Справа № 2-99/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року

Житомирський районний суд Житомирської області

у складі: головуючого судді - Баренко С. Г.,

за участю секретаря судового засідання - Лабенської Л.І., представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі батька ОСОБА_5 про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 половини житлового будинку, визнання за ОСОБА_1 право власності на ? частину цього будинку, поновлення строку на оскарження договору дарування, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним заповіту та зустрічним позовом ОСОБА_5 в інтересах малолітнього сина про визнання права власності на ? частину жилого будинку в порядку спадкування за заповітом, -

встановив:

У кінцевій редакції позову ОСОБА_1 просить визнати спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_2 половину житлового будинку АДРЕСА_1. Змінила підстави недійсності договору дарування цієї частини від 12.05.2005, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме за ст. 48 ЦК ч.1 ст.203, ст. 215 ЦК України, витребувавши її зі складу спадкової маси половину спірного житлового будинку за заповітом; визнати за позивачем право власності на ? частину спірного житлового будинку як таку, що була прийнята позивачем, як спадкоємцем за законом, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.05.2003, видане ОСОБА_2 на половину спірного будинку, а також визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 04.06.2008, за яким останній заповів спірну частину ОСОБА_4 Позов мотивовано тим, що позивач після смерті її батька (ОСОБА_6) фактично вступила в управління належною йому частиною наведеного житлового будинку(ст.549 ЦК 1963 року). Позивач утримувала, взяла собі у володіння речі батька, володіла погребом (як і до тепер), разом із ОСОБА_2 зробила невеличкий ремонт тощо. Від спадщини у встановлений строк не відмовлялася, заяву про відмову позивача від спадщини та інші документи, що представлені нотаріусу на отримання відповідачем спадщини були підроблені, внаслідок чого її позбавлено належної їй спадщини. Вказувала, що наявність оскаржуваного договору та заповіту, про які вона дізналася випадково після смерті матері, унеможливлює отримати спадщину. Захистити своє право може лише в суді, просила поновити строк для звернення до суду.

ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 про визнання за останнім права власності на ? частину спірного будинку як за спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 Вимогу мотивує тим, що частина будинку перейшла у власність заповідача в законний спосіб на підставі договору дарування, а тому, на його думку, наявні всі підстави для завершення процедури оформлення спадщини. ОСОБА_1 не надала доказів, що є співвласником цього будинку.

Кожен з позивачів підтримав свої вимоги та заперечував зустрічні.

ОСОБА_1 та її представник стверджували, що лише ОСОБА_1 прийняла спадщину за батьком, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, а тому є його власником з часу відкриття спадщини. Усі документи на отримання спірного спадку її сестрою підроблені і не виключно за допомогою секретаря ради. ОСОБА_2 в силу ч.ч.1,2 ст.203 ЦК не могла відчужувати майно, власником якого вона за законом не була, що доводить незаконність договору та заповіту ОСОБА_3 На їх думку з огляду на вік брата, визначення за заповітом малолітню незнайому дитину, швідкусмерть після заповіту свідчить про відсутність його доброї волі. Вказують, що це могла бути плата за незаконне отримання ним і паспорта громадянина України, який з 1988 року проживав у Молдавії. Пояснили, що усі добудови до спірного будинку, після розлучення з батьком та добровільного його поділу з останнім мати здійснювала до своєї частини будинку під час шлюбу з іншим чоловіком, за їх сумісні кошти, а тому не збільшують частку батька та не належать до спадщини, що також впливає на незаконність свідоцтва, договору та запоповіту. Спадкодавець до того ж тривалий час проживав в с. Зарічани, в своїй частині тримав речі та іноді приходив. Просили позов задовольнити, вказували, що адвокат, який готував позов неправильно послався на ст. 228 ЦК. У подальшому з причин важкої хвороби позивач до суду не з'являлася.

ОСОБА_5 та його представники вважають позов безпідставним, мотивуючи тим, що позивач не порушувала перед судом питання про встановлення факту прийняття спадщини. У подальшому надавали непослідовні пояснення. Так, стверджували, що після смерті ОСОБА_6 єдиним власником його половини спірного будинку була лише ОСОБА_2, яка вступила в управління спадковим майном, що підтверджується довідкою виконкому ради. Водночас вказували на те, що ЗУ «Про місцеве самоврядування» не передбачено видачe виконкомами довідок щодо вступу в управління спадщиною (т.3 а.с.63). Для цього необхідні інші докази зокрема, про звернення до нотаріуса у встановлений строк, дані про реєстрацію ( проживання ) із спадкодавцем, сплату податків тощо, оскільки ОСОБА_1 таких доказів не надала, вона є такою що відмовилася від спадщини (т.3 а.с.63). Вважають, що представлені нотаріусу підроблені заяви від імені ОСОБА_1 про начето її відмову від спадщини, не можуть впливати на даний спір. Стверджують, що спадкодавцю ОСОБА_6 належала половина всього спірного житлового будинку (з добудовами), оскільки за життя ці ідеальні частки власниками не оспорювалися, порядок користування не встановлювався, право власності належним чином зареєстровано. Висновок експерта вважають суперечливим. Просили відмовити у задоволенні позову ще й за спливом строку позовної давності, звернулися із відповідною заявою (т.2 а.с. 60)

ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 визнала. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Підтвердила пояснення ОСОБА_1 та додала, що ОСОБА_6 є їх батьком. Батьки розлучилися у 1974 році. Спірний будинок було розділено, добудови здійснювала мати з іншим чоловіком, коли вони усі в ньому проживали. Категорично стверджувала, що вона із заявою про прийняття спадщини після смерті батька до нотаріуса ніколи не зверталася, підпис їй не належить, адреса на заяві зазначена невірно (колишня). Не зверталася вона з жодними заявами ані до Тетерівської сільської ради, ані до БТІ з приводу довідок чи інших документів, підписи на усіх цих документах їй не належать. З 1986 року відповідач проживає в м. Житомирі, спадщина батька її не цікавила взагалі. Підтвердила, що після смерті батька, ОСОБА_1 брала його речі, щось для ремонту свого будинку, стала користуватися підсобними приміщеннями. Усі роботи в частині будинку батька після його смерті в основному робила ОСОБА_1, яка живе поруч, а вона їй іноді допомагала. Зазначила, що нею підписувався лише договір дарування, але вона вважала, що йдеться лише про ту частину, де проживав батько, який жодних добудов до своєї частини не здійснював. Не знає чи відомо було про це ОСОБА_1, але у неї ніхто дозволу не питав. Усі документи готувала мати, яка реально побовалася погроз ОСОБА_3, останій часто вчиняв сварки з приводу квартири батька. У подальшому до суду не з'являлася.

Дослідженим матеріалам справи відповідають цивільні правовідносини.

Предметом спору є частина наведеного житлового будинку №6, та розмір, що належав спадкодавцю ОСОБА_7 Відповідно до плану забудови земельної ділянки (0,05га) від 10.10.1063 року та свідоцтва на забудову на підставі наказу № 82 від 23.07.1963 року виданого на ім'я ОСОБА_8 спірний житловий будинок мав бути побудований за розміром 8,0 м х 10 м, складатися: з 3-х кімнат жилою площею 41, 5 кв. м., добудови 2,0 м х 3,0м та сараю(т.1 а.с. 15, т.2 а.с.258). Цей будинок був взятий на по господарській облік, але за іншим розміром (т.2 а.с.220-221,238). В цьому будинку проживало подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_9, шлюб яких було розірвано 02.12.1074 року ( т.1 а.с.15).

З досліджених погосподарських книг вбачається, що спірний будинок після розлучення і до 2002 року обліковувався на праві власності по 1 / 2 за ОСОБА_6 і ОСОБА_10, за кожним, як за головами 2 дворів (робочої групи), за окремими особовими рахунками, по 20 кв. м. за кожним у тому числі по 12 кв.м. житлової площі, де ОСОБА_10 спочатку проживала із дітьми, та по ? хліву. З 1986 року у дворі ОСОБА_10 став проживати її чоловік - ОСОБА_11 Усі записи в погосподарськмх книгах підтверджені підписами голів цих дворів. У погосподарських книгах з 1996 - 2000, 2001 - 2005 у дворі ОСОБА_10 зафіксовано самовільна добудова без визначення її розміру (т.2 а.с.231,236, т.2 а.с. 274). Наявність самовільних добудов не суперечить технічній інвентаризації і висновку експерта (т.2 а.с.231,236, 274).

12.12.1990 року ОСОБА_10 і ОСОБА_6 виконкомом Тетеревської ради було видано свідоцтво про право особистої власності по 1/2 ідеальної частки спірного будинку також без визначення даних про реальний склад будинку, розміру загальної жилої площі, земельної ділянки тощо. У висновку експерта також зазначено, що ідеальною є частка в праві власності, а реальною - частка майна в натурі (т.2 а.с.273).

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, на той час регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Згідно з п. 6 цієї Інструкції, не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Відповідно до п. 7 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських (селищних) радах, затвердженої наказом Держкомстату України 17 липня 2000 року № 234, під час закладення нових погосподарських книг або перевірки та уточнення записів у раніше закладених погосподарських книгах, а також по закінченні цих робіт райдержадміністрації, виконкоми міських, селищних та сільських рад та районні органи державної статистики проводять перевірку повноти та правильності заповнення сільськими радами книг і списків погосподарського обліку та надають їм допомогу в усуненні виявлених недоліків. Доказів, що записи у цих книгах не відповідали дійсності суду не представлені.

