Справа № 203/5499/15-ц
Провадження № 2/0203/1566/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015 року Кіровський районний суд м Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання недійним договору позики,

встановив:

24 вересня 2015 року позивач звернувся до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики. Свої вимоги мотивував тим, що 14 листопада 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір цільового займу, відповідно до якого ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у наступному розмірі: 169,200 грн., що еквівалентно 33,505 доларів США по курсу 5,05 грн. за 1 долар, також 28 000 доларів США, 20 000 гривень та 1000 євро. Зі своєї сторони згідно договору позичальник зобовязаний повернути борг до 01 березня 2008 року, сплатити кредитору 5% щомісячно від загальної суми боргу. В разі порушення строку повернення боргу позичальник зобовязаний сплатити штрафні санкції у розмірі 10% неповернутого боргу з урахуванням рівня інфляції. Позивач просить визнати вказаний договір недійсним оскільки він укладений з порушеннями вимог законодавства України та порушує право позивача на достатній рівень життя для себе та членів його сімї. (а.с.1-4)

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Вказала, що ОСОБА_5 вказаний договір позики не підписувала, підпис від її імені був підписаний іншою невідомою особою, яка не має відповідних повноважень на укладення вказаного договору. Просила призначити по справі почеркознавчу експертизу та витребувати необхідні матеріали з кримінального провадження №0000354. (а.с.50-51)

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 проти позову заперечувала, в задоволенні простила відмовити. Стверджувала, що позивач діючи у змові щі своєю дружиною ОСОБА_5, намагаються уникнути виконання боргових зобовязань за договором позики. Проти призначення по справі почеркознавчої експертизи не заперечувала. (а.с.50-51)

Відповідач ОСОБА_2 з доводами свого представника погоджувалась, просила в задоволені позову відмовити.(а.с.50-51)

Відповідач ОСОБА_5 у судові засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. (а.с.а.с.19, 22-23, 42, 44)

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судовим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (справа № 2-911) від 04 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили 16 травня 2011 року, за участю ОСОБА_2 та ОСОБА_5, встановлено, що 14 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір цільової позики, згідно якого ОСОБА_2 надала ОСОБА_5 в борг грошові кошти у розмірі 28 000 доларів США, 1000 Євро та 20 000 гривень, що еквівалентно 169 200 грн., по курсу 5,05 грн. за1 долар США та 7,8 гривень за один Євро, для викупу обєкта комунальної власності нежитлового приміщення за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Маршала Малиновського, 6, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві грошові кошти до 01 березня 2008 року. (а.с.8)

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

На час укладання договору позивач (ОСОБА_4В.) був чоловіком відповідачки ОСОБА_5 (а.с.5-8)

Позивач у позовній заяві зазначає, що половина грошових коштів, які має повернути ОСОБА_5 належать ОСОБА_4 а тому він має право на оскарження вказаного правочину.

Відповідно до ч.1 ст.36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення права та обовязків подружжя.

Згідно ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1, 2 та 3 ст. 65 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Позивач стверджує про недійсність правочину з тих підстав, що ОСОБА_5 договір цільового займу не підписувала, грошей від ОСОБА_2 на виконання оспорюваного договору позики не отримувала, жодних дій щодо визнання договору не здійснювала.

Судовим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (справа № 2-911) від 04 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили 16 травня 2011 року, встановлено, що згідно висновку експерта №70/04/06-134 від 30 квітня 2009 року підпис позичальника (ОСОБА_5О.) на договорі цільової позики від 14 листопада 2007 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 підписаний самою ОСОБА_5. Факт підписання ОСОБА_5 договорі цільової позики знайшов своє підтвердження у судовому засіданні наявними в матеріалах доказами. (а.с.31 на зв.) Вказане рішення залишене без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Стаття 61 ч. 3 ЦПК України не надає суду права перевіряти фактичні обставини, встановлені рішенням іншого суду, стосовно відносно особи, яка бере участь у справі. У звязку з цим судом було відмовлено у клопотанні представника позивача про проведення почеркознавчої експертизи по договору цільової позиви щодо визначення належності на ньому підпису ОСОБА_5

Вирішуючи питання щодо посилання позивача на кримінальне провадження №0000354 відносно справжності підпису на зазначеному документі, суд виходить з того, що обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили не можуть бути спростовані матеріалами досудового розслідування.

При цьому сторонам в судовому засіданні було розяснено право звернутись із заявою про перегляд зазначеного вище судового рішення за нововиявленими обставинами у разі встановлення в подальшому вироком суду завідомо неправильного висновку експерта, фальшивості документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення (п.2 ч.2 ст.361 ЦПК України)

Враховуючи вище викладене, та приймаючи до уваги, що позивач обґрунтовував свої доводи щодо визнання правочину недійсним лише тим, що ОСОБА_5 договору позики не підписувала, суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору цільового займу задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 60, 63, 65 Сімейного кодексу України, ст.ст. 15, 92, 97, 203, 204, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 79, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 21.12.2015 р.

Суддя С.В. Єдаменко