Справа № 428/2834/15-ц
03 липня 2015 року м. Сєвєродонецьк
Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі
головуючого судді Бароніна Д.Б.,
за участю секретаря Бондаренко І.С.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, визначення порядку користування квартирою, відшкодування вартості безпідставно набутого майна та оренди житла, відшкодування моральної шкоди, -
ОСОБА_2 звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, ОСОБА_4, в якому, із урахуванням збільшених позовних вимог, просив про наступне:
- захистити право особистої приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1, усунувши перешкоди співвласнику квартири ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом вселення його в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_5 звільнити від особистих речей кімнату площею 14.20 кв. метрів, забезпечити вільний доступ та не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою, розташованою адресою: АДРЕСА_2;
- визначити порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виділивши у користування ОСОБА_2 кімнату площею 14.20 кв. метрів, ОСОБА_5 з неповновнолітньою дитиною кімнату площею 17.00 кв. метрів, а кухню, ванну кімнату, туалет, коридори, комору залишити у загальному користуванні;
В обґрунтування збільшених позовних вимог позивач посилався на те, що він з 1973 року проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. 13.10.1998 року помер його батько ОСОБА_6, який постійно проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді двокімнатної квартири. Оскільки ОСОБА_7 постійно мешкав з ОСОБА_6 і був зареєстрований в квартирі, то відповідно до ст.ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР прийняв спадщину, але в нотаріальну контору для оформлення документів не звертався, оскільки в цьому не було потреби. У лютому 2012 року ОСОБА_7 дізнався, що його рідний брат ОСОБА_8 шахрайським шляхом прийняв усю спадщину у вигляді двокімнатної квартири, замість її половини, надавши до нотаріальної контори підроблені документи для отримання свідоцтва про право на спадщину, позбавивши ОСОБА_9 його частки в квартирі. На підставі фіктивної довідки було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на всю квартиру замість її половини.
28.02.2012 року ОСОБА_7 виїхав на заробітки в Російську Федерацію. Ключі від квартири він залишив у своєї знайомої ОСОБА_10 для того, щоб вона доглядала за квартирою і оплачувала комунальні послуги. Приблизно в кінці вересня 2012 року племінниця ОСОБА_2 ОСОБА_3, не чекаючи закінчення шестимісячного терміну для вступу в спадщину після свого батька ОСОБА_11 та не маючи ніяких правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_3, 10.10.2012 року спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_12, невідомою дівчиною, яка представилася адвокатом, майстром ОСББ «Промінь» ОСОБА_13 та двома співробітниками міліції за допомогою погроз, відібрали у ОСОБА_14 ключі від квартири, змінили дверні замки, поставили металеві двері, таким чином, незаконно заволоділи квартирою і майном ОСОБА_2
26 вересня 2014 року Сєвєродонцький міський суд ухвалив рішення, згідно з яким визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії АВВ № 501990, видане 10.09.1999 року Першою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_11, реєстровий № 4150, визнав незаконною та скасував державну реєстрацію права власності, вчинену на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВВ № 501990, виданого 10.09.1999 року Першою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_11, реєстровий № 4150, та зареєстрованого Сєвєродонецьким БТІ за № 446 в книзі № 45, визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 15.11.2012 року Другою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_3, реєстровий № 1186, визнав незаконною та скасував державну реєстрацію права власності, вчинену на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.11.2012 року Другою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_3, реєстровий № 1186, та зареєстрованого Сєвєродонецьким БТІ за № 446 в книзі № 68.
25.12.2014р. ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спірної квартири. 06.01.2015р. відповідачу була направлена вимога про звільнення квартири, передачу ключів ОСОБА_2, яку вона отримала, але нічого не зробила. Відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні власністю, а саме не дає йому ключі від спірної квартири, що унеможливлює доступ до квартири. Сторони не дійшли згоди про порядок володіння та користування майном.
Також, позивач вказує, що все його майно, а саме меблі, одяг, постільна білизна, подушки, одіяла, коври, кухонний гарнітур, кухонний посуд, штори, багети, залишилося в спірній квартирі і були привласнені ОСОБА_3 На частину майна, яке придбав ОСОБА_2 і яке залишилося в квартирі, документи збереглися. На даний час вказане майно, незаконно привласнене відповідачкою, не збереглося в натурі, і його доля позивачу невідома. Оскільки позивачу жити було ніде, він з грудня 2012 року уклав договір найму квартири за адресою: АДРЕСА_4, з ОСОБА_15 та мешкав в цій квартирі, коли повертався з роботи з Росії. Також, перебуваючи у постійному страху за збереження свого майна, позивач втратив спокій, став дратівливим, нервовим, погано спав, у нього погіршились стосунки з близькими йому людьми, він вимушений був постійно витрачати час для відновлення своїх прав, написання різного роду заяв, скарг, відвідування міліції, суду, прокуратури тощо. Таким чином, позивачу також було завдано моральну шкоду незаконними діями відповідача.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав збільшені позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та її представника, проти ухвалення заочного рішення також не заперечував.
Представник Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, проти задоволення позову заперечувала в інтересах дитини.
Відповідач та законний представник малолітньої ОСОБА_4 ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце проведення судових засідань, які були призначені на 02.07.2015 року та на 03.06.2015 року, була повідомлена належним чином, про що свідчить заява представника відповідача ОСОБА_16 від 02.06.2015 року про неможливість участі відповідача в судовому засіданні та конверт із повісткою на 02.07.2015 року на імя ОСОБА_3, який повернувся до суду із поміткою «за закінченням терміну зберігання».
При цьому суд вважає необхідним зазначити, що заява представника відповідача ОСОБА_16 від 02.06.2015 року про неможливість участі відповідача в судовому засіданні у звязку із службовими обставинами нічим не обґрунтована, до неї не додано жодних документів, які могли би підтвердити наявність перешкод для явки відповідача в судове засідання. Також, заява ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи від 02.07.2015 року не могла бути врахована судом, адже вона була подана до канцелярії суду 02.07.2015 року о 13-37 год., про що свідчить відповідна відмітка працівника канцелярії про реєстрацію вхідної кореспонденції суду на паперовій заяві та в системі автоматичного документообігу суду, в той час як судове засідання було призначено на 02.07.2015 року о 13-30 год. і фактично розпочалося о 13-35 год., тобто за дві хвилини до подання відповідачем заяви про відкладення розгляду справи.
Представник відповідача ОСОБА_16 в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце проведення судових засідань, які були призначені на 02.07.2015 року та на 03.06.2015 року була повідомлена належним чином, про що свідчить довідка про доставку SMS-повідомлень від 04.06.2015 року та розписка представника відповідача на явочному листі про явку в судове засідання на 03.06.2015 року (а.с. 104). При цьому, заява ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у звязку із неможливістю явки її представника від 02.07.2015 року не могла бути врахована судом, про що вказано вище, а також до вказаної заяви не було додано жодних документів, які могли би підтвердити участь представника відповідача в розгляді іншої судової справи у м. Рубіжному (копії судових повісток, рішень суду, тощо).
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач та законний представник малолітньої ОСОБА_4 ОСОБА_3, а також її представник ОСОБА_16 були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судових засідань, які були призначені на 02.07.2015 року та на 03.06.2015 року, проте не зявилися у вищевказані судові засідання та не обґрунтували поважність причин свого неприбуття, що на думку суду свідчить про зловживання вказаних осіб своїм процесуальним правом на неявку в судові засідання та правом на подання заяв про відкладення розгляду справи з метою затягування розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та представника відповідача. У звязку із наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача та його представника, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього.
Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_17 пояснив, що він знайомий із позивачем ОСОБА_2 з 1988 року. Позивач зі своїм батьком проживав у спірній квартирі, при цьому після смерті батька позивач документів щодо права власності на квартиру не оформлював. Позивач деякий час працював у м. Сєвєродонецьку, а потім вирішив поїхати працювати на Північ до Російської Федерації. У звязку із цим, на початку 2012 року ОСОБА_2 віддав йому (ОСОБА_10Г.) ключі від спірної квартири. Після цього, наприкінці 2012 року, йому зателефонувала його дочка із повідомленням про те, що ОСОБА_3 разом із працівниками міліції прийшла до спірної квартири з метою силового проникнення до квартири. При цьому, ОСОБА_3 та працівники міліції зазначили, що власником спірної квартири є саме ОСОБА_3, документів на право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 не предявила. Позивач у 2012 році також дізнався, що його брат ОСОБА_11 оформив право власності на усю спірну квартиру. Після того, як ОСОБА_3 у грудні 2012 року не пустила ОСОБА_2 до спірної квартири, знайомий позивача ОСОБА_15 надав позивачу для проживання кімнату, яка йому (ОСОБА_15О.) належала. Він (ОСОБА_10Г.) багато разів був у спірній квартирі, бачив там речі ОСОБА_2, а саме: телевізор маленький та телевізор великий, музичний центр, фотоапарат, аудіо-програвач, відеокасети, холодильник, праску імпортну, фотоапарат, гітару, тренажер. ОСОБА_2 засмутився після того, як його було фактично позбавлено права користування спірною квартирою, позивач звертався до ОСОБА_3 з приводу повернення йому речей повсякденного вжитку.
Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_18 пояснив, що він знайомий із ОСОБА_2 протягом 30 років, а ОСОБА_3 він знає в якості племінниці ОСОБА_2 ОСОБА_2 був прописаний у спірній квартирі з юнацьких років. Коли помер батько ОСОБА_2, то брат ОСОБА_2 ОСОБА_11 формив на себе право власності на спірну квартиру, а після смерті ОСОБА_11 право власності на спірну квартиру на себе оформила ОСОБА_3 і вступила разом із своїм чоловіком у фактичне володіння спірною квартирою. Після вступу у фактичне володіння спірною квартирою, ОСОБА_3 більше не пускала ОСОБА_2 до квартири, навіть після того, як судом було винесено рішення з приводу спірної квартири на користь ОСОБА_2 Він (ОСОБА_18В.) неодноразово був у спірній квартирі, квартира була із меблями, в квартирі були наявні телевізори (великий та малий), холодильник, фотоапарат, велотренажер, пральна машина, кухонний комбайн, праска, музичний центр, гітара. Йому не відомо про те, щоб ОСОБА_3 віддала будь-які речі ОСОБА_2 після вступу у володіння спірною квартирою. ОСОБА_2 внаслідок позбавлення його житла орендував іншу квартиру по 2-4 місяці на рік на протязі 3-4 років, також позивач дуже переймався внаслідок позбавлення його спірної квартири, у нього зявився нервовий тік.
Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_15 пояснив, що позивача ОСОБА_2 він знає з 2001 року, адже саме із вказаного року по 2010 рік вони разом працювали у м. Сєвєродонецьку. Після того, як ОСОБА_2 було позбавлено спірної квартири, позивач з 2012 року проживав взимку у його квартирі за адресою: АДРЕСА_5. Між ним та позивачем було укладено угоду щодо оренди вказаної квартири, позивач станом на час розгляду справи орендував її з грудня 2012 року по лютий 2015 року, протягом зимового часу в кожний із зазначених років.
Вислухавши представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.09.2014 року по справі № 428/363/13-ц встановлено, що згідно з копією свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Сєвєродонецькою міською радою 27 травня 1999 року на підставі рішення Виконкому № 978 від 25.05.1999 року, ОСОБА_6 на праві приватної власності належить квартира № 69 по проспекту Гвардійському в м. Сєвєродонецьку.

