Справа №568/815/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого Драновської С.З.

при секретарі Саган В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радивилів справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

В обгрунтування позову посилається на те, що 30 квітня 2015 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 002311.

Предметом даного договору було придбання та передача предмету лізингу, визначеному в п. 3.1.

Пунктом 6.8 передбачено її право обирати предмет лізингу та визначити його у пункті 3.1., що позивачкою зроблено не було.

Однак, сторони формально підписавши договірні умови, фактично не дійшли згоди щодо вказаного предмету, оскільки не зазначили про це в даному пункті.

Пунктом 1.3. Договору передбачено, що замовлення Предмету Лізингу відбувається від моменту підписання Лізингоодержувачем Специфікації (Додаток 3) та сплати Авансового платежу.

Пунктом 2.1 визначено Предметом Лізингу транспортний засіб зазначений в п. 3.1.. Ознайомившись з Специфікацією (Додаток 3) вона не погодилася з Предметом Лізингу та його вартістю, хоча формально і підписала його. Сталося це тому, що спочатку підписувала пусті бланки, а потім в нього від руки вписали марку і вартість транспортного засобу.

При зверненні до представника Відповідача за консультацією про умови і порядок придбання трактора була введена в оману стосовно його вартості та марки.

Усвідомивши вказані обставини вона не погодилася з такими умовами і тому відмовилася від сплати Авансового платежу, що згідно з п. 1.3. є підтвердженням не прийняття від Відповідача саме такої пропозиції.

Під час консультацій та узгодження предмету договору нею на рахунок Відповідача було сплачено реєстраційний платіж в розмірі 20 000,00 тис. грн. згідно наданого рахунку на оплату.

Так як умовами договору такий платіж не передбачений вважає, що Відповідачем безпідставно отримано від неї кошти по договору з умовами якого вона не погодилася.

Недійсність даного договору підтверджується і іншими обставинами. Так, всупереч вимогам п. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» в тексті договору, як одна із істотних умов не визначено строк користування предметом лізингу. Пунк 6.5. Договору суперечить підпункту 4 пункту 2 ст. 10 Закону, що свідчить про нерівність договірних умов на користь Відповідача з метою уникнення ним відповідальності та небажаних витрат.

В даному випадку має місце при укладенні договору порушення права лізингоодержувача на вільне обрання і визначення предмету договору, що свідчить про дефект волі невідповідність волі та волевиявлення.

Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції.

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обовязків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у звязку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Враховуючи наведене вважає, що зазначені обставини суперечать вимогам Закону та є достатніми підставами для визнання договору недійсним.

Представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в судове засідання не зявився і надіслали заперечення за №2756/15 від 28.07.2015 року та в задоволенні позову просили відмовити з підстав викладених в запереченні, справу розглянути в їх відсутність.

Заслухавши позивачку, свідків та вивчивши матеріали справи суд встановив слідуюче:

30 квітня 2015 року між позивачкою та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 002311.

Відповідно до п.1.1 Договору фінансового лізингу Лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно визначене у п.1.3. Договору, а ОСОБА_1 зобовзувалась прийняти предмет Лізингу та сплачувати Лізингові та інші платежі згідно умов договору.

На виконання Договору фінансового лізингу № 002311 ОСОБА_1 30.04.2015 року відповідно до додатку №1 Договору, що є його невідємною частиною сплатила 20 000,00 грн комісії за організацію, згідно п.8.2.1 ст.8 Договору.

Договір фінансового лізингу №002311 вчинений у письмовій формі, підписаний ОСОБА_1 добровільно на кожному аркуші.

Ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК УКраїни про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу. В справі є докази того, що позивач прочитав, а пізніше підписав договір, тобто позивач бажав отримати трактор і погодився з умовами договору. Волевиявлення позивачки було вільним, а тому підстав визнавати договір недійсним передбачених ст.215 ЦК України не має, адже в договорі передбачені всі істотні умови з яким погодився позивач. У ч. 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За змістом ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст.215 ЦК України).

Кошти, що сплатив позивач є лише комісією за організацію лізингу, і пов'язані з виконанням договору. Позивачка не була введена в оману, оскільки відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Тому помилка щодо мотиву правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Разом із тим, ОСОБА_1 не додано жодного доказу, що підтверджує вчинення відповідачем дій щодо введення її в оману, оскільки договір укладався сторонами вільно, умови були погоджені, а відтак такий договір є обов'язковим до виконання. Тобто, позивач сплатив кошти за організацію лізингу.

Відповідно до вимог ст.638 ЦК України спірний договір лізингу є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 215, ч.1 ст.216, 229, 627, 628, 629, 638, 640, 642 ЦК України та ст. ст. 10, 11, 60, 209, 213, 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу №002311 укладеного 30.04.2015 року та стягнення з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» 20 000 (двадцять тисяч) гривень відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Радивилівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 19.08.2015 року

Суддя: С.З.Драновська