Справа № 441/1313/14 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/783/686/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретар - Брикайло М.В.,

з участю апелянта - ОСОБА_2,

представника апелянта - ОСОБА_3,

позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, Городоцької міської ради Львівської області, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Реєстраційна служба Городоцького РУЮ Львівської області про визнання права власності на частки в житловому будинку, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, Городоцької міської ради Львівської області, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8, Реєстраційна служба Городоцького РУЮ Львівської області про визнання права власності на частки в житловому будинку, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Городоцької міської ради Львівської області від 18.06.1992 року №241.

Визнано незаконним та скасовано рішення Городоцької міської ради Львівської області від 09.11.1995 року №717.

Визнано частково недійсним та скасовано в частині належності 3/5 частини житлового будинку, що по АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на вказаний будинок, видане на ім'я ОСОБА_2 від 28.08.1992 р.

Визнано частково недійсним та скасовано в частині належності 3/5 частини земельної ділянки, загальною площею 0,52 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №396 та виданий на ім'я ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_4, право власності на 1/5 частину житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 та 1/5 частину земельної ділянки, загальною площею 0,52 га для обслуговування цього житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, як частки в колгоспному дворі.

Визнано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/5 частину житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 та 1/5 частину земельної ділянки, загальною площею 0,52 га для обслуговування цього житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, як частки в колгоспному дворі.

Визнано за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/5 частину житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 та 1/5 частину земельної ділянки, загальною площею 0,52 га для обслуговування цього житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, як частки в колгоспному дворі.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про те, що житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 є майном колгоспного двору, а позивачі є членами цього колгоспного двору. Тому судом першої інстанції невірно застосовано до правовідносин норми матеріального права, зокрема ст. ст. 120, 121, 127 ЦК УРСР (1963 року) за приписами яких спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Крім цього, зазначає, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1, станом на 15.04.1991 року не існував, оскільки ще не було завершене будівництво та не був введений в експлуатацію, а отже даного будинку не було як майна колгоспного двору. Даний будинок був введенний в експлуатацію у 1992 році на підставі рішення Городоцької міської ради №214 від 18.06.1992 року про затвердження акту про закінчення будівництва будинку та введення його в експлуатацію. До цього часу колгоспним двором рахувався старий будинок, який був придбаний покійним чоловіком ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.1972 року. Саме старий житловий будинок мав статус колгоспного двору.

Просить рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення позивача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_10 проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до положень ст. ст.11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що відповідчка ОСОБА_2 і покійний ОСОБА_9 були подружжям. Позивачка ОСОБА_4 та треті особи ОСОБА_7 і ОСОБА_8 є їх дітьми, а позивачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6 - внуками та, відповідно, дітьми позивачки ОСОБА_4 Дані обставини визнані сторонами.

Рішенням зборів колгоспу «Зоря» (протокол №6 зборів уповноважених колгоспу «Зоря» від 16.12.1975 року) ОСОБА_9 була надана земельна ділянка під будівництво нового житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.21-23). Ця обставина стверджується також архівною довідкою Городоцької районної ради народних депутатів (а.с.15).

З інвентаризаційної справи № 1640 Самбірського БТІ по будинковолодінню, яке знаходиться по АДРЕСА_1 вбачається, що вказаний будинок збудований на місці старого будинку (по старій нумерації АДРЕСА_1) право власності на який ОСОБА_9 набув згідно договору купівлі-продажу від 20.11.1972 р. (а.с.73). При цьому вищевказаний будинок до придбання його ОСОБА_9 мав статус колгоспного двору, що вбчається із інвентаризаційної справи.

Згідно довідок Місцевого трудового архіву Городоцького району Львівської області від 03.03.2015 р. (а.с. 156-169) ОСОБА_9 з 1972 р. по 1981 р. та ОСОБА_2 з 1972 р. по 1993 р. працювали різноробочими в колгоспі «Зоря».