Згідно із копією свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВВ № 501990, виданого 10.09.1999 року Першою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_11, реєстровий № 4150, ОСОБА_11, як спадкоємець майна померлого ОСОБА_6, успадкував належну ОСОБА_6 квартиру № 69 по проспекту Гвардійському в м. Сєвєродонецьку.

Згідно із копією свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 316345, виданого 31.03.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_11 помер 30 березня 2012 року у м. Сєвєродонецьк, про що зроблено відповідний актовий запис № 399.

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.11.2012 року Другою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_3, реєстровий № 1186, ОСОБА_3, як спадкоємець майна померлого ОСОБА_11, успадкувала належну ОСОБА_11 квартиру № 69 по проспекту Гвардійському в м. Сєвєродонецьку.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.09.2014 року по справі № 428/363/13-ц, яке набрало законної сили 07.10.2014 року, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії АВВ № 501990, видане 10.09.1999 року Першою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_11, реєстровий № 4150, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 15.11.2012 року Другою Сєвєродонецькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_3, реєстровий № 1186, а також визнано незаконними та скасовано державні реєстрації права власності, вчинені на підставі вищевказаних свідоцтв.

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори 05.12.2014 року по спадковій справі № 491/1999, вбачається, що ОСОБА_2 є спадкоємцем 1/2 частки двокімнатної квартири, яка розташована на другому поверсі пятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6.

Також, з копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори 23.03.2015 року по спадковій справі № 76/2012, вбачається, що ОСОБА_3 є спадкоємцем 1/2 частки двокімнатної квартири, яка розташована на другому поверсі пятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6.

Копією вимоги від 06.01.2015 року (а.с. 7) та копією листа ЛД УДППЗ «Укрпошта» від 10.03.2015 року № 138 (а.с. 8) підтверджується, що ОСОБА_2 08.01.2015 року відправив, а ОСОБА_3 12.01.2015 року особисто отримала письмову вимогу ОСОБА_2 про залишення ОСОБА_3 спірної квартири, звільнення квартири від особистих речей, повернення майна.

Копією відповіді на вимогу (а.с. 97), а також копіями фіскального чеку із номером штрихкодового ідентифікатору 748 та відомостей про рух поштового відправлення за вказаним ідентифікатором (а.с. 98) підтверджується, що 15.01.2015 року ОСОБА_3 підписала та відправила на адресу фактичного проживання позивача відповідь на вимогу від 06.01.2015 року, в якій вказала, що вона на законних підставах зареєстрована у спірній квартирі, в той час як позивачем не надано письмових документів, які б могли свідчити про право власності позивача на спірну квартиру та порядок користування квартирою. Також вказала, що усе своє майно позивач може забрати на першу вимогу та запропонувала зателефонувати їй для встановлення домовленості щодо часу передачі майна, а також запропонувала спільно користуватися спірною квартирою в разі надання позивачем письмових документів щодо його права власності на квартиру.

Копією домової книги для прописки громадян, які проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, підтверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у вказаній квартирі з 01.02.2013 року.

З копії довідки від 16.04.2015 року № 418, виданої ОСББ «Луч», вбачається, що за адресою: АДРЕСА_6 проживають ОСОБА_3, її донька ОСОБА_4 та її дядько ОСОБА_2.

Таким чином, судом встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_6. При цьому, у праві вланості на квартиру визначено частки кожного з них у праві власності.

Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Суд зазначає, що із письмових доказів та показань свідків не вбачається наявності порушень права власності позивача з боку відповідача на 1/2 частку спірної квартири після набрання законної сили рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.09.2014 року по справі № 428/363/13-ц та отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину, адже на єдине письмове звернення позивача з приводу порушення його права власності відповідач надала вмотивовану відповідь, в якій просила надати документи, які підтверджують право власності позивача на частку спірної квартири і, в разі надання таких документів, запропонувала спільно користуватися спірною квартирою. При цьому, свідками в судовому засіданні не було надано свідчень із зазначенням конкретних обставин стосовно того, що після набрання законної сили рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.09.2014 року по справі № 428/363/13-ц та отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину, право власності позивача з боку відповідача на 1/2 частку спірної квартири порушувалося. Представником позивача також не було надано письмових доказів або відеозапису стосовно того, що з грудня 2014 року та по теперішній час позивач здійснював спроби потрапити до спірної квартири, маючі при собі документи, які підтверджують право власності на квартиру, і йому при цьому чинилися перешкоди.

Разом з тим, виходячи з викладених норм ЦК України, суд приходить до висновку про те, що вимоги власника про заборону вчинення певною особою дій, які можуть порушити його право, або вимоги про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, можуть бути заявлені власником не тільки у випадку фактичного порушення його права власності, а і у випадку існування підстав для передбачення можливості такого порушення.

