ЄУН № 389/3464/15-ц
Провадження № 2/389/868/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року Знамянський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого- судді Берднікової Г.В.

при секретарі Чукановій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 28.09.2015 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно на її утримання як непрацездатної колишньої дружини. Вказала, що з 1988 р. по 2012 р. перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В 2008 році отримала ІІ групу інвалідності, одержує відповідну пенсію. Власного житла не має, а відтак вимушена його винаймати, за що щомісячно сплачує 500 грн., на решту існує за межею бідності.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги зменшили, просили стягнути аліменти на утримання позивача в частині заробітку (доходу) відповідача щомісячно, що становитиме 1/10. Позивач пояснила, що отримує пенсію, яка не забезпечує їй прожиткового мінімуму; вимушена винаймати житло, оскільки власного не має, за позовом матері відповідача її було позбавлено права користування квартирою, в якій вона проживала до розірвання шлюбу. Внаслідок того, що є обмежено працездатною, потребує сторонньої допомоги, працевлаштуватись можливості не має.

Відповідач та його представник позов не визнали. Відповідач вказав, що позивач набула інвалідність через те, що зловживала алкоголем. В квартирі, належній його матері, в якій вони проживали під час шлюбу, зрештою позивач залишилась проживати і після його розірвання, але внаслідок численних скарг сусідів, повязаних із систематичним вживанням нею спиртних напоїв, рішенням суду була визнана такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням. Вона має можливість одержати соціальне житло або проживати в будинку для інвалідів, але не бажає. Також позивач не бажає і працевлаштовуватись, хоча є лише обмежено працездатною, що не виключає такої можливості. В свою чергу, самостійно він повністю утримував і продовжує надавати утримання двом їхнім повнолітнім донькам. Молодша донька навчається на денній формі навчання, хворіє, у звязку з чим потребує матеріальної допомоги. Старша проживає у м. Дніпропетровську, готується до весілля, постійного заробітку не має і також потребує його матеріальної допомоги. Крім того, він має кредитні зобовязання в декількох банках, а також мати похилого віку, яка є пенсіонеркою, хворіє, а відтак і їй він вимушений надавати матеріальне утримання. Таким чином можливості і бажання надавати позивачу матеріальної допомоги відповідач не має.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.10.1988 року. Рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.12.2012 року шлюб між сторонами розірвано.

ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, у звязку з чим перебуває на обліку в УПФ України в м. Знамянці та Знамянському районі Кіровоградської області та одержує пенсію по інвалідності з 14.07.2008 року (довідка № 839 від 13.08.2015 року, а.с. 10).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 168139 від 13.08.2015 року ОСОБА_1 при проведенні повторного огляду підтверджено ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням строком до 01.09.2016 року. За висновком про умови та характер праці ОСОБА_1 необхідно обмежити фізичну працю, роботу з тривалим пересуванням.

Згідно довідки квартального комітету № 32 від 23.11.2015 року № 588, ОСОБА_1 проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, але зареєстрована за іншою адресою. В позовній заяві, предявленій до суду 28.09.2015 року позивач вказала адресу фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26.06.2013 року ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право користування квартирою № 46 в будинку № 8 по вул. Привокзальній в м. Знамянка, належною на праві власності матері відповідача ОСОБА_5

Позивач у судовому засіданні відзначила, що не має власного житла, відтак вимушена винаймати житло, за що щомісячно сплачує 500 грн. На підтвердження зазначеного відповідні докази до суду не представлено, як і відповідачем на спростування цих обставин.

Згідно довідки з УПФ України в м. Знамянка та Знамянському районі від 09.12.2015 року № 1317, ОСОБА_1 за грудень 2015 року одержала пенсію по інвалідності в сумі 1174 грн.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка донька сторін ОСОБА_3 вказала, що продовжує навчання у Дніпропетровському національному університеті залізничного транспорту імені академіка ОСОБА_6 на третьому курсі денної бюджетної форми навчання, що також засвідчено і довідкою від 27.10.2015 року № 002458, яка є в матеріалах справи. Також свідок зазначила, що у звязку з навчанням потребує матеріальної допомоги, яку їй регулярно надає батько у розмірі близько 1000 грн. щомісячно, хоча вона і отримує стипендію в сумі близько 700 грн. Однак, має і додаткові супутні розходи повязані з навчанням, зокрема, і з оплатою проживання у гуртожитку. Від матері необхідної матеріальної допомоги не отримує. Також свідок зазначила, що хворіє, неодноразово проходила лікування в онкологічних медичних закладах, перенесла оперативне втручання протягом останніх років, матеріальною стороною цих питань займався батько.

Свідок ОСОБА_4 (також донька сторін) у судовому засіданні пояснила, що проживає у м. Дніпропетровську, готується до весілля і розраховує на матеріальну допомогу батька. Крім того, батько і так щомісячно допомагає їй матеріально у розмірі близько 1000 грн., оскільки вона офіційно не працює, має лише тимчасові підробітки.

В судовому засіданні зясовано, що відповідач працює у Виробничому підрозділі «Знамянського центру механізації колійних робіт» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на посаді машиніста залізнично-будівельних машин 6 розряду. Згідно довідки про доходи за період з червня 2015 року по листопад 2015 року відповідачу нараховано заробітну плату в загальному розмірі 40 344,30 грн., що в середньому за місяць шляхом поділу розміру заробітної плати за шість місяців на відповідну їх кількість за вирахуванням всіх належних утримань становить 5385,50 грн.

