Справа № 538/1750/15-ц
Провадження № 2/538/576/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2015 року Лохвицький районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді Сегета Я.С.

при секретарі Волошиній Л.О.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ПАТ « Полтавагаз » ОСОБА_2

голови профспілкового комітету Лохвицького УЕГГ ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лохвиці Полтавської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації « Полтавагаз » про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в Лохвицький районний суд із позовною заявою до ПАТ « Пол-тавагаз » про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В ході розгляду цивільної справи позивач в порядку ст. 31 ЦПК України вніс зміни до позовної заяви, прохаючи суд в остаточній редакції поновити пропущений строк звернення до суду, визнавши причини пропуску поважними, визнати звільнення з роботи незаконним та поновити на роботі, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 54-к від 08.07.2015 року, стянути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 14902,22 грн. і моральну шкоду в розмірі 5000 грн. ( а. с. 87-91, 117-118 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рати-фікованою Верховною радою України 17.07.1997р., кожен при вирішенні питань щодо його циві-льних прав і обовязків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачен-ня, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд зазначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

В статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю.

Згідно до вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захища-ються судом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги позовної заяви підтримав в повному обємі, пояснивши суду, що наказом № 54-к від 08.07.2015р. по Лохвицькому РГП ПАТ « Полтава-газ » він був звільнений з посади сторожа в порядку п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скоро-ченням штату працівників. Позивач вважає, що дане звільнення було здійснене з порушенням ви-мог статті 42 КЗпП України, яка регулює переважне право на залишення на роботі при звільненні працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці, оскільки він є інвалідом війни ІІ-ї групи, постраждалим при ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи. ОСОБА_1 вважає наказ про його звільнення незаконним, просить суд його скасувати та поновити на роботі, стягнув-ши із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в 14902,22 грн. Крім того, позивач ставить позовну вимогу щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. ОСОБА_1 вважає, що пропустив місячний строк звернення до суду з поважних причин і просить його поновити, оскільки він в місячний строк звернувся за захистом своїх трудових прав до прокуратури Лохвицького району, де 13.08.2015р. йому розяснили його право на звернення до суду. 08.09.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Лохвицького районного суду із адміністративним позовом про поновлення його на роботі. Ухвалою суду від 09.09.2015р. у відкритті провадження по цій позовній заяві йому було відмовлено. 25.09.2015р. ОСОБА_1 повторно звернувся до районного суду із цивільним позовом про усунення порушення його трудових прав.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги позову не визнала, вважаючи, що звільнення ОСОБА_1 було здійснено в порядку визначеному трудовим законо-давством. Крім того, ОСОБА_2 зазначила, що позивач допустив сплив позовної давності при зверненні до суду, а тому належить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обємі.

Представник третьої особи профспілкового комітету Лохвицького РГП ПАТ « Полтавагаз » ОСОБА_3 проти задоволення позовної заяви заперечив.

Ознайомившися з матеріалами цивільної справи, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши та давши оцінку доказам по справі, суд прийшов до наступного.

Суд встановив, що ОСОБА_1 з 06.05.2003р. по 08.07.2015р. працював охоронцем в Лохвицькому РГП ПАТ « Полтавагаз » ( а. с. 13 ). Позивач є ветераном військової служби ( а. с. 7 ), інвалідом ІІ-ї групи, на якого поширюються права та пільги, встановлені законодавством Ук-раїни для ветеранів війни інвалідів війни ( а. с. 6 ), та має статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи ( а. с. 5 ).

Суд відмічає, що згідно витягу з протоколу № 83 засідання Наглядової ради ПАТ « Полта-вагаз » від 30.08.2014р. « Про зміну організаційної структури ПАТ « Полтавагаз » » було закрито відокремлений підрозділ « Полтавагаз » - Лохвицьке управління по експлуатації газового госпо-дарства та створено на його базі Лохвицький район газопостачання, як структурний підрозділ головного підприємства ( а. с. 34 ). Рішенням комісії по розробці пропозицій щодо впорядкування структури та оптимізації чисельності ПАТ « Полтавагаз » ( витяг з протоколу № 1 від 01.04.2015р. ) затверджено скорочення по Лохвицькому РГП ПАТ « Полтавагаз » 10,95 щтатних одиниць, в тому числі 3 штатні одиниці сторожа ( а. с. 64-65 ). В наказі керуючого Лохвицьким РГП ОСОБА_4 № 50 від 07.05.2015р. « Про попередження про наступне звільнення » серед інших працівників підприємства належало попередити про наступне попереднє звільнення сторо-жа ОСОБА_1 ( а. с. 67 ). Суд фіксує, що позивач 08.05.2015р. був ознайомлений із змістом даного наказу ( а. с. 68 ). За результатами розгляду подання адміністрації Лохвицького РГП ПАТ « Полтавагаз » від 16.06.2015р. на скорочення згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України рішенням профкому Лохвицького УЕГГ від 24.06.2015р. була надана згода на звільнення деяких працівників підприєм-ства, в тому числі сторожа ОСОБА_1 ( а. с. 70-71 ). В судовому засіданні позивач підтвердив факт запрошення його на вказане засідання профспілкового комітету, на якому він був присутнім і приймав участь у розгляді питання про його звільнення.