Таким чином, підстави набуття права власності на спірний житловий будинок, споруди їх розмір, належність цього майна спадкодавцеві визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю.

Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно та його розмір, суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого ОСОБА_6 у тому за положеннями ЦК 1963 року. Зі змісту ст.105 ЦК (1963 р) вбачається, що право на розпорядження прибудовами до будинку не виникає, якщо вони проведені без належного дозволу. Виходячи з наведеного, підтвердженням розміру належності спірного будинку спадкодавцю ОСОБА_6 є записи в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. А тому слушним є твердження позивача, про відсутність достовірних данних про те, що спадкодавець ОСОБА_6 за життя здійснював добудови до спірного будинку. Допитана в суді спеціаліст ОСОБА_12 підтвердила, що при технічній паспортизації спірного будинку добудови, переобладнання були з боку кв.1 ( двір ОСОБА_10), за рахунок яких збільшилася площа житлової площі, що також збігається і з висновком експерта.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, з цього часу відкрилася спадщина. Ураховуючи, що спадщина відкрилася до 1 січня 2004 року, строк на її прийняття також закінчився до цієї дати, суд до цих спадкових відносин застосовує норми ЦК 1963 року.

З досліджених матеріалів спадкової справи №244(т.1 а.с. 82-105) вбачається, що свідоцтво про право на спадщину від 27.05.2003 отримала відповідач ОСОБА_2, за заявою нотаріусу, датованою 27.05.2002, тобто після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини (ст.549 ЦК).

Твердження ОСОБА_2, що вона із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася взагалі об'єктивно підтверджуються дослідженими доказами. Так, на порушення п. 110. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій від 14.06.1994 року № 18/5 (із змінами) чинної на той час, особа ОСОБА_2, не була належним чином перевірена нотаріусом ОСОБА_13 та дані не були нею засвідчені. Оскільки всупереч вимогам Інструкції на заяві відсутня відмітка із зазначенняим докумету, що засвідчує заявницю ОСОБА_2, з номером, датою його видачі, найменування установи, підприємства, організації, що його видала, не вказано і рік народження ОСОБА_2 Адреса проживання на заяві (а у подальшому і в оскаржуваному свідоцтві) також зазначена невірно (т.1 а.с.85, 103,123). Окрім цього в цій заяві іншим спадкоємцем за законом, як начебто, дружина спадкодавця, зазначена ОСОБА_10, яка з 1974 року його дружиною не була, перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, про що ОСОБА_2 було добре відомо. Довідка виконкому Тетеревської сільської ради за № 19 на підставі якої ОСОБА_2 було видано оскаржуване свідоцтво також не відповіє вимогам закону. Так, замість сільського голови (ОСОБА_15), вона підписана невідомою особою, дата видачі виправлена без застережень, зміст довідки не відповідає і вимогам п.113 наведеної Інструкції, згідно якої виконком у довідці про прийняття спадщини засвідчує проживання спадкоємця із спадкодавцем або взяття ним майна спадкодавця. У довідці також не зазначені які саме платежі здійснювала ОСОБА_2 До того ж за вказаною Інструкцією дані про обов'язкові платежі підтверджуються довідкою податкової служби, страховика або платіжними документами. Допитана в суді секретар виконкому ОСОБА_16 не могла пояснити обставини видачі їй довідок, хто їх підписував замість голови та чому. Остання також визнала, що дані про вчинення ремонту саме ОСОБА_2 у спірному будинку надала без перевірки цих обставин. На запит суду журнал реєстрації кореспонденції (видачі довідок) за 2003 суду представлений не був.

Недостовірними є і заяви про відмову від спадщини ОСОБА_10, як буцімто дружини після смерті ОСОБА_6, та ОСОБА_17, які засвідчені 20.05.2003 року також секретарем ОСОБА_16.за №№ 37,38, та які були представлені нотаріусу (т.1 а.с.89-92), оскільки ОСОБА_10 жодного відношення до спадкового майна не мала. Окрім цього, відповідно до та п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України ( із змінами) у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обов'язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Суду не було надано відповідного рішення виконавчого комітету Тетерівської сільської ради щодо ОСОБА_16 на право вчинення нею нотаріальних дій. Дотого ж, перевіреними записами у журналі реєстрації нотаріальних дій встановлено, що 20.05.2003 року ці заяви не посвідчувалися взагалі, а інші нотаріальні дії засвідчувала не ОСОБА_16.(т.1 а.с. 158-161). Ці обставини узгоджуються твердженнями позивача, що вона від спадщини не відмовлялася та з висновком комплексної судово - почеркознавчої експертизи, що підпис на заяві від імені ОСОБА_1 про відмову від спадщини після смерті батька виконано іншою особою. Усупереч ч.1 ст.553 ЦК України нотаріусом взяті до уваги заяви про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 після спливу 6 місяців з дня відкриття спадщини, дата смерті спадкодавця на яких також вказана неправильно. Спростовується записами по господарських книг і представлена нотаріусу довідка за підписом ОСОБА_16 (від 09.01.2003 №17), що земельна ділянка розміром 0,04 га по АДРЕСА_1, належала спадкодавцю, але не була приватизована(т.1 а.с.93). Витяг з реєстру прав власності БТІ на ім'я ОСОБА_2 щодо реєстрації прав спадкодавця було виготовлено 27.02.2003, тобто після смерті спадкодавця (т.1 а.с.98).

