Номер провадження 2/243/4053/2015
Номер справи 243/7763/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
«18» серпня 2015 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Хаустової Т.А.,
при секретарі Нікіфоровій В.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі №19 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОВСЯНІКОВОЇ (до шлюбне прізвище Слищенко) ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернувся до Слов»янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОВСЯНІКОВОЇ (до шлюбне прізвище Слищенко) Н.В. про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому па праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування квартири від 20 лютого 2008 року, за реєстром № 699 належить квартира № 41, яка розташована у житловому будинку № 60, по вулиці Батюка у місті Слов'янську.
У належній йому квартирі зареєстроване місце проживання відповідача, що підтверджено довідкою з місця проживання житлово-комунальної організації TOB «Ліра ЛТД».
Відповідач не проживає у належній йому квартирі з 01 серпня 2014 року, тобто більше одного року. Викладене підтверджено ОСОБА_3 з місця проживання, його позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, рішенням суду про розірвання шлюбу, та також зазначене можуть підтвердити свідки, список яких надається у окремому клопотанні.
Жодних перепон для проживання відповідача у квартирі він не чинив і не чинить. У відповідача є ключі від вхідних дверей у квартирі. Але він є інвалідом першої групи, інвалідність йому присвоєна довічно. У зв'язку з тим, що він є інвалід, він не можу самостійно пересуватися, потребую постійної сторонньої допомоги. Відмова відповідача надавати йому цю допомогу та добровільний відхід відповідача від нього на іншу квартиру була причиною припинення їхніх шлюбних стосунків та розірвання їхнього шлюбу.
У теперішній час, більше одного року, відповідач проживає окремо від нього, за зазначеною ним адресою, жодної спроби повернутися до нього та проживати у квартирі за весь час окремого проживання відповідачем зроблено не було. У квартирі відсутні речі, які належать відповідачу, і немає спільно нажитого у шлюбі майна.
Відповідач не проживає у належному йому житловому приміщенні понад один рік, не є членом його сім'ї. Ніяких договорів щодо користування відповідачем належним йому житловим приміщенням не укладалося.
Добровільно відповідач не бажає звертатися до ВГІРФО Слов'янського МВ УМВС України в Донецькій області для зняття її з реєстраційного обліку у квартирі № 41, яка розташована у житловому будинку № 60, по вулиці Батюка у місті Слов'янську, що змушує його звертатися до суду з цим позовом.
Реєстрація місця проживання відповідача у належному йому житловому приміщенні порушує його права - він змушений більше сплачувати комунальних послуг за користування ним, у разі, якщо він забажає продати житло, він не зможе цього зробити із-за реєстрації у квартирі відповідача. Таким чином відповідач порушує його передбачені законом права на вільне користування належним йому житлом на свій розсуд.
Його позов виник з приводу належного йому нерухомого майна, окрім того останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача м. Слов'янськ, тому його позов має бути розглянутий у Слов'янському міськрайонному суді.
Викладені у позові вимоги підтверджуються доданими документами, а також можуть бути підтверджені поясненнями зазначених свідків.
Він інвалід першої групи, інвалідність йому присвоєна безстроково, довідка про його інвалідність додається.
Відповідно до п. 9 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору як інвалід першої групи.
До судового засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 18 серпня 2015 року від позивача надійшла Заява, в якій він просить суд розглянути справу без його участі та задовольнити його позовні вимоги ( а.с. 18).
Відповідач ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Слищенко) Н.В. до судового засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи ( а.с.16).
У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:
-юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців;
-фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку».
Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
ОСОБА_3 до ч.9 ст. 74 ЦПК України «Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.»
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.
Відповідач ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Слищенко) Н.В. своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з»явилася, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.
Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Слищенко) ОСОБА_2 про визнання особи такою , що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість.
Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов»язананими з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Як встановлено в судовому засіданні, позивачу ОСОБА_1 на підставі Договору дарування квартири за законом належить квартира АДРЕСА_1 ( а.с. 9).
ОСОБА_3 Довідки про склад сімї виданою Товариством з обмеженою діяльністю «Ліра ЛТД» вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 5)
ОСОБА_3 Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 10ААВ № 462703 від 30 серпня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 має групу інвалідності «перша А». (а.с. 7)
Як встановлено в судовому засіданні, Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 13 жовтня 2014 року шлюб зареєстрований 07 серпня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Словянську, Словянського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 370, між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Слищенко) ОСОБА_2 було розірвано. (а.с. 8)
ОСОБА_3 ст. 383 ЦК України власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім»ї.
Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_4 постійно проживала в квартирі до 01 серпня 2014 року, вселилася туди як член сім»ї на правах дружини, набула право користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання в установленому законом порядку ( а.с. 5).
Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.9 Постанови від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім "і наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Стосовно права членів сім»ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім»ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
ОСОБА_3 від 28 квітня 2015 року вбачається, що ОСОБА_4 дійсно не проживає більше одного року за адресою: АДРЕСА_3. (а.с. 6)
Таким чином, з моменту реєстрації у відповідача ОСОБА_4 виникло право користування чужим майном ( сервітут).
Однак, як встановлено в судовому засіданні, у вищевказаному жилому приміщенні відповідач ОСОБА_5 не мешкає з 01 серпня 2014 року ( а.с.6).
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов»язки, а й орієнтовно вказує на його зобов»язання.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім "і, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
За положенням ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Таким чином, в ході судового засідання з вирогідністю встановлено, що відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартирі АДРЕСА_4 без поважних причин не мешкає з 01 серпня 2014 року і її особистих речей в вказаній квартирі немає.
ОСОБА_3 з ч.2 ст. 405 ЦК України „Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном .
Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону ( особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені Главою 32 ЦК України.
З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.
Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом.
Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартирі АДРЕСА_5 зареєстрована, але в квартирі не мешкає з 01 серпня 2014 року і її особистих речей в вказаному будинку немає, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою № 41 у будинку № 60 по вулиці Г. Батюка міста Словянськ Донецької області.
ОСОБА_3 із частиною 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
ОСОБА_3 з ч. 2 ст. 88 ЦПК України „ Якщо, сторону на користь якої ухвалено рішення звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог .
У відповідності до п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, якщо, сторону на користь якої ухвалено рішення звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог».
Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.
ОСОБА_3 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VІІІ мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2015 року складала 1 218 грн.
При зверненні до суду позивач відповідно до п. 9 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, як інвалід першої групи. (а.с. 7)
Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення судового збору з ОСОБА_4 З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп., який підлягає сплаті за рахунок відповідача і тому з відповідача слід стягнути на користь Держави витрати по сплаті судового збору, у розмірі 243 грн. 60 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,11,6074,77,79,88,212,213,214,215 ЦПК України, ст.ст. 391, 396, 401, 402, 405 ЦК України, п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», п. 35 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», суд-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення постановлено і підписано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий:

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_6