Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2015 р. Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Пепеляшкова О.С.

при секретарі Лапчинській О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду № 18 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, неповнолітній ОСОБА_3, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини з України без згоди та супроводу другого з батьків, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. без згоди та супроводу відповідача до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів спрямованих на забезпечення дитині якісної освіти. Зокрема відповідач відмовляється надати у передбачений законодавством України порядок на дозвіл виїзду неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 для навчання у Вищій торговій школі, незважаючи та нехтуючи бажанням сина навчатись саме в тій школі.

В судовому засіданні позивач й представник позивача ОСОБА_5 додали, що позиція колишнього чоловіка і батька неповнолітнього ОСОБА_3 шкодить інтересам останнього, зважаючи на ту обставину, що оригінали документів передано до школи та позивач вже отримала рішення про зарахування сина, вказуючи, що дитина є досидь досвідченою в плані самостійного перебування за кордоном, буде матеріально забезпечена та медично застрахована, за дитиною за умовами навчання буде постійно спостерігати відповідний керівник, а небажання відповідача без будь-яких вагомих аргументів надати відповідний дозвіл перешкоджає дитини здійснити право на навчання, та взагалі позбавляє останнього на таке (так як в цьому році дитина вже не встигає поступити до будь-якого ВНЗу України), вимоги позову підтримали а також зауважили, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків, тривалий час взагалі не спілкувався з дитиною, не надає матеріальної допомоги, не бажає чути, що дитина бажає навчатись саме в школі, яка є кращою у 8-ці шкіл Європейських держав (фінансування чого буде здійснювати виключно позивач), та що дії відповідача та вибрана ним позиція шкодять дитині й порушують його право на навчання, а поведінка відповідача в ході судового засідання красномовно свідчить про намір лише затягти розгляд справи, перевантажуючи судовий розгляд безпідставними клопотаннями, а час на отримання виїзних документів є дуже обмеженим.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги вважали не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, пояснивши, це тим, що відповідач бажає, щоб його син отримав належну освіту на території України, та мав змогу працювати в подальшому в своїй державі. Також відповідач пояснив своє небажання надати відповідну згоду, тим, що навчання буде проходити на території іншої держави, та тим самим дитина буде позбавлена можливості у випадку необхідності звернутись за допомогою та порадою до батьків, буде беззахисною перед негативним впливом середовища навчання та існування, зможе безконтрольно відвідувати інші країни. Посилався на те, що не був належним чином запрошений на засідання органу опіки та піклування. Також зазначив, що навчання є дорогим, та він згоден сплачувати навчання дитини на території України (в місті Києві тощо); стороною відповідача неодноразово заявлялись безпідставні клопотання, задоволення яких призвело би до суттєвого збільшення строків розгляду справи.

Третя особа ОСОБА_3 пояснив суду, що він є майже повнолітньою особою та вибір навчатись в ОСОБА_4, є його особистим вибором, що він бажає отримати там належну освіту й відповідно мати можливість працювати в будь якій європейській державі. Наміру навчатись в Україні не мав, вільно володіє декількома мовами та відповідно навчаючись в ОСОБА_4 зможе досконало вивчити іноземну мову. Також в своїх поясненнях зазначив, що вже неодноразово відвідував іноземні країни самостійно у менш дорослому віці, в тому числі перебував тривалий час у літньому таборі, має план навчання, а також список друзів з якими відповідно бажає спілкуватися, перебуваючи на навчанні. Відповідаючи на запитання пояснив, що ніколи не притягався до будь-якої відповідальності, протиправних дій не вчиняв та навіть не знає, де знаходиться найближчий відділок міліції. Окремо зазначив, що не бажає через не надання батьком згоди пропустити перший навчальній курс й будь-якому випадку, навіть при успішному перешкоджанні батьком, в наступному році, коли він стане повнолітнім, має твердий намір навчання саме в цьому обраному закладі в ОСОБА_4.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації ОМР вимоги позову вважала обґрунтованими, та таким, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Окремо суду пояснила, що орган опіки та піклування вважає, що дитина ОСОБА_3 є цілком самостійним, впевнено та правильно надає відповіді на поставлені питання. Також пояснила, що висновок органу опіки та піклування складаний на підставі засідання ради опіки, на якому приймала участь психолог (на засідання якого відповідач, будучи належним чином обізнаний, не зявився); підкреслила той факт, що дитина цілком може самостійно без супроводу та догляду батьків перебувати на території іншої держави, з метою навчання тощо, а будь-яких перешкод у вигляді психічних або психологічних вад для самостійного проживання на засіданні органу опіки та піклування не виявлено.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, особисту думку дитини, яка в квітні наступного року стане повнолітньою, представник органу опіки та піклування, дослідивши обставини справи та надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_6 та ОСОБА_2, перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду було розірвано 07.02.2011р. (а.с. 7).

Сторони є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 23.04.1998р.н. (а.с. 6).

Дитина проживає з матірю, яка опікуються дитиною, утримує її та доглядає, що підтверджується поясненням сторін та не заперечувалась відповідачем.

Відповідно до рішення про зарахування № 2а/20/2015 ОСОБА_3 зарахований на перший курс денної форми навчання на англійській мові на спеціальність менеджмент, академічний рік 2015/2016 до Варшавської школи економіки, №9 (а.с. 17-18).

Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).

У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-и) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей».

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування ч.1 ст. 18 Конвенції про права дитини.

На підставі викладеного, а також приділивши окрему увагу поведінці відповідача в судовому засіданні (намаганні здійснення безпідставного тиску шляхом прихованої погрози про начеб то відповідальність за дачу неправдивих свідчень тощо), суд дійшов до висновку про те, що відмова відповідача є безпідставною та такою, що ґрунтується на безумовно авторитарному ставленні до сина й не передбачає будь-якого діалогу з ним, свідчить зокрема про відсутність будь-якої довіри та поваги до сина, подавляє розвиток особистості дитини й перешкоджає втягненню дитини в соціальне життя і здійснення розвитку її особи, включаючи гармонійний розумовий, культурний та духовний розвиток дитини, формує в житті дитини невизначеність у її майбутньому (з оглядом на особливу чуттєвість та вразливість підлітків, що може потягнути непередбачувані тяжкі наслідки), створюючи дитині складнощі у виїзді за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено будь-яких обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_6 на надання дозволу на виготовлення проїзних документів й виїзд неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 1998 року за кордон до ОСОБА_4 без згоди батька до 23.04.2016 року.

Інші пояснення сторін, що не мають відношення до предмету спору, судом до уваги не приймаються.

На підставі викладеного та керуючись статями 1, 10, 11, 27-1, 60, 61, 88, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Дозволити ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за межі України до ОСОБА_4.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за кордон без дозволу (згоди) батька ОСОБА_2 до повноліття дитини, тобто до 23 квітня 2016 року до ОСОБА_4.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 121,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м.Одеси.

Суддя