Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Ковалевича С.П., Оніпко О.В.,

секретаря судового засідання: Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта банк" на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства "Дельта банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності; зустрічний позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року у задоволенні позову ПАТ "Дельта банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ "Дельта Банк" про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним залишено без розгляду, роз'яснено що особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ПАТ "Дельта Банк" вказує, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповним з'ясуванням обставини, що мають значення для справи, невірною оцінкою дослідженим доказам.

На обґрунтування скарги вказує, що свої вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач базував на тому, що у зв'язку із _____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/1803/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Мичка І.М.

Доповідач : Демянчук С.В.

неналежним виконанням кредитних зобов'язань позичальником та наявністю у вказаних правовідносинах одного із видів забезпечення виконання зобов'язань, у вигляді іпотеки, ПАТ «Дельта Банком» було пред'явлено позовну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вважає, що суд першої інстанції помилково застосував ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як підставу у відмові в задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначає, що відмовляючи банку в задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не з'ясував у передбачений законом спосіб, чи іпотекодавець використовує це майно як єдине місце свого проживання. В матеріалах справи відсутні відомості із компетентних установ щодо наявності/відсутності іншого нерухомого майна.

Окрім того, п. З Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданою як забезпечення кредитів в іноземній валюті», передбачено, що цей закон не матиме постійної чинності, а носить характер тимчасового до набрання чинності законом, який врегульовуватиме питання особливостей погашення заборгованості, вираженої в іноземній валюті, після чого закон втрачає свою чинність.

Вказує, що відмовляючи банку у задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції, фактично унеможливив в подальшому банку, як іпотекодержателю, використати, як спосіб захисту порушеного права, власне вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі неотримання виконання зобов'язання щодо повернення наданого кредиту, передбачене і умовами кредитного та іпотечного договорів, і нормами ЗУ «Про іпотеку».

Окрім того, наявність заборгованості у вказаному розмірі відповідачем не заперечувався. А, як підставу, для відмови банку у задоволенні вимоги, відповідачка зазначила лише Закон про мораторій на звернення стягнення.

Просив скасувати рішення суду від 06 травня 2015 року і ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ "Дельта банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності задовольнити в повному обсязі, в редакції, викладеній в прохальній частині позовної заяви.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ "Дельта банк", суд першої інстанції виходив з того, що предмет іпотеки, на який позивач просить звернути стягнення, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не може бути примусово стягнутий (відчужений) без згоди власника, а згоди власника на звернення стягнення надано не було.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 28 липня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк», яке на підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «Укрсиббанк» змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк», який є правонаступником всіх прав та зобов'язань АКІБ «Укрсиббанк»» та особою, якою є - ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у сумі 10 600,00 Євро, який зобов'язувалася повернути у повному обсязі в строк до 23 липня 2021 року або достроково зі сплатою процентів за користування кредитом.

Банк свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, тоді як відповідач неналежно виконувала взяті на себе зобов'язання, чим грубо порушила істотні умови договору, в результаті чого виникла заборгованість у розмірі 22 537,14 Євро /в тому числі заборгованість за тілом кредиту 10187 євро, за відсотками 12350 євро 14 центів/ , що згідно курсу НБУ станом на 05 травня 2014 року є еквівалентом 356 147,21 грн.. Дана обставина підтверджується довідкою про стан заборгованості, та яка відповідачкою не оспорювалася. /а.с. 17/

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1, було укладено договір іпотеки № 16718 , відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок та надвірні будівлі (А1 - житловий будинок, Б - літня кухня-сарай, В - сарай, Г- вбиральня, Д - навіс, К- колодязь, № 1-огорожа) під № 88, що розташований по АДРЕСА_1. Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстроване Банком у порядку, передбаченому законом у Єдиному державному реєстр, заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек (а.с. 27, 28).

08 грудня 2011 року ПАТ «Укрсиббанк» відступило свої права вимоги заборгованості за спірним кредитними договорами, у тому числі за вище вказаним кредитним договором, ПАТ «Дельта банк», що підтверджується випискою з Договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 08 грудня 2011 року та актом прийому передачі Документації (а.с. 29-30, 39).

Згідно п. 4.1 іпотечного договору, іпотекодержатель має право звернути стягне на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку (терміну) виконання зобов'язання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконане. У разі порушення позичальнш зобов'язання за кредитним договором чи іпотекодавцем зобов'язання за іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання. разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 4.2 договор іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.

Умовами п. 5.3 іпотечного договору передбачено, що у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотеко держателя (абз 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення про яке йдеться в п. 5.1 цього договору іпотеки.

З повідомлення про порушення основного зобов'язання за № 17896 від 08 травня 2014 року вбачається що ОСОБА_1 попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки та про добровільне звільнення предмету іпотеки, зняття з реєстрації в разі невиконання порушеного зобов'язання в тридццятиденний термін /а.с. 31/

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порядку ст. 589 ЦК України, ст.ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок заставного майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставного майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Згідно ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення мають місце в ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

А отже, позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки і пред'явлення позову про звернення стягнення є обґрунтованим.