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 помер, що стверджується свідоцтвом про його смерть, вданим повторно 05 квітня 2012 року Відділом ДРАЦСу Городоцького РУЮ Львівської області, серія НОМЕР_2 (а.с.11).

Після його смерті, рішенням зборів уповноважених членів колгоспу «Зоря» від 21 жовтня 1985 року №6 цю ж земельну ділянку надано відповідачці ОСОБА_2 (а.с.20).

ОСОБА_4 (а.с.47) значиться зареєстрованою в будинку по АДРЕСА_1 з 17 грудня 1980 року. ОСОБА_5, ОСОБА_6 зареєстровані АДРЕСА_1 з народження, відповідно ОСОБА_5 з ІНФОРМАЦІЯ_1 р. по 27.10.2005 р., ОСОБА_5 з ІНФОРМАЦІЯ_2 р. і по даний час.

Із пояснень відповідачки та довідки Городоцького РС ГУ ДМС України у Львівській області вбчається, що окрім вищезазначених осіб в спірному будинковолодінні, значиться зареєстрована також відповідачка ОСОБА_2, а в період до 1991року була, окрім того, зареєстрована ОСОБА_7

Вказані особи залишались там проживати і були зареєстровані станом на 15 квітня 1991 року, тобто на день набрання чинності Законом України «Про власність».

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 20 червня 2014 року (а.с.24-25) в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Городоцької міської ради, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8, Реєстраційна служба Городоцького РУЮ Львівської області про визнання права власності на частку в спадщині після смерті батька ОСОБА_9 відмовлено з тих підстав, що спірне будинковлодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 на час смерті спадкодавця мало статус колгоспного двору, а тому спадкові відносини до такого не застосовувались, оскільки на той час там проживали та були зареєстровані інші члени колгоспного двору (а.с.24 - 25). Вказане рішення ніким не оскаржувалось і набуло законної сили та згідно положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, що ним встановлені не підлягають доказуванню.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, то суд першої інстанції при розгляді даної справи вірно керувався положеннями ЦК України в редакції 1963 року.

У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону СРСР "Про власність в СРСР", який набрав чинності з 1.07.1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки.

Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 року №885-12 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР "Про власність в СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» - положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних у відповідності до ст.. 123 ЦК УРСР. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) відповідно до ст.ст.120, 121 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю, тощо;

б) згідно ст.ст.120-127 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб - членів колгоспу, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства та задоволення сімейних потреб;

в) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право згідно ст. 126 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

г) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних у відповідності до ст. 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до п. 20 "Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів", затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69, в графі "суспільна група господарства" записується станом на 1 січня відповідного року одна із наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства.

Спірне господарство знаходиться на території міста Городка. Згідно листа Городоцької міської ради № 02.27/233 від 09.02.2-15 року погосподарських книг у Городоцькій міській раді немає. Дані землі в період з 1972 року по 15 квітня 1991 року відносились до колгоспних земель колгоспу «Зоря» з центральною садибою в с.Керниця (а.с.128). Як вбчається із листа Керницьколї сільської ради №85 від 27.05.2015 року, у 1972-1991 роках погосподрькі книги по м.Городку Керницькою сільською радою не велись (а.с.210). Отже, незважаючи на те, що землі відносились до земель колгоспу, однак такі знаходились на території міста, а ведення погосподарських книг передбачено лише в сільських радах, тому Городоцькою міською радлю не здійснювалоь. Тобто, по даному господарсту погосподрські книги відсутні. Суспільна група двору визначалась на підстві системного аналізу доказів, що є в матеріалах справи і на які суд першої інстанції вірно посилався у своєму рішенні від 20 червня 2014 року та в оскаржуваному рішенні. Зокрема, про те, що дане госпордарство до придбання його ОСОБА_9 знаходилось на території міста Городка і в той же час відносилось до супільної групи колгоспний двір свідчать матеріали інвентаризаційної справи №1640 по цьому госпдарству.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що дане господарство відносилося до суспільної групи колгоспний двір та частка всіх членів колгоспного двору, які проживали і були зареєстровані в вказаному будинковолодінні в період з 1980-х р.р. по 1991 р., складає по 1/5 за кожним із членів колгоспного двору, є вірними.

