозицію свого брата і в`їхав у квартиру.

В засіданні судової колегії відповідач ОСОБА_3 пояснив, що він дійсно проживав у будинку для малосімейних, куди заселився на підставі ордеру, який був виданий йому у січні 1983 року Виконкомом Іллічвської міської ради народних депутатів. Вселився він разом з дружиною та дочкою. У даному будинку не було елементарних зручностей (каналізація)і тому у 1990 році він переселився у будинок, який закінчив будувати і здав в експлуатацію у 2012 році. Він дозволив брату позивача тимчасово проживати у спірній кімнаті. Проте позивачу він такого дозволу не давав. В подальшому він дізнався, що позивача туди пустив проживати його брат, який переїхав до м. Іллічівську, оскільки отримав там житло. Хоча дійсно він офіційно не висував претензій до ОСОБА_2 щодо звільнення кімнати, однак і не втрачав інтересу до нерухомого майна, яке свого часу йому виділялося. Дозволу на реєстрацію позивача він не надавав. Документи, що стали підствою для реєстрації ОСОБА_2 були знищені через три роки (перебіг терміну їх зберігання) після прописки останнього. Коли він намагався з`ясувати підставу прописки, компетентний орган відповів про неможливість надання первинних документів, які стали підставою для прописки, у зв`язку з їх знищенням. ОСОБА_2 давно змінив замки та двері і потрапити у квартиру він фізично не міг. До речі позивач проживає у спірній квартирі, яка розташована в будинку, де також мешкають його родичі та друзі - всі азербайджанці і туди потрапити не реально. Він кілька разів усно звертався до дільничного інспектора міліції з питанням про допомогу потрапити у житло, однак ніякого реагування з боку посадовця не відбулося. Все що він міг собі дозволити так це реєструвати у спірній квартирі нових членів своєї сім`ї - сина, зятя та внуків. Він категорично не згодний, що ОСОБА_2 намагається його та членів його сім`ї визнати такими, що втратили право користування, оскільки сам ОСОБА_2 такі питання ставити не може так як він не вселявся у спірну квартиру на законних підставах (ордер, укладення договору найму, наявність фактичної згоди наймача та членів його сім`ї), а зайняв її з дозволу свого брата, якому він тимчасово дозволив пожити у квартирі, але не делегував повноваження та право заселяти у квартиру інших осіб. В даний час він намагається оскаржити дії посадових осіб, які зареєстрували у спірній квартирі ОСОБА_2 без відома та згоди ОСОБА_3 та зареєстрованих на той час членів його сім`ї.

Згідно ст. 3 ч. ч. 1, 2 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, необхідно встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до п. 9 Постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Відповідно до пояснень позивача, наданих ним в засіданні судової колегії в апеляційному суді Одеської області , вбачається що він вселився у спірну кімнату погодившись на пропозицію свого брата ОСОБА_14, який там проживав і виїхав у зв`язку з отриманням іншого житла в м. Іллічівськ.

При таких обставинах немає підстав для набуття висновку, що позивачем був дотриманий порядок на вселення у спірне житло. Тому посилання позивача у позові, що він вселився у спірну кімнату, як кімнату у гуртожитку за погодженням з адміністрацією балансоутримувача гуртожитку, судова колегія вважає неспроможними та такими, що спростовуються встановленими у справі обставинами та поясненнями самого позивача, які в даній частині узгоджуються з поясненнями відповідача ОСОБА_3, який стверджував, що ні він ні члени його сім`ї не надавали згоди на вселення позивача у спірну кімнату.

Отже наведені позивачем у позові обставини вселення у спірне приміщення безумовно свідчать, що вселення позивача відбулося без отримання письмової згоди наймача ОСОБА_3 та членів його сім`ї. При цьому з обставин справи не вбачається, що ОСОБА_3 та члени його сім`ї безспірно висловлювали згоду на вселення у спірну квартиру ОСОБА_2.

Тобто позивачем не доведено, що він правомірно вселявся у спірне приміщення - як член сім`ї відповідача або ж на підставі ордеру та укладеного на підставі ордеру договору найму чи за письмовою згодою наймача та членів його сім`ї тощо.

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При таких обставинах відсутні підстави для захисту прав ОСОБА_2, як належного користувача спірної квартири та відсутні підстави для задоволення заявлених ним вимог про визнання відповідачів особами, що втратили право користування житловим приміщенням .

Таким чином, судова колегія доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, скасування рішення суду першої інстанції, ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав наведених у рішені відповідно до встановлених у справі обставин, що наведені в рішенні апеляційного суду.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 27 травня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які виступають в своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Оверіна

В.П. Фальчук