Справа № 457/246/13 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/5227/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Богонюка М.Я. і ОСОБА_2,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю ОСОБА_3 представника позивача ОСОБА_4; ОСОБА_5 представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування витрат на утримання майна за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 25 листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 06 вересня 2005 року вони з відповідачем придбали у спільну власність 1/2 частку нежитлового складського приміщення плодосховища по вул. І.Мазепи, 29 у м. Трускавці, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04 жовтня 2005 року, виданим виконавчим комітетом Трускавецької міської ради на підставі рішення від 29 вересня 2005 року № 176 (нова адреса нежитлової будівлі пл. Чорновола, 1-6, корпус 1, м. Трускавець).

В період протягом 2006-2007 років відбулася реконструкція приміщення під торгівельний центр будівельних товарів. ОСОБА_6, як співвласник спільного майна, не виконує свої обов'язки щодо участі в його утриманні та збереженні. Належний стан нежитлового приміщення підтримується виключно за рахунок його (позивача) коштів, що за період протягом 2006-2012 років складає суму 910 498 грн. 63 коп., із яких 455 249 грн. 31 коп. підлягають стягненню із відповідача як пропорційна його частці у праві власності сума витрат на утримання майна.

Вимогу про повернення цієї суми ОСОБА_6 не виконав, а тому позивач просив задовольнити позов (т.1, а.с. 2-4).

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 25 листопада 2013 року у задоволенні позову відмовлено (т. 3, а.с. 198-200).

Дане рішення оскаржив позивач ОСОБА_4

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду вважає взаємовиключними, оскільки відмова у задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності допускається за умови обґрунтованості та доведеності цих вимог. В той же час, суд, відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог про відшкодування витрат на утримання нежитлового приміщення за період з 2006 року по 2009 рік з підстав пропуску строку позовної давності, в частині позовних вимог про стягнення згаданих витрат за період з 2010 року по 2012 рік відмовив за їх безпідставністю.

Вважає, що суд не врахував те, що строк повернення коштів одним із співвласників іншому, як компенсації витрат на утримання спільного майна, сторонами не обумовлювався, а відтак вважає, що такий строк має визначатися відповідно до правил, передбачених ст. 530 ЦК України, від дня предявлення позивачем відповідної вимоги про повернення коштів.

Висновок суду про те, що спірне приміщення використовується позивачем для підприємницької діяльності, вважає таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки будь-які докази про наведене у матеріалах справи відсутні (т.3, а.с. 209-212).

Справа судами розглядалася неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 08 липня 2014 року (яким рішенняТрускавецького міського суду Львівської області від 25 листопада 2013 року було скасовано та ухвалено нове про задоволення позову), а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.4, а.с. 169-171).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що за період з 2006 року по 2009 рік включно сплив строк позовної давності, про застосування якої відповідачем до суду було подано відповідну заяву. Крім цього, договору щодо утримання спільного майна між сторонами спору не укладалося, а позивачем належним чином не обґрунтовано те, що суми понесених витрат є обєктивно необхідними для підтримання майна у належному стані.

Проте з такими висновками суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 придбали 1/2 частку нежитлового складського приміщення плодосховища по вул. І.Мазепи, 29 у м. Трускавці (по 1/4 частці кожен) (т. 1, а. с. 5).

На підставі рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 29 вересня 2005 року № 176 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04 жовтня 2005 року із присвоєнням нової поштової адреси нежитлової будівлі - пл. Чорновола, 1-6, корпус 1, м. Трускавець.

Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 29 вересня 2005 року № 179 ПП ОСОБА_4 та ОСОБА_6 надано дозвіл на реконструкцію нежитлового приміщення по пл. Чорновола, 1-6, корпус 1, у м. Трускавці під торгівельний центр будівельних товарів (т. 1, а. с. 6).

На підставі рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 02 квітня 2007 року № 77 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16 травня 2007 року загальною площею 1 476 кв.м. (т. 1, а. с. 8-11).

За змістом ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 360 ЦК України зобов'язує співвласника відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Наявність невиконаних відповідачем зобов'язань за ст. 360 ЦК України ОСОБА_4 підтверджував виписками із банківського рахунку та платіжними дорученнями про оплату послуг:

у 2006 році: електроенергії - 7 505, 66 грн, телекомунікаційних послуг - 11 347, 32 грн, послуг ЦЕЗ - 6 232, 17 грн, водовідведення - 568, 88 грн, теплопостачання - 304, 04 грн;

у 2007 році: електроенергії - 47 866, 85 грн, телекомунікаційні послуги - 3 908, 68 грн, послуги ЦЕЗ - 2 608, 92 грн, водопостачання - 5 733, 86 грн, теплопостачання - 1 150, 29 грн; послуги УДСО - 4 979, 20 грн, послуги із вивезення сміття - 4 583, 96 грн, газопостачання - 1 296, 68 грн, послуги Бориславського УГГ - 14 364, 3 грн. (що разом становить 86 492 грн. 74 коп.);

у 2008 році: електроенергії - 70 031, 71 грн, телекомунікаційні послуги - 5 285, 8 грн, послуги ЦЕЗ - 2 353, 08 грн, водопостачання - 7 221, 91 грн, послуги УДСО - 5 092, 35 грн, послуги із вивезення сміття - 6 394, 65 грн, газопостачання - 134, 14 грн, послуги Бориславського УГГ - 7 134, 12 грн. (що разом становить 103 647 грн. 76 коп.);

у 2009 році: електроенергії - 80 611, 71 грн, телекомунікаційні послуги - 2 809, 94 грн, послуги ЦЕЗ - 1 152, 75 грн, водопостачання - 2 056, 04 грн, послуги охорони приміщення - 9 096, 60 грн, послуги із вивезення відходів - 7 704, 45 грн, газопостачання - 22 815, 50 грн. (що разом становить 126 246 грн. 99 коп.);

у 2010 році: електроенергії - 89 443, 54 грн, телекомунікаційні послуги - 1 974, 29 грн, послуги ЦЕЗ - 1 576, 40 грн, водопостачання - 1 031, 70 грн, послуги охорони приміщення - 8 407, 20 грн, газопостачання - 48 324, 42 грн, послуги ЛКП "Наше місто" - 6 495, 74 грн, послуги „Ком ОСОБА_7 - 1 164, 94 грн. (що разом становить 158 418 грн. 23 коп.);

у 2011 році: електроенергії - 114 683, 87 грн, телекомунікаційні послуги - 2 376, 69 грн, послуги ЦЕЗ - 1 315, 85 грн, водопостачання - 2 720, 43 грн, послуги охорони приміщення - 9 819, 05 грн, газопостачання - 22 792, 68 грн, послуги „Ком ОСОБА_7 - 10 383, 86 грн, послуги Бориславського УГГ - 79, 86 грн;

у 2012 році: електроенергії - 133 581, 27 грн, телекомунікаційні послуги - 4 964, 46 грн, водопостачання - 2 159, 42 грн, послуги охорони приміщення - 14 320, 27 грн, газопостачання - 55 317, 87 грн, послуги „Ком ОСОБА_7 - 9 246, 95 грн.

Враховуючи зміст ст. 360 ЦК України, якщо один із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Однак такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними, зайвими.

Стаття 360 ЦК має на увазі витрати, об'єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Відповідач ОСОБА_6 заперечував щодо його участі в утриманні спільної нежитлової будівлі у розмірі 455 249 грн. 31 коп., посилаючись на те, що споживання по пл. Чорновола, 1-6, корпус 1, м. Трускавці електроенергії, газопостачання та водопостачання у такій кількості, яку оплатив позивач, свідчить про перевищення норми, достатньої для утримання й збереження спільного майна у належному стані. Отримання послуг охорони приміщення, вивезення побутових відходів, сміття, водовідведення, телекомунікаційних послуг для утримання нежитлової будівлі не є необхідним. Фактично понесені позивачем витрати є експлуатаційними витратами для роботи будівельного магазину, доходи від діяльності якого отримує лише позивач.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_6, як співвласник новоутвореного після реконструкції нежитлового приміщення загальною площею 1 476 кв.м., 515,7 кв.м. (що становить 34,939 % від загальної площі цього приміщення) цього приміщення здавав в оренду іншим субєктам підприємницького діяльності (т.4, а.с. 74-83), а саме:

-по договору оренди від 02.07.2007 року ФОП ОСОБА_8 строком на 3 місяці: з 02.07.2007 року по 30.09.2007 року (т.4, а.с. 74-75);

-по договорах оренди від 17.09.2007 року та від 01.08.2008 року ФОП ОСОБА_9 строком на 12 місяців: з 01.09.2007 року по 31.08.2008 року (т.4, а.с. 76-78);

-по договору оренди від 01.05.2008 року ФОП ОСОБА_10 строком на 1 місяць: з 01.05.2008 року по 31.05.2008 року (т.4, а.с. 79-80);

-по договору оренди від 01.07.2008 року ФОП ОСОБА_11 строком на 2 місяці: з 01.07.2008 року по 31.08.2008 року (т.4, а.с. 81-82);

-по договору оренди від 20.05.2009 року ФОП ОСОБА_9 строком на 12 місяців: з 20.05.2009 року по 20.05.2010 року (т.4, а.с. 83).

Таким чином, ОСОБА_6, як співвласником нежитлового приміщення, 34,939 % від загальної площі цього приміщення (а саме 515,7 кв.м.) використовувалося (шляхом здачі його в оренду):

-протягом 2007 року 6 місяців (з 02 липня по 31 грудня 2007 року);

-протягом 2008 року 8 місяців (з 01 січня по 31 серпня 2008 року);

-протягом 2009 року 7 місяців і 10 днів (з 20 травня по 31 грудня 2009 року);

-протягом 2010 року 4 місяці і 20 днів (з 01 січня по 20 травня 2010 року).

Оскільки загальні витрати на утримання нежитлового приміщення у 2007 року склали 86 492 грн. 74 коп., то за 6 місяців 2007 року такі витрати становлять 43 246 грн. 37 коп.;

-за 8 місяців 2008 року 60 461 грн. 19 коп.;

-за 7 місяців і 10 днів 2009 року 77 150 грн. 94 коп.;

-за 4 місяці і 20 днів 2010 року 61 607 грн. 09 коп..

Відтак, 34,939 % від вище згаданих витрат (пропорціно до частки від загальної площі приміщення, яку використовував ОСОБА_6Ф.) буде становити:

-за 6 місяців 2007 року 15 109 грн. 85 коп. (34,939 % від 43 246 грн. 37 коп.);

-за 8 місяців 2008 року 21 124 грн. 54 коп. (34,939 % від 60 461 грн. 19 коп.);

-за 7 місяців і 10 днів 2009 року 26 955 грн. 77 коп. (34,939 % від 77 150 грн. 94 коп.);

-за 4 місяці і 20 днів 2010 року 21 524 грн. 90 коп. (34,939 % від 61 607 грн. 09 коп.).

У запереченнях на позов відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах№ 6-116цс13 від 6 листопада 2013 року та № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, № 6-48цс15 від 22 квітня 2015 року).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 заявив до стягнення з відповідача ОСОБА_6 витрати на утримання спільного майна, які він здійснював щомісяця починаючи із січня 2006 року. Таким чином, права ОСОБА_4, як співвласника нежитлової будівлі, вважаються порушеними з моменту ухилення ОСОБА_6 від участі в утриманні спільного майна за кожним платежем на оплату цих послуг.

Позов ОСОБА_12 подано до суду 26 лютого 2013 року (т.1, а.с. 2-4).

При цьому позивачем не наведено причин пропущення ним строку позовної давності, які можна було б визнати поважними (ч.5 ст. 267 ЦК України).

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що до стягнення з відповідача на користь позивача на часткове відшкодування витрат на утримання нежитлового приміщенняпідлягає 12 914 грн. 94 коп. за період в межах трьохрічного строку позовної давності - з 26 лютого 2010 року по 20 травня 2010 року включно.

В іншій частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача коштів на часткове відшкодування витрат на утримання майна за періоди з 02 липня 2007 року по 31 серпня 2008 року включно та з 20 травня 2009 року по 25 лютого 2010 року включно в сумі 71 800 грн. 12 коп. слід відмовити за спливом строків позовної давності.

Докази про використання ОСОБА_6 інших площ (крім вище зазначених 515,7 кв.м.) нежитлового приміщення та в інші періоди (зокрема, після 26 лютого 2010 року у межах строку позовної давності) у матеріалах справи відсутні.

Позивачем доводи відповідача ОСОБА_6 про те, що фактично понесені позивачем витрати є експлуатаційними витратами для роботи будівельного магазину, доходи від діяльності якого отримує лише позивач, належними та допустимими доказамине спростовано.

Позивачем також не наведено відповідних доводів та розрахунків про необхідність електроенергії, газопостачання та водопостачання, а також послуг охорони приміщення, вивезення побутових відходів, сміття, водовідведення, телекомунікаційних послуг, саме у такій кількості, яку оплатив позивач, лише для утримання й збереження спільного майна у належному стані.

За наведених вище обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.п. 1-4, 314 ч. 2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 25 листопада 2013 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 12 914 грн. 94 коп. на часткове відшкодування витрат на утримання майна за період з 26 лютого 2010 року по 20 травня 2010 року включно.

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні його позовних вимог про стягнення з ОСОБА_6 коштів на часткове відшкодування витрат на утримання майна за періоди з 02 липня 2007 року по 31 серпня 2008 року включно та з 20 травня 2009 року по 25 лютого 2010 року включно в сумі 71 800 грн. 12 коп. за спливом строків позовної давності.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за їх недоведеністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: