Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Комунального підприємства житлового і комунального господарства Вишгородської міської ради про визначення порядку користування жилим приміщенням, зміну умов договору найму; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: Вишгородська міська рада, Соснівська районна рада м. Черкас, Державне агентство України з управління зоною відчуження про визнання рішень про надання жилого приміщення та ордера недійсними в частині, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, зазначаючи, що 07 жовтня 1999 року він уклав шлюб із ОСОБА_5 29 березня 2002 року на їх сім'ю було видано ордер на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1, в якій він та відповідач зареєстровані та проживають. На даний час він з відповідачем не проживає однією сім'єю і між ними виникають конфлікти і непорозуміння. Він має намір приватизувати частину цієї квартири, однак відповідач згоди на це не дає, чим порушує його права. Посилаючись на викладене, ОСОБА_6 просив установити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши йому у користування житлову кімнату площею 11,8 кв. м, а ОСОБА_5 - площею 16,9 кв. м; коридор, кухню, вбиральню і ванну кімнату залишити в загальному користуванні та зобов'язати КП ЖКГ Вишгородської міської ради укласти з ним окремий договір найму вказаної кімнати в квартирі АДРЕСА_1.

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсними: рішення Соснівської районної ради м. Черкас від 19 липня 2000 року № 388; спільне рішення Адміністрації зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення та територіального комітету профспілки від 13 серпня 2001 року № 25 в частині виділення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 як члену її сім'ї; рішення Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 29 березня 2002 року № 159 в частині включення до ордера ОСОБА_4 як члена її сім'ї; ордер від 10 жовтня 2002 року на № 111 в частині включення до нього ОСОБА_4 як члена її сім'ї. Позовні вимоги мотивувала тим, що вказані рішення про виділення на їхню сім'ю двокімнатної квартири прийнято у зв'язку з реєстрацією шлюбу між нею і відповідачем та включенням його до складу її сім'ї, оскільки саме вона перебувала на квартирному обліку. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 січня 2012 року шлюб визнаний недійсним, оскільки на час його укладання ОСОБА_6 перебував в іншому шлюбі із ОСОБА_7 Крім того, ОСОБА_6 не повідомив, що він зареєстрований по АДРЕСА_2, від якого не відмовився і зберігав право на житло.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Поновлено ОСОБА_5 строк позовної давності на звернення до суду. Визнано недійсними: рішення Соснівської районної ради м. Черкас від 19 липня 2000 року № 388; спільне рішення Адміністрації зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення та Територіального комітету профспілки від 13 серпня 2001 року № 25 в частині виділення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 як члену сім'ї ОСОБА_5; рішення Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 29 березня 2002 року № 159 в частині включення до ордера ОСОБА_4 як члена сім'ї ОСОБА_5; ордер від 10 жовтня 2002 року № 111 в частині включення ОСОБА_4 як члена сім'ї ОСОБА_5

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Змінено договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_4 у користування кімнату площею 11,8 кв.м, ОСОБА_5 виділено в користування кімнату площею 16,9 кв.м, підсобні приміщення: кухню, вбиральню, ванну кімнату залишено в спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Зобов'язано КП ЖКГ Вишгородської міської ради укласти із ОСОБА_4 договір найму кімнати площею 11,8 кв. м, з ОСОБА_5 - кімнати площею 16,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 про зміну договору найму,суд першої інстанції керувався тим, що у зв'язку із визнанням шлюбу недійсним ОСОБА_4 не можна вважати членом сім'ї ОСОБА_5, отже він згідно зі ст. 104 ЖК Української РСР позбавлений права вимагати укладання з ним окремого договору найму.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_5 мала право позачергового одержання житлового приміщення, а ОСОБА_6 при вселенні до нього набув це право разом з нею лише як член її сім'ї. При цьому суд виходив із того, що при включенні до ордера як члена сім'ї наймача ОСОБА_6 надав про себе недостовірні відомості, а саме: паспорт без відміток про реєстрацію 10 грудня 1978 року шлюбу з ОСОБА_7 та про своє місце проживання у АДРЕСА_2, від якого не відмовився та письмове зобов'язання про звільнення займаного жилого приміщення не надав, зберігаючи за собою право користування цим житловим приміщенням.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, зазначав, що, визнаючи недійсними оскаржувані ОСОБА_5 рішення та ордер в частині включення до них ОСОБА_4, суд допустив порушення норм матеріального права, оскільки не врахував, що житлове законодавство не передбачає визнання ордера недійсним в частині.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ЖК Української РСР, якщо особа перестала бути членом сім'ї наймача, проте продовжує проживати у займаному жилому приміщенні, вона має такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 104 ЖК Української РСР член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 цього Кодексу. У разі відмови членів сім'ї дати згоду на це, спір вирішується у судовому порядку.

Згідно із ч. 2 ст. 61 ЖК Української РСР договір найму укладається в письмовій формі між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією та наймачем - громадянином.

Апеляційний суд вважав, що вимоги ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою і зміну договору найму підлягають задоволенню, оскільки жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді відокремленого приміщення.

Посилання ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_6 зареєстрований за іншою адресою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і спростовуються паспортом ОСОБА_4, з якого вбачається, що він зареєстрований у АДРЕСА_1, іншого місця реєстрації чи проживання не має.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін зважаючи на те, що спірна квартира надавалась на двох осіб, в тому числі і на ОСОБА_4, оскільки на одну особу квартира не могла бути надана. Разом з цим, не можна визнавати недійсними рішення про надання житла і ордера лише в частині відносно ОСОБА_4, оскільки останній набув право користування житловим приміщенням в установленому порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права; наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова