Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/5459/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

14.12.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Нікушина В.В.

при секретарі Сокиран І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_4, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, третя особа Публічне акціонерне товариство «Радикал Банк» про визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення недійсним та скасування державної реєстрації, -

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_4, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, третя особа Публічне акціонерне товариство «Радикал Банк» про визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення недійсним та скасування державної реєстрації. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 05 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, а саме приміщення №4, що знаходиться по вул. Білогородська, 51, корпус №5, у м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області, загальною площею 109,80 кв.м. Згідно умов даного договору ОСОБА_3 отримала дане житлове приміщення у ОСОБА_2 за 734 711 грн та передала всю суму у момент підписання договору. Вважає,що при укладенні вищезазначеного правочину дії сторін не були спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, а сам договір був укладений без наміру створити будь-які юридичні та правові наслідки, і виключно з метою фактично приховати належне на той час ОСОБА_2 майно від боргових зобовязань перед нею, з огляду на наступне. 10 травня 2012 року між нею, ОСОБА_1, та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежилого приміщення(офіс) №4 в будинку №51 корпус №5 по вул. Білогородська в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області загальною площею 109,80 кв.м. за ціною 880 000, 00 грн, що на момент підписання договору еквівалентно 110 000,00 дол. США. При цьому нею було передано ОСОБА_2 гарантійну суму в розмірі 25 000,00 дол. США, що на момент підписання договору еквівалентно 200 000, 00 грн. Основний договір купівлі-продажу сторони домовилися оформити не пізніше 01 липня 2012 року. Окрім того, на прохання ОСОБА_2 нею було сплачено останній додатково 40 000,00 дол. США на оформлення документів. Отримавши від неї 65 000,00 дол.США, відповідачка ОСОБА_2 відмовляється продавати нежиле приміщення, зазначаючи при цьому що ціна продажу є занадто низькою і вона вже не має наміру продавати це приміщення будь-кому. Отримані кошти обіцяла повернути до 15 серпня 2012 року, однак цього не зробила. Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області з ОСОБА_2 було стягнуто на її користь суму боргу з урахуванням штрафних санкцій на підставі попереднього договору купівлі-продажу від 10 травня 2012 року у розмірі 1 395 527,00 грн. Згодом їй стало відомо, що ОСОБА_2 05 липня 2012 року уклала договір купівлі-продажу вищезазначеного приміщення зі своєю донькою ОСОБА_3 Згідно умов даного договору, ОСОБА_3 купила у ОСОБА_2 дане нежиле приміщення за 734 711, 00 грн, які передала у момент підписання договору. Вважає таку угоду фіктивною, оскільки ОСОБА_2 уклала договір саме зі своєю дочкою, яка на момент підписання договору була студенткою вищого навчального закладу, тому не мала і не могла мати власних доходів для оплати такого придбання; продажу приміщення здійснено за досить низькою ціною; фактичним власником спірного приміщення залишається ОСОБА_2, оскільки орендарі зі всіх без винятку питань спілкуються із ОСОБА_2, про існування іншого власника їм невідомо; ОСОБА_2 на підставі доручення від ОСОБА_3 проводила державну реєстрацію права власності на вказане нежиле приміщення на свою дочку. У звязку із вищенаведеним вважає свої права порушеними, тому змушена була звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення №4 в будинку №51 корпус №5 по вул. Білогородська в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 05 липня 2012 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №2051 з моменту його укладання, тобто з 05.07.2012 року; скасувати державну реєстрацію права власності на нежиле приміщення №4 в будинку №51 корпус №5 по вул. Білогородська в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області за ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь судовий збір у розмірі 243,60 грн.

У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали. Просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3А заперечував проти позову. Просив суд відмовити у його задоволенні.

У судове засідання приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_4 не з`явилася. Направила до суду письмові пояснення по суті спору, в яких зазначила, що 05 липня 2012 року за реєстровим №2051 нею було посвідчено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, згідно якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 нежиле приміщення №4 в будинку №51 корпус №5 по вул. Білогородська в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської. Для укладання вказаного договору сторонами були надані усі необхідні документи. Перед посвідчення мдоговору нею були здійснені перевірки за даними Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави щодо відсутності заборон на відчужуване майно, а також перевірено сплату податку з доходів фізичних осіб з Продавця та сплату пенсійного збору при купівлі нерухомості з продавця. Договір купівлі-продажу був посвідчений нею з дотриманням вимог чинного законодавства України. Просила слухати справу у її відсутності.

У судове засідання представник Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Письмових клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судовому засіданні 03 грудня 2015 року представник третьої особи ПАТ «Радикал Банк» заперечував проти позову. Просив суд відмовити у його задоволенні.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При розгляді справи судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме видане виконавчим комітетом Боярської міської ради 07 березня 2008 року майно, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18062862 виданого 12 березня 2008 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», ОСОБА_2 належить нежиле приміщення №4 в будинку №51 корпус №5 по вул. Білогородська в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської загальною площею 109, 8 кв.м. (а.с.51-52)

10 травня 2012 року між ОСОБА_1, та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежилого приміщення(офіс) №4 в будинку №51 корпус №5 по вул. Білогородська в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області загальною площею 109,80 кв.м. (а.с.9-10).

Пунктом 2 попереднього договору сторони визначили ціну зазначеного нежилого приміщення, за якою покупець зобовязується продати, а покупець купити нежиле приміщення, становить 880 000, 00 грн, що на момент підписання договору еквівалентно 110 000,00 дол. США.

Пунктами 6, 7 попереднього договору встановлено, що сторони дійшли згоди про необхідність сплати ОСОБА_1 гарантійної суми у розмірі 25 000,00 дол. США, яка при укладанні основного договору купівлі-продажу зараховується в рахунок оплати за нежиле приміщення.

Основний договір купівлі-продажу сторони домовилися підписати та нотаріально засвідчити не пізніше 01 липня 2012 року, що передбачено п.1 попереднього договору.

З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що основний договір купівлі-продажу нежилого приміщення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 03 липня 2014 року у цивільній справі №701/575/14-ц, яке набрало законної сили 15 липня 2014 року, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням штрафних санкцій у розмірі 1 395 527,00 грн, яка виникла в тому числі і на підставі завдатку попереднього договору купівлі-продажу від 10 травня 2012 року (а.с.14-15).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м.Києва №46389422 від 06 лютого 2015 року відкрито виконавче провадження відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №701/575/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 боргу у розмірі 1 395 527,00 грн.

05 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, а саме приміщення №4, що знаходиться по вул. Білогородська, 51, корпус №5, у м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області, загальною площею 109,80 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №2051 (а.с.11-12).

Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №75999 від 19 січня 2013 року вбачається, що 15 січня 2013 року державним реєстратором Реєстраціної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області ОСОБА_5 здійснено державну реєстрацію вищезазначеного договору купівлі-продажу (а.с. 70-71).

Згідно умов п.1 даного договору ОСОБА_3 отримала у власність дане житлове приміщення від ОСОБА_2 та зобовязалась оплатити його вартість за ціною та на умовах, встановлених договором.

Так, загальна вартість нежилого приміщення у відповідності до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» за №34528209, становить 722414 грн. Вартість нежилого приміщення у відповідності до висновку про вартість майна, виданого ПП «АКТИВ ІНВЕСТ» 22 червня 2012 року становить 734 711 грн.

У відповідності п. 3 договору продаж нежилого приміщення вчиняється між сторонами за 734 711 грн. Вказану суму грошей покупець сплатила, а продавець отримала повністю до підписання договору.

Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продане нежиле приміщення, що визначено п. 4 договору.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи . Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦКУ, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При цьому підписи сторін є одним із обов'язкових реквізитів договору, які саме повинні засвідчувати вільне волевиявлення сторін на укладання договору на певних узгоджених між ними умовах.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно розяснень, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

А тому, позивач, який звертається з вимогою, має довести відсутність у обох учасників правочину намір створити юридичні наслідки цього правочину.

За положеннями ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що мотивами укладення договору купівлі продажу було передача права власності іншій особі задля уникнення від виконання боргових зобов`язань перед нею.

Наявність наміру сторони передати право власності іншій особі не може вважатись відсутністю у учасників правочину наміру створити зазначені у ст. 655 ЦК України юридичні наслідки спірного договору.

Як вбачається із матеріалів справи, в оскаржуваному договорі сторони зазначили усі істотні умови договору купівлі-продажу, які ними виконані, у тому числі п. 5 договору, відповідно до якого кошти в сумі 734 711 грн. покупець сплатив продавцю в повному об'ємі до підписання цього договору.

На підставі ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає державній реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що договір було зареєстровано у встановленому законом порядку за ОСОБА_3, та з цього моменту у ОСОБА_3 виникло право власності на нежиле приміщення №4, що знаходиться по вул. Білогородська, 51, корпус №5, у м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області, загальною площею 109,80 кв.м.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи 04 березня 2013 року відповідачка ОСОБА_3 уклала з ПАТ «Радикал Банк» кредитний договір №КЛ-5364/1-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії, за яким Банк відкрив ОСОБА_3 кредитну лінію з лімітом 1 700 000,00 грн до 04 березня 2016 року зі сплатою 27% річних відповідно до графіку погашення. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, вказаним вище, 04 березня 2013 року між ПАТ «Радикал Банк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно: нежиле приміщення №4, що знаходиться по вул. Білогородська, 51, корпус №5, у м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області, загальною площею 109,80 кв.м.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").Таким чином, під час розгляду справи судом встановлені факти щодо отримання продавцем грошових коштів за договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 05 липня 2012 року, набуття ОСОБА_3 права власності на спірне майно, яким остання розпорядилася на власний розсуд, передавши його в іпотеку, а отже відповідно до вимог ст. 234 ЦК України та п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Інших підстав для задоволення позову про визнання спірного договору фіктивним позивачем суду не надано. Тобто, підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним відповідно до вимог ст. 234 ЦК України, відсутні.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 61, 62, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, третя особа Публічне акціонерне товариство «Радикал Банк» про визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення недійсним та скасування державної реєстрації залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Суддя: В.В. Нікушин