На думку суду, той факт, що відповідач ОСОБА_3 до набрання законної сили рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.09.2014 року по справі № 428/363/13-ц була власником всієї спірної квартири, створює достатні підстави для передбачення можливості порушення права власності позивача на 1/2 частку спірної квартири.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог про захист права приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частку спірної квартири шляхом вселення позивача до квартири, про визначення порядку користування спірною квартирою, зобов'язання відповідача звільнити від особистих речей кімнату площею 14,20 кв. метрів в спірній квартирі та не чинити перешкод позивачу у користуванні квартирою, суд враховує наступне.

Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді справи за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення предметом доказування, на думку суду, є зокрема, наявність у позивача права на житло.

Наявність у позивача права на 1/2 спірної квартири вже встановлено судом вище на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_2

Таким чином, вимога про захист права приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частку спірної квартири шляхом вселення його до квартири є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно визначення порядку користування спірною квартирою суд враховує, що спірна квартира згідно із свідоцтвами співвласників про право на спадщину за законом (а.с. 6, 89) є двокімнатною квартирою, яка розташована на другому поверсі пятиповерхового житлового будинку.

Згідно із копією поверхового плану 2-го поверху в будинку № 43-Б по проспекту Гвардійському у м. Сєвєродонецьку (а.с. 9), квартира 69 у вказаному будинку має площу 48,80 кв. метрів, в тому числі житлову 31,20 кв. метрів. При цьому, в квартирі наявні дві житлові кімнати площею 14,20 кв. метрів та 17,00 кв. метрів відповідно, а також кухня площею 5,60 кв. метрів, ванна кімната площею 2,00 кв. метри, туалет площею 0,90 кв. метри, коридори площею 7,20 кв. метри та комора площею 1,00 кв. метр.

Згідно із п.п. «б» п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Враховуючи те, що спірна квартира знаходиться на другому поверсі пятиповерхового житлового будинку, а також те, що у квартирі разом із відповідачем проживає її малолітня дитина, суд вважає справедливим визначення такого порядку користування квартирою, згідно із яким у користування ОСОБА_2 виділяється кімната площею 14,20 кв. метрів, ОСОБА_3 та її неповнолітній дитині ОСОБА_4 кімната площею 17,00 кв. метрів, а кухня, ванна кімната, туалет, коридори, комора залишаються у загальному користуванні співвласників квартири.

Стосовно позовної вимоги про зобовязання відповідача звільнити від особистих речей кімнату площею 14,20 кв. метрів в спірній квартирі та не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Суд зазначає, що наявність реальної небезпеки порушення права власності позивача на 1/2 частку спірної квартири з боку відповідача доводиться тим, що відповідач ОСОБА_3 до набрання законної сили рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.09.2014 року по справі № 428/363/13-ц була власником всієї спірної квартири, і по теперішній час відповідач продовжує фактично володіти спірною квартирою, в тому числі кімнатою площею 14,20 кв. метрів. У вказаній кімнаті, на думку суду, можуть зберігатися особисті речі відповідача, що може створити перешкоди позивачу у користуванні вказаною кімнатою.

Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги про зобовязання відповідача звільнити від особистих речей кімнату площею 14,20 кв. метрів в спірній квартирі та не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою.

Стосовно позовної вимоги про зобовязання відповідача забезпечити вільний доступ позивачу до спірної квартири суд зазначає, що згідно із ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

На думку суду, вчинення дій по забезпеченню вільного доступу одного із співвласників майна до належної йому частки майна не є обовязковим для іншого співвласника, адже перешкоди у доступі до майна можуть створюватися невизначеним колом осіб і дії по забезпеченню вільного доступу власника до свого майна є фактично діями по захисту права власності, тобто завданням держави, судових та правоохоронних органів.

Отже, такий спосіб захисту порушеного права позивача як зобовязання відповідача забезпечити вільний доступ позивачу до спірної квартири, не є належним, в той час як належним є спосіб захисту шляхом зобовязання відповідача не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою, який позивачем вже заявлений в якості позовної вимоги.

Враховуючи викладене, у задоволенні позовної вимоги про зобовязання відповідача забезпечити вільний доступ позивачу до спірної квартири належить відмовити.

Стосовно позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 відшкодування вартості безпідставно набутого майна в сумі 36317 грн. 50 коп., суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Із викладеної норми Закону вбачається, що для належного обґрунтування позовної вимоги про відшкодування вартості безпідставно набутого майна позивач повинен довести наступне:

- наявність у його власності певного майна;

- безпідставне набуття такого майна відповідачем;

- неможливість повернути в натурі безпідставно набуте майно;

- відповідність заявленої до відшкодування вартості майна, його вартості на момент розгляду судом справи про повернення майна.

По-перше, суд зазначає, що позивачем та його представником не було надано належних і допустимих доказів того, що майно, вартість якого він просить відшкодувати, перебувало у його власності.

В документах, які на думку представника позивача підтверджують факт придбання позивачем вказаних у заяві про збільшення позовних вимог побутових предметів (а.с. 52-78), не вказано будь-яких відомостей, які б свідчили про придбання вказаного майна саме позивачем (фамілія, ініціали, підпис позивача, тощо).

Свідками ОСОБА_17 та ОСОБА_18 в судовому засіданні підтверджено, що у спірній квартирі на час її перебування у володінні позивача перебувало наступне майно: меблі, телевізор малий та телевізор великий, музичний центр, фотоапарат, аудіо-програвач, відеокасети, холодильник, праска імпортна, гітара, велотренажер, пральна машина, кухонний комбайн.

Разом з тим, вищевказаними свідками не було вказано марку, модель або вартість (станом на час придбання) зазначених побутових предметів, що унеможливлює встановлення судом факту того, що у власності позивача перебували саме вказані ним у заяві про збільшення позовних вимог побутові предмети.

По-друге, суд зазначає, що позивачем та його представником не було надано належних і допустимих доказів того, що майно, вартість якого він просить відшкодувати, неможливо повернути в натурі, а саме, доказів знищення, загублення або передачі набувачем майна третій особі, тощо.

Більш того, із копії відповіді на вимогу (а.с. 97) вбачається, що 15.01.2015 року ОСОБА_3 запропонувала позивачу зателефонувати їй для встановлення домовленості щодо часу передачі майна із спірної квартири.

По-третє, суд зазначає, що позивачем та його представником не було надано належних і допустимих доказів того, що вартість майна, яка підлягає відшкодуванню відповідає вартості майна на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Розрахунок вартості майна із привязкою до курсу долару США станом на час його придбання та станом на час розгляду справи не є належним доказом вартості такого майна, адже такий розрахунок не може вказати на вірогідну ціну, за яку майно може бути продане на відкритому конкурентному ринку станом на час розгляду справи, за умови вільного ціноутворення, із урахуванням зносу (давності придбання) майна.

В той же час, клопотань про проведення товарознавчої експертизи на пропозицію суду представником позивача не заявлялося, будь-якого звіту або іншого документу про проведення оцінки вартості спірного майна спеціалістом-оцінювачем представником позивача надано не було.

З огляду на викладене, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 відшкодування вартості безпідставно набутого майна в сумі 36317 грн. 50 коп.

Стосовно позовних вимог про відшкодування відповідачем на користь позивача вартості орендованого житла в сумі 11000 грн. та моральної шкоди в сумі 20000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно із копією договору оренди квартири від 10.12.2012 року, укладеного між ОСОБА_15 в якості орендодавця та ОСОБА_2 в якості орендаря, орендодавець передав орендарю у строкове платне користування квартиру № 86, що розташована в будинку № 74 по проспекту Радянському у м. Сєвєродонецьку. Розмір орендної плати становить 500 гривень, договір діє до 10.12.2017 року.

Відповідно до копії розписки від 05.03.2015 року (а.с. 51) ОСОБА_15 отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі 11000 гривень в рахунок орендної плати та сплати комунальних послуг за оренду квартири № 86, що розташована в будинку № 74 по проспекту Радянському у м. Сєвєродонецьку, за період з грудня 2012 року по березень 2015 року.

Свідком ОСОБА_15 в судовому засіданні було підтверджено, що після того, як ОСОБА_2 було позбавлено спірної квартири, позивач з 2012 року проживав взимку у його квартирі за адресою: АДРЕСА_5. Між ним та позивачем було укладено угоду щодо оренди вказаної квартири, позивач станом на час розгляду справи орендував її з грудня 2012 року по лютий 2015 року, протягом зимового часу в кожний із зазначених років.