При цьому суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, вірно не взяв до уваги покликання відповідача ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 хоча і були зареєстровані в спірному будинку в період 1989-1991 рр., однак на той час, будучи неповнолітніми, не брали участі в веденні господарства та не працювали в колгоспі, оскільки за приписами ст.123 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) та Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.1995р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Не приймається до уваги і посилання відповідачки на те, що спірне будинковолодння не існувало станом на 15 квітня 1991 року, оскільки будинок був прийнятий в експлуатацію лише у 1992 році. Таке спростовується вище переліченими доказами у справі, поясненнями сторін та третіх осіб, копією будинкової книги та матеріалами інвентаризаційних справ по спірному будинковолодінню. Окрім того, згідно чинного на час спірних правовідносин законодавства, прийом бдинку в експлуатацію не був передбчений.

Таким чином, оскільки після 15 квітня 1991 року майно вказаного колгоспного двору не змінилося і не зменшилось, висновок суду першої інстанції про те, що співвласниками двору в рівних частках є позивачі, відповідач та третя особа ОСОБА_7, які були членами колгоспного двору станом на цей час, є вірним.

Однак, як вбачається із копії Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 28.08.1992 року та Витягу про право власності на нерухоме майно (а.с.13,14) власником житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1, в цілому, є ОСОБА_2 на підставі рішення Городоцької міської ради Львівської області від 18.06.1992 року №241 (а.с.-17).

Із копії Державного акту серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Городоцької міської ради №717 від 09.11.1995 року (а.с.16,18), ОСОБА_2 також належить земельна ділянка площею 0,52 га для обслуговування цього житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

При оформленні права власності на спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 та на земельну ділянку для обслуговування цього житлового будинку, відповідач ОСОБА_2 не повідомила про те, що вказане будинковлодіння має статус колгоспного двору, та що співвласниками майна колгоспного двору є, в тому числі, позивачі по справі.

Тому вірними є висновки суду першої інстанції про незаконність рішення Городоцької міської ради Львівської області №241 від 18.06.1992 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на будинок в цілому, зокрема щодо 3/5 його частин.

І оскільки земельна ділянка передавалась у власніть ОСОБА_2 для обслуговування саме спірного будинку, правильним є і висновок суду першої інстанції про незаконність рішення Городоцької міської ради Львівської області №717 від 09.11.1995 року про передачу земельної ділянки у власність в цілому, зокрема щодо 3/5 частин, а відтак і про його скасування в цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

Відповідно до приписів ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі. Натомість, третя особа без самостійних вимог на предмет спору, згідно положень ч. 1 ст. 30 ЦПК України, не є стороною в процесс, а відповідач ОСОБА_2 із такою заявою до суду першої інстанції не зверталась.

Вірно суд першої інстанції прийшов до переконання і про те, що не заслуговує на увагу посилання третьої особи ОСОБА_8 на пропуск позивачами терміну позовної давності, з огляду на наступне. Про статус будинковолодіння АДРЕСА_1, як колгоспного двору, позивачам стало відомо після ухвалення рішення Городоцьким районним судом Львівської області від 20 червня 2014 року, і зокрема про те, що як члени колгоспного двору вони є співвласниками майна цього двору та про порушення їх прав і законних інтересів відповідачкою ОСОБА_2 і оспорюванми рішеннями. А отже, правильно не знайшов підстав для відмови у позові з мотивів пропуску строку позовної давності.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про визнання частково недійсними та скасування в частині 3/5 частини житлового будинку, що по АДРЕСА_1, Свідоцтва про право власності на вказаний будинок, виданого на ім'я ОСОБА_2 та та в частині належності 3/5 частин земельної ділянки загальною площею 0,52, для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, Державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 396 та виданий на ім'я ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідження поданих суду доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані рішення ухвалені судом на підставі наявних у справі доказів. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 листопада 2014 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.