В силу ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Таким чином, вимоги банку про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Умови іпотечного договору містять відповідне застереження, що надає позивачу право набуття права власності на предмет іпотеки.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 17 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Також Верховним Судом України у постанові від 11.12.2013 по справі № 6-124цс13 зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом права власності на предмет іпотеки, згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

07 червня 2014 набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон № 1304-VII), відповідно до умов якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно і загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для жилого будинку.

Вказаний Закон був застосований судом першої інстанції в якості підстав для відмови у задоволенні позову.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-57цс15 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд зробив правовий висновок про те, що поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання ( п. 2 ч.1 ст. 263 ЦК України).

Відтак, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

За наведених обставин помилковими вбачається висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених позовних про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із дією мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності підлягають задоволенню.

При цьому, слід зазначити, що згідно договору іпотеки, іпотечне майно, а саме, житловий будинок є загальною площею 72,28 кв.м., житловою - 51,7 кв.м., використовується як місце постійного проживання поручителя та членів сім'ї поручителя, даних про наявність у відповідачки іншого нерухомого житлового майна, чи інших підстав за яких на неї дія вказаного Закону не розповсюджується матеріали справи не містять. Таким чином, наявні всі передбачені Законом підстави щодо застосування мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, шляхом зазначення в резолютивній частині рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що воно не підлягає виконанню на час дії мораторію.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про виселення та зняття з реєстрації відповідачки та проживаючих і зареєстрованих осіб в спірному будинку, який є предметом іпотеки задоволенню не підлягають.

Так, положеннями ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житлові приміщення чи житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житлові приміщення чи житловий будинок шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з у цивільних і кримінальних справ у п. 43 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має враховувати положення ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 109 Житлового кодексу України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканні зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно роз'яснень даних в п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

На час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки були відсутні необхідні підстави встановлені ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК України щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку, на який зверталось звернення як на предмет іпотеки, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Слід зазначити, що Верховний Суд України у справі № 6-39цс15, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку, зробив правовий висновок про те, що за змістом ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР).

Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В матеріалах справи відсутні належні та достатні докази про те, що іпотечне майно в справ /будинковолодіння на який звернуто стягнення/, придбаний виключно за рахунок кредиту. Відповідно до договору купівлі - продажу спірного будинковолодіння /а.с. 29/ продаж вчинено за 101000 грн., сума отриманого кредиту становила 10600 євро, що становило на той час 68181 грн. за курсом НБУ. В кредитному договорі відсутнє цільве призначення, а саме на придбання житла. Окрім того, з п. 2.1. кредитного договору /а.с.8./ вбачається, що на час отримання кредиту було укладено іпотечний договір на житло, яке перебувало у власності відповідачки, що свідчить про придбання спірного будинковолодіння до отримання коштів за договором кредиту.

З матеріалв справи вбачається, що банком не було запропоноване інше житло для осіб, яких позивач просив виселити, тому колегія суддів приходить до висновку про передчасність таких вимог банку і відсутність підстав для виселення відповідачки та інших осіб та зняття їх з реєстраційного обліку в предметі іпотеки.

Слід також зазначити, що вимоги банку до інших проживаючих осіб є неконкретизованими, що суперечить вимогам цивільно-процесуального закону про визначення відповідачів. Що також унеможливлює в цій частині перевірити позовні вимоги та зробити правові висновки.

За наведених обставин позовні вимоги про виселення відповідачів колегія суддів вважає передчасними, оскільки позивачем не виконані в повному обсязі вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України.

В порядку ст. 305 ЦПК України підставами для зміни та скасування рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта банк" задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства "Дельта банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, адреса місця проживання: АДРЕСА_1.) за кредитним договором за № 0 від 28 липня 2006 року у розмірі 22 537,14 Євро, перед Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Код , адреса місця знаходження: 01001, м. Київ, вул. Щорса, буд. 36, корп. Б) звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок № 88, що розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 72,28 кв.м. та надвірні будівлі (А1 - житловий будинок, Б - літня кухня - сарай, В - сарай, Г - вбиральня, Д - навіс, К - колодязь, № 1 - огорожа) шляхом передачі іпотекодержателю Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» вказаного предмета іпотеки у власність.

Визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок та надвірні будівлі (А1 - житловий будинок, Б - літня кухня-сарай, В - сарай, Г - вбиральня, Д-навіс, К - колодязь, № 1- огорожа ) під № 88, що розташований по АДРЕСА_1 , який зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір з сумі 1365 грн. 00 коп. на користь публічного акціонерного товариства "Дельта банк".

В порядку ст. 217 ЦПК України рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.П. Ковалевич

О.В. Оніпко