Справа № 455/864/15-ц
Провадження № 6/455/52/2015
УХВАЛА

Іменем України

28 серпня 2015 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

в складі: головуючої судді - Ніточко Л.Й.,

при секретарі - Сенеті Г.Н.,

з участю начальника відділу державної виконавчої служби Старосамбірського районного управління юстиції - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Старосамбірського районного управління юстиції (надалі ВДВС Старосамбірського РУЮ) про вирішення питання щодо обмеження виїзду за кордон особи, яка має невиконані зобовязання, покладені на неї рішеннями судів відносно громадянина ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся в суд із поданням про вирішення питання щодо обмеження виїзду за кордон особи, яка має невиконані зобовязання, покладені на неї рішенням судів відносно громадянина ОСОБА_2.

В обґрунтування подання, заявник зазначає, що в провадженні відділу державної виконавчої служби Старосамбірського районного управління юстиції Львівської області знаходиться виконавче провадження з виконання виконавчого листа Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області №2-243 від 04.04.2006 року про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини у розмірі ? всіх видів заробітку, але не менше 1/3 неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Даний виконавчий лист надійшов на виконання 27.04.2006 року. 27.04.2006 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, копії якої направлено сторонам та органу, що видав виконавчий документ для відома та виконання.

Сплата аліментів проводилася боржником до серпня місяця 2013 року. З серпня 2013 року і на даний час аліменти боржником не сплачувалися. Станом на 01.07.2015 року заборгованість по аліментах складає 8782 гривні 20 копійок.

З метою перевірки майнового стану боржника скеровано запити в реєструючі органи. Згідно їх відповідей в боржника відсутнє рухоме майно, на обліку в РЦЗ не перебуває.

Оскільки боржник тривалий час аліменти не сплачував та на попередження не реагував, застосовано примусовий привід через працівників міліції (постанова від 16.07.2014 року). Згідно рапорту дільничного інспектора міліції боржник перебуває на заробітках в Російській Федерації. Зі слів дружини боржника при поверненні боржника за місцем проживання буде повідомлений про необхідність зявитися до ВДВС Старосамбірського РУЮ.

Згідно акту державного виконавця від 26.05.2015 року боржник по місцю проживання м. Хирів, вул.Я. Галана, №11 відсутній та знаходиться в РФ на роботі. Даний факт свідчить про те, що боржник отримує доходи, однак, тривалий час ухиляється від виконання судового рішення.

В телефонній розмові з матірю боржника 20.07.2015 року було отримано інформацію про те, що ОСОБА_2 видворений з території Російської Федерації та на даний час перебуває в м.Київ, точна адреса їй невідома.

Просить вирішити питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2 шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобовязань, покладених на нього рішенням суду.

У судовому засіданні начальник відділу ОСОБА_1 подання підтримав та суду пояснив, що заступником начальника відділу ДВС Старосамбірського РУЮ Львівської області ОСОБА_4, в провадженні якого є дане виконавче провадження, і який на даний час є у відпустці, вжиті всі заходи по виконанню виконавчих дій, однак, не може подати суду докази на підтвердження того, що ним вживалися такі дії як звернення стягнення на майно боржника, які полягають в його виявленні (шляхом надіслання запитів до органів ДПІ, банків), описі, арешті, вилученні та примусовій реалізації, а також докази, на підтвердження того, що після припинення боржником сплати аліментів (справно сплачував з 04.2006 року включно до серпня 2013 року) державний виконавець Бабинця С.В викликав, а він на його виклики не з»являвся.

Розглянувши подання, долучені до нього документи, заслухавши пояснення начальника відділу, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров»я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об»єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров»я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" № 3857-ХІІ громадянинові може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або громадянинові, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або він ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до п. 8 ст. 19 Закону України "Про державну прикордонну службу України" на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладається запобігання та недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно із законодавством не дозволяється в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Відповідно до ст.11 цього ж Закону державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень неупереджено, своєчасно, в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV передбачено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням. Тобто, зазначене звернення здійснюється в межах повноважень державного виконавця як посадової особи органу державної влади.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

З матеріалів, які долучені до подання, відомо, що головним державним виконавцем ВДВС Старосамбірського РУЮ ОСОБА_1 27.04.2006 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 1975289 по виконанню виконавчого листа за №2-243, виданого 10.04.2006 року Рожнятівським районним судом Івано-Франківської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини у розмірі ? всіх видів заробітку, але не менше 1/3 неоподаткованого мінімуму доходів громадян. В даній постанові зазначено, що боржник повинен добровільно щомісячно сплачувати аліменти, при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк, виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов»язаних з провадженням виконавчих дій (а.с.4).

Слід відмітити, що вбачається із копій квитанцій ЛДУАППЗ « Укрпошта»(а.с.29-32), що боржник справно сплачував аліменти в користь стягувачки до серпня 2013 року. Отже, ним припинено сплачувати аліменти з серпня 2013 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-ХІІ та у п. 18 ч. З ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, на який вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Питання щодо обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України порушується за наявності доказів ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням. Таких доказів суду не надані.

Державним виконавцем не надано жодних документів, які б свідчили, що боржник свідомо та умисно ухиляється від виконання рішення суду, при цьому, маючи змогу виконати зобов'язання, але не робить цього з неповажних причин.

Саме посилання на наявність боргу за виконуваним судовим рішенням не свідчить про ухилення боржника від виконання зобов'язання і не може бути підставою для обмеження у праві виїзду за межі України.

Посилання державним виконавцем на те, що боржник неодноразово викликався, є лише голослівними словами, які нічим не підтверджуються. Тому постанову заступника начальника ВДВС про привід боржника від 16.07.2014 року(а.с.11), яку заявник подав в якості доказу на підтвердження ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, суд до уваги також не бере, так як в даній постанові за основу взято, що, нібито, встановлено, а саме:»на неодноразові письмові виклики та письмові попередження державного виконавця, гр. ОСОБА_2 у відділ ДВС Старосамбірського РУЮ Львівської області не з»являється та причину неявки не повідомляє», що не відповідає дійсності, так як письмові виклики та попередження з серпня 2013 року по день подачі подання до суду державним виконавцем не робилися, про що ствердив у судовому засіданні начальник відділу ОСОБА_1, оскільки такі у виконавчому провадженні відсутні.

Крім цього, в поданні не вказано реквізити виконавчого провадження, не обґрунтовано факт ухилення боржника від виконання своїх зобовязань, які є обовязковими, в.о. начальника ВДВС при виконанні виконавчого провадження вчинені не всі можливі виконавчі дії(як звернення стягнення на майно боржника, які полягають в його виявленні (шляхом надіслання запитів до органів ДПІ, банків), описі, арешті, вилученні та примусовій реалізації, а тому вжиття обраного державним виконавцем обмеження на даний час не є єдиним можливим та необхідним способом забезпечення примусового виконання боржником вищезазначеного виконавчого документа.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що подання необґрунтоване, а тому не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", ст.2, п. 18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» ч.2 ст.10, ст.210, 377-1 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні подання в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Старосамбірського районного управління юстиції ОСОБА_4 про вирішення питання щодо обмеження виїзду за кордон особи, яка має невиконані зобовязання, покладені на неї рішенням судів відносно громадянина ОСОБА_2.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Старосамбірський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п"яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п"яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги протягом п»яти днів з дня її проголошення.

Суддя Л.Й.Ніточко