Моральну шкоду в розмірі 20000 грн. позивач обґрунтовує тим, що внаслідок незаконного виселення у нього був порушений емоційний та психічний стан, відбувся нервовий зрив, для відновлення свого нормального фізичного га психічного стану він до теперішнього часу вимушений примати ліки. Перебуваючи у постійному страху за збереження свого майна, він втратив спокій, став дратівливим, нервовим, погано спав. Окрім того, у нього погіршились стосунки з близькими йому людьми, він вимушений був постійно витрачати час для відновлення своїх прав, написання різного роду заяв, скарг, відвідування міліції, суду, прокуратури тощо. Позивач внаслідок незаконного виселення та повної втрати свого житла, в якому він мешкав з 1973 року, і особистого майна, почав знову вживати алкогольні напої.

Із змісту статей 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, а також з абзацу 2 п. 5 постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 вбачається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Протиправність діяння відповідача, винність відповідача у вчиненні протиправних діянь, а також наявність причинного зв'язку між майновою, моральною шкодою завданою позивачу та діями відповідача, на думку його представника, підтверджена рішенням Сєвєродонецького міського суду від 26 вересня 2014 року та Ухвалою Апеляційного суду Харківської області, і додаткового доказування не погребує.

Суд не може погодитися із таким твердженням представника позивача з огляду на таке.

З тексту мотивувальної частини рішення Сєвєродонецького міського суду від 26 вересня 2014 року по справі № 428/363/13-ц, а також з тексту мотивувальної частини ухвали Апеляційного суду Харківської області від 12.11.2014 року вбачається, що згідно з копії спадкової справи № 491 ІІ-7 вбачається, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 вересня 1999 року було видано в тому числі і на підставі довідки про склад сім'ї, виданої ОСББ «Луч» ОСОБА_6, в якій в якості особи, яка проживає та зареєстрована в спірній квартирі, вказано лише ОСОБА_11.

У тексті вищевказаних рішень судів відсутні висновки про протиправність дій ОСОБА_3, які призвели до видачі недійсного свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 вересня 1999 року.

Більш того, із змісту вказаних рішень судів вбачається, що основною та єдиною підставою, яка призвела до видачі недійсного свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 вересня 1999 року, є саме наявність довідки про склад сім'ї, виданої ОСББ «Луч» ОСОБА_6, в якій в якості особи, яка проживає та зареєстрована в спірній квартирі, вказано лише ОСОБА_11.

Також, суд зауважує, що до визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та до отримання позивачем ОСОБА_2 відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом і ознайомлення відповідача із змістом вказаного свідоцтва ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 добросовісно володіла та користувалася спірною квартирою.

Позивачем та його представником не було надано доказів того, що ОСОБА_2 станом на час розгляду справи намагався вселитися або іншим чином вступити у володіння належної йому часткою спірної квартири шляхом предявлення відповідних документів про право власності на частку спірної квартири ОСОБА_3, а ОСОБА_3 йому було у цьому відмовлено.

Таким чином, судом встановлено відсутність вини ОСОБА_3 у заподіянні ОСОБА_2 матеріальної шкоди в сумі 11000 грн. та моральної шкоди в сумі 20000 грн., у звязку із чим у задоволенні відповідних позовних вимог належить відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Понесення позивачем судових витрат в частині задоволених позовних вимог підтверджується квитанцією № 1 від 30.03.2015 року про сплату судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп., у звязку із чим суд вважає необхідним стягнути вказану суму судових витрат з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, визначення порядку користування квартирою, відшкодування вартості безпідставно набутого майна та оренди житла, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Захистити право особистої приватної власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, усунувши перешкоди співвласнику квартири ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні вказаною квартирою шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Визначити порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7, виділивши у користування ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, кімнату площею 14,20 кв. метрів, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, та її неповнолітній дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, кімнату площею 17,00 кв. метрів, а кухню, ванну кімнату, туалет, коридори, комору залишити у загальному користуванні співвласників квартири.

Зобов'язати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, звільнити від особистих речей кімнату площею 14,20 кв. метрів в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою, розташованою адресою: АДРЕСА_2.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення в повному обсязі складено та підписано 08.07.2015 року.

Суддя Д. Б. Баронін