Суд враховує ту обставину, що відповідно до акту комісії від 08.07.2015р. ОСОБА_1 відмовився від запропонованих йому наявних вакантних посад в штатному розписі Лохвицького РГП ( а. с. 72 ). Суд фіксує, що наказом по Лохвицькому РГП № 54-К від 08.07.2015р. « Про припинення трудового договору ( контракту ) » позивач був звільнений згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників, з яким ОСОБА_1 був ознайомлений 08.07.2015р. ( а. с. 104 ).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, втому числі ліквідації, реєстрації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Суд відмічає, що за змістом частини другою даної статті звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо не можливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Суд зазначає, що в статті 42 КЗпП України визначено переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага на роботі надається: 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту ».

Суд враховує ту обставина, що у відповідності до вимог п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України « Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастро-фи » - учасники бойових дій, інваліди війни і особам, на яких розповсюджується дія Закону Укра-їни « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту » мають переважне право на зали-шенні на роботі при вивільненні робітників.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд фіксує, що в ст. 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки.

В частині 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Встановлені в ході судового засідання фактичні обставини та системний аналіз вищезазначених норм діючого законодавства дає суду підстави вважати, що доводи позивача щодо поновлення строку на звернення із позовною заявою належить задовольнити, оскільки суд намагання ОСОБА_1 звернутися для захисту своїх трудових прав спочатку до прокуратури, а в подальшому до суду, пояснює його юридичною необізнаністю.

В той же час суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 було здійснено у відповідності до діючого трудового законодавства.

Так, суд відмічає , що дійсно мала місце процедура впорядкування структури та оптимізації чисельності ПАТ « Полтавагаз », відповідно якої в Лохвицькому РГП підлягало скорочення 10,95 штатних одиниць, в тому числі 3 штатні одиниці сторожа. Суд зазначає, що наказ по Лохвицько-му РГП № 50 від 07.05.2015р. « Про попередження про наступне звільнення », попереджено про наступне звільнення сторожа ОСОБА_1 не суперечить діючому трудовому законодавству. Суд також фіксує ту обставину, що при звільненні позивача були дотримані приписи ч. 2 ст. 40 КЗпП України щодо необхідності запропонувати йому адміністрацією підприємства перевод на іншу роботу, від якої ОСОБА_1 відмовився.

Аналізуючи дотримання адміністрацією і профспілковим комітетом Лохвицького РГП вимог ст. 42 КЗпП України щодо визначення переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці, суд погоджується із доводами адміністрації і профкому про те, що з урахуванням віку ОСОБА_1, його державної соціальної захищеності відповідно до його соціального статусу, сторожа ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 мали перед ним переважне право на залишення на роботі. Суд не погоджується із вимогами ОСОБА_1 про визнання його звільнення незаконним та не вбачає підстав для поновлення позивача на роботі.

Суд також визнає юридично обґрунтованим наказ по Лохвицькому РГП № 54-К від 08.07.2015р. « Про припинення трудового договору ( контракту ) », згідно котрого позивач був звільнений з посади сторожа згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників. Суд вважає, що доводи ОСОБА_1 щодо визнання його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання.

На думку суду, не підлягають задоволенню також позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 14902,22 грн. та моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

При таких обставинах суд визнає за розумне залишити позовну заяву ОСОБА_1 без задоволення в повному обємі.

Суд фіксує, що судові витрати по справі відсутні.

Керуючись вимогами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 43, 55 Конституції України, Закону україни « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту », Закону України « Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи », ст. ст. 40, 42, 233-235 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 15, 61, 79-89, 123, 130, 209, 212-216, 218, 294 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В :

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення із позовною заявою до суду, як пропущений із поважних причин.

Відмовити в повному обємі в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації « Полтавагаз » про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ Я. С. СЕГЕТ