Судом також зясовано, що відповідач має кредитні зобовязання перед ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 19 278,39 грн. станом на 31.10.2015 року, про що свідчить виписка з особового рахунку № 5168 7423 0304 5847. Крім того, відповідач має кредитну лінію по картковому рахунку № 6693 в розмірі 17 000 грн., відкриту ПАТ «Державний ощадний банк України» 05.02.2013 року. Залишок заборгованості по кредитній лінії станом на 20.11.2015 року складає 14 387,28 грн. Щомісячний платіж складає 818,74 грн. Вказані обставини засвідчено довідкою за вих. № 1116 від 20.11.2015 року.

Із довідки про склад сімї, виданої квартальним комітетом № 29 м. Знамянка за № 59, вбачається, що ОСОБА_2 проживає разом із матірю-пенсіонеркою ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_3 за адресою: вул. Осипенка, 8 у м. Знамянка. Мати відповідача перебуває під наглядом лікаря-кардіолога Знамянської райполіклініки згідно довідки від 19.11.2015 року, потребує постійного медикаментозного лікування.

Таким чином судом зясовано, що відповідач хоч і має стабільний дохід, що становить приблизно 5385,50 грн. на місяць, разом з тим він має і чималі кредитні зобовязання в декількох банківських установах, надає матеріальне утримання молодшій доньці, яка продовжує навчання і у звязку з чим потребує допомоги. Крім того, відповідач хоч і не зобовязаний, але все ж таки надає матеріальну допомогу і старшій доньці, яка не має постійного заробітку, і матері-пенсіонерці, яка хоч і отримує пенсію в розмірі 1336 грн. на місць (довідка УПФ № 1163 від 27.10.2015 року) та як було зясовано у судовому засіданні із показів свідка ОСОБА_3 одержує додатковий дохід від сдачі в оренду, належної їй на праві власності квартири, все ж таки є людиною похилого віку, має хронічні захворювання і потребує постійного медикаментозного лікування, у чому в будь-якому разі розраховує на матеріальну допомогу сина, з яким проживає разом. Відтак, відповідач є чи не єдиним годувальником власної родини.

Позивач, в свою чергу, має можливість працевлаштуватися і отримувати додатковий дохід, оскільки за висновком МСЕК їй не заборонено загалом працювати, а лише обмежено саме фізичну працю з тривалим пересуванням. Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено ряд пільг для інвалідів, право на забезпечення житлом, влаштування в будинки-інтернати або в інші установи соціальної допомоги. Таким чином позивач не позбавлена можливості вирішити і житлові питання.

Статтею 75 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно частин 1, 2 статті 76 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» для осіб, які втратили працездатність з 01.09.2015 року розмір прожиткового мінімуму визначено в сумі 1074 грн.

Дохід позивача забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом. Відтак, в розумінні положень ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України її не можна вважати такою, що потребує матеріальної допомоги.

Так відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Згідно ч. 3, 4 ст. 3 цього Закону набір непродовольчих товарів формується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері економічного розвитку, з використанням нормативів забезпечення засобами гігієни, медикаментозними засобами, засобами захисту організму людини від впливу навколишнього середовища, а також засобами для влаштування побуту.

Основними принципами формування набору непродовольчих товарів є: забезпечення збереження здоров'я та підтримання життєдіяльності організму людини; урахування особливостей потреб осіб, які відносяться до різних соціальних і демографічних груп населення; урахування культурно-побутових потреб особистості.

До набору послуг включаються житлово-комунальні, транспортні, побутові послуги, послуги зв'язку, закладів культури, освіти,охорони здоров'я та інші.

Основними принципами формування набору послуг є: задоволення мінімальної потреби громадян у житлі, організації побуту, користуванні транспортом, закладами культури, у підтриманні зв'язку з навколишнім середовищем; задоволення потреби громадян у користуванні закладами освіти, охорони здоров'я; визначення житлово-комунальних послуг (по водопостачанню, теплопостачанню, газопостачанню, електропостачанню, водовідведенню, утриманню та експлуатації житла та прибудинкових територій, сміттєзбиранню, утриманню ліфтів) виходячи із соціальної норми житла та нормативів споживання зазначених послуг; урахування особливостей потреб осіб, які належать до різних соціальних і демографічних груп населення.

Таким чином, при обрахуванні прожиткового мінімуму, в тому числі для осіб, які втратили працездатність, враховані потреби громадян у отриманні послуг закладів охорони здоров'я та придбанні непродовольчих товарів, які забезпечують збереження здоров'я та підтримання життєдіяльності організму людини.

Обовязок колишнього з подружжя надавати матеріальне утримання іншому і після розірвання шлюбу не є безумовним. Таке матеріальне утримання може бути надано у разі наявності у другого з подружжя такої можливості. На думку суду, у відповідача така спроможність все ж таки відсутня. Маючи значні кредитні зобовязання, надаючи матеріальну допомогу дітям сторін, матері-пенсіонерці, за вирахуванням усіх цих щомісячних витрат, відповідачу залишається на власне існування сума, яка не набагато перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи.

З урахуванням вищенаведених обставин, суд не вбачає підстав для задоволення даного позову. Разом з цим, суд має відзначити, що на відміну від колишнього з подружжя, для якого суд не встановлює безумовного обовязку утримувати колишню непрацездатну дружину, такий обовязок встановлено для повнолітніх дітей непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги.

Керуючись ст.ст. 88, 213-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через даний суд до Апеляційного суду Кіровоградської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.В. Берднікова