Відповідно до ст.19 Конституції посадові особи органів державної влади та самоврядування повинні діяти лише у законний спосіб.

Поряд з цим не спростовані твердження позивача та ОСОБА_2, про те, що ОСОБА_1 майже одразу після смерті батька (до 6 місяців) заволоділа майном батька: чорно - білим телевізором, чугунними батареями, деяким садовим інвентарем, разом із ОСОБА_2 вона зробила невеличкий ремонт в частині його будинку тощо. Позивач була впевнена, що прийняла належну їй частину спадщини, яка завжди належатиме їй, але за підробленими документами її було позбавлено спадку. ОСОБА_3, як син спадкодавця, за життя не вчиняв жодних дій отримання спірного спадкового майна.

За положеннями ч.1 ст.549 ЦК (1963) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини.

Системний аналіз досліджених матеріалів в іх сукупності та взаємозв'язку, з врахуванням доводів самої ОСОБА_2, непослідовних тверджень відповідачів щодо довідок, пояснень позивача, дає підстави для висновку суду, що ОСОБА_2 спадщину після смерті ОСОБА_6 на законних підставах не приймала, що є підставою для визнання недійсним свідоцтва про права останньої на спадщину за законом від 27.05.2003 року. Суд також вважає, що внаслідок таких дій були порушені майнові права позивача, яка прийняла спадщину. Прийнята спадщина визнається належною садкоємцеві з моменту її відкриття (ст.548 ЦК). У п. 4 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.1983 року (із змінами), чинної на той час, надані роз'яснення щодо застосування саме ст.549 ЦК, якщо у встановлений строк заінтересована особа вступила в управління або володіння спадковим майном, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно. А тому твердження сторони ОСОБА_5, що ОСОБА_1 не могла порушувати таке питання не відповідає наведеній правовій позиції ВСУ та ст. 16 ЦК України.

У подальшому після протиправного отримання у власність спадщини ОСОБА_2 за договором дарування від 12.05.2005 відчужила спірне спадкове майно ОСОБА_3 (т.1 а.с. 12-14). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За ст.ст.317, 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. За договором дарування майно передається безоплатно у власність (ст.717 ЦК). Таким чином, договір щодо розпорядження ОСОБА_2 спадковим майном на користь ОСОБА_3 не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Що є підставою для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним. Недійсний правочин не породжує правових наслідків.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 16). За життя останній за заповітом від 04.06.2008 визначив спадкоємцем отриманого за вказаним договором дарування майна ОСОБА_4(.т.1 а.с. 35), а отже вимога про визнання заповіту недійсним є похідною та підлягає до задоволення.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не є стороною недійсних правочинів, вона має право витебувати це майно зі спадкової маси ОСОБА_3

Вимога, щодо визнання спільною власністю спірної частини спадкового майна та зустрічні вимоги ОСОБА_5 до задоволення не пілягають за безпідставністю.

Зважаючи на обставини справи, принцип верховенства права, встановлений ст.8 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд поновлює ОСОБА_14 строк для звернення до суду на захист своїх законних інтересів в суді, оскільки це її право є абсолютним.

Керуючись ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст.ст. 26, 48, 112, 525, 529, 549, 553-554 ЦК України (в редакції 1963 р.) ст.ст. 3, 16, 215, 216, 228, 256-257, 392, 1270 ЦК України, ст. ст. 3, 31, 57, 60, 61, 88, 130, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Поновити строк на оскарження договору. Визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку від 12.05.2005, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Витребувати ? житлового будинку зі складу спадкової маси після смерті ОСОБА_3.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.05.2003, видане ОСОБА_2 на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 04.06.2008, за яким останній заповів ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4.

В решті вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_5 по 648 гр. 20 коп. судового збору та по 2426 грн. 64 коп. за проведення експертиз (2870,40+1982,88).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину жилого будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування відмовити за безпідставністю.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку на апеляційне оскарження.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Житомирської області протягом 10 днів після проголошення рішення через Житомирський районний суд.

Суддя: С.Г. Баренко