Справа №583/4193/14 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2238/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Шевченка В. А. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Староіванівської сільської ради Охтирського району Сумської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Управління Держземагенства в Охтирському районі Сумської області, про визнання права власності та усунення перешкод у володінні та користуванні обєктами права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що будівництво господарських споруд, на які вона просить визнати право власності, є самочинним будівництвом, безпідставно не врахував висновків судової земельно - технічної експертизи та відмовив у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3, яка підтримала доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01 липня 2013 року за ОСОБА_3 визнано право власності на 47/100 частин жилого будинку № 31 по вул. Решітька в с. Стара Іванівка Охтирського району Сумської області (А-ІЖ), у вигляді квартири № 2, жилою площею 23,5 кв.м, корисною площею 44,5 кв.м, яка складається з: сіней а1 з верандою ІІІ, площею 6,1 кв.м, кладовки IV, площею 3,8 кв.м, прихожої 1, площею 12,8 кв.м, жилої кімнати 2-2, площею 14,1 кв.м, жилої кімнати 2-3. площею 9,40 кв.м, кухні 2-4, площею 8,20 кв.м, 1/2 частини сараю Б, погріба пг1, огорожі № 3, 4, 5 (хвіртка, ворота, паркан).

На підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 1992 року ОСОБА_4 належить 1/2 частина жилого будинку № 33 (кв. № 1) по вул. Решітька в с. Стара Іванівка Охтирського району Сумської області.

Між ділянками № 31 та № 33 по вул. Решітька в с. Стара Іванівка Охтирського району збудована огорожа з азбестоцементних листів, знизу влаштовані бетонні стовпи.

На території будинку позивача, біля межі, збудовані прибудова б1 до сараю Б, сінник Д, сарай - прибудова д, сарай Ж, убиральня З, погріб пг2 у сіннику Д, які зазначені в генеральному плані вказаної земельної ділянки.

На території будинку відповідачів, біля межі, збудований сарай Д, який також зазначений в генеральному плані вказаної земельної ділянки.

Відповідно до листа Староіванівської сільської ради Охтирського району Сумської області № 60 від 14 липня 2015 року, цільове призначення земельної ділянки, якою користується позивач - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства (а.с. 165).

Земельні ділянки, якими користуються сторони по справі, не приватизовані.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 20 від 30 квітня 2015 року, визначити, де фактично повинна проходити межа між ділянками, неможливо внаслідок великої розбіжності лінійних розмірів даних ділянок: на ділянці № 31 менше на 1,60 м (37,0 м 35,4 м); на ділянці № 33 менше на 1,05 м (38,65 м 37,6 м). В той же час, у висновку зазначено, що відповідно до генеральних планів БТІ огорожа повинна проходити між ділянками № 31 та № 33 наступним чином: ділянка № 31 (від сінника літ. Д повинна складати 0,8 м), ділянка № 33 (від сараю літ. Д повинна складати 0,5 м). Крім того, зазначено, що бетонний стовп, який розташований на території ділянки № 31, заважає вільно користуватися воротами літ. № 4 власнику цієї ділянки (а.с. 96-100).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача не виникло самостійного права власності на господарські будівлі, зокрема, прибудову б1 до сараю Б, сінник Д, сарай - прибудову д, сарай Ж, убиральню З, погріб пг2 у сіннику Д. Вимоги щодо усунення перешкод у володінні та користуванні господарськими будівлями є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 12 узагальнення судової практики застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок, у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності.

Судом першої інстанції вірно встановлено та не спростовано позивачем, що спірні господарські будівлі, які були збудовані у період часу з 1992 по 1995 рік, є самочинним будівництвом.

Прийняття в експлуатацію цих обєктів має здійснюватися безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкції та інженерних мереж, а також за наявності документа, що посвідчує право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений обєкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, зареєстрованим у МЮ України 15 квітня 2013 року за № 612/23144, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і повязана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За статтею 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

У статті 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищезазначені норми закону, господарсько-побутові будівлі: прибудова б1 до сараю Б, сінник Д, сарай - прибудова д, сарай Ж, убиральня З, погріб пг2 у сіннику Д, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у звязку з чим право власності на зазначені будівлі та споруди як на окремі обєкти визнаватися не може.

Відповідно до розяснення п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Дані про те, що позивач зверталась за вирішенням цього питання до компетентного органу, в матеріалах справи відсутні.

Відтак, суд правомірно відмовив їй у задоволенні позову про визнання права власності на господарсько-побутові будівлі та споруди.

Стосовно вимог про усунення перешкод у володінні та користуванні господарсько-побутовими будівлями, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначені ч. 1 ст. 116 ЗК України. Такими підставами є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За положенням статті 2 Закону України «Про Землеустрій», Землеустрій забезпечує: встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

Відповідно до ст. 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

За ст. 107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Всупереч вимогам ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, позивач не довела, що на час розгляду судом даної справи межі земельної ділянки встановлені у натурі компетентним органом, нею одержано документ, що посвідчує право на земельну ділянку та проведено державну реєстрацію цього права, що відповідно до положень ст. 125 ЗК України унеможливлює використання нею цієї земельної ділянки.

Зі змісту уточненої позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що позивач фактично просить суд встановити межі суміжних земельних ділянок, а вирішення даного питання знаходиться поза межами компетенції суду.

Судом вірно встановлено, що спірна огорожа, яка фактично виконує функцію межі між земельними ділянками, існує понад 10 років. Доказів того, що відповідачі самовільно перемістили огорожу, суду не надано.

Крім того, слід зазначити, що вимога про усунення перешкод у володінні та користуванні господарсько-побутовими будівлями є похідною від визнання права власності на ці будівлі.

Враховуючи те, що технічна документація БТІ, яка була використана при наданні висновку судової земельно-технічної експертизи не містить вихідних даних для проведення такої експертизи, а у використаних матеріалах межі земельних ділянок є схематичними та не є обєктами інвентаризації, всі зазначені розмірі та масштаби стосуються лише споруд, що й пояснила в суді першої інстанції спеціаліст ОСОБА_6, суд обґрунтовано не взяв до уваги зазначений висновок.

Таким чином, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у володінні та користуванні господарсько-побутовими будівлями шляхом повернення паркану у попередній стан.

Доводи апеляційної скарги про протилежне не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, оскаржуване рішення є законним і обгрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді