Номер провадження: 22-ц/785/7812/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Сєвєрова Є.С.,

при секретарі судового засідання Решетник М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16.07.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

До Котовського міськрайонного суду Одеської області звернулась ОСОБА_3 з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та відшкодування моральної шкоди до ОСОБА_2, ОСОБА_4.

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що приватним нотаріусом ОСОБА_5 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері ОСОБА_6 у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область, оскільки відповідач ОСОБА_2 на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 червня 2012 року, за яким його визнано власником житлового будинку, уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки під будинком. Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 червня 2012 року було скасовано апеляційним судом Одеської області, тому договори купівлі-продажу є незаконними, оскільки ОСОБА_2 не був власником спірного майна та приховав цей факт від приватного нотаріуса. В звязку з такими обставинами позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними господарчими спорудами та будівлями, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, стягнути зі ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., а також усі судові витрати (а.с. 2-4).

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16.07.2015 року позовні вимоги по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними господарчими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область, посвідчений 26 листопада 2014 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_7, зареєстровано у реєстрі №2261 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0612 га, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область, посвідчений 26 листопада 2014 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_7, зареєстровано у реєстрі №2262 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати, повязані зі сплатою судового збору у розмірі 243,60 грн., по 121,80 з кожного. В задоволенні інших позовних вимогах відмовлено.

25.08.2015 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16.07.2015 року, в якій просив суд поновити строк на апеляційне оскарження (а.с. 198-199). Апелянт вважає постановлене рішення суду незаконним, необґрунтованим, та таким, що суперечить нормам чинного матеріального і процесуального права України та фактичним обставинам справи, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на тому, що вона являлась власником спірного будинку, що не відповідає дійсності. Апелянт стверджує, що власником будинку першочергово являлась ОСОБА_6, яка заповіла його ОСОБА_3, яка в установленому порядку не прийняла спадщину, в нотаріальну контору не звернулася та право власності не оформляла, та зі спадкодавцем на момент смерті на проживала.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав подану апеляційну скаргу. Позивачка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників процесу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 уклав 26 листопада 2014 року договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, набувши право власності на вказані будинок та земельну ділянку на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 червня 2012 року, яке в подальшому скасовано апеляційним судом Одеської області, тому на момент укладання договору купівлі-продажу спірного майна, він не мав необхідного обсягу повноважень на продаж майна. Отже, спірні договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, не відповідають вимогам закону, в суд першої інстанції визнав їх недійсним з посиланням на ч. 1 ст. 215 ЦК України, ч.1,2 ст. 321 ЦК України. Також суд першої інстанції встановив факт прийняття спадщини, через проживання позивачки з померлою (а.с. 191).

Між тим з такими висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, оцінкою зібраних по справі доказів та застосуванням норм матеріального та процесуального права колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

Предметом судового розгляду були позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та відшкодування моральної шкоди (а.с. 2-3, 52-54). При цьому позовні вимоги до ОСОБА_8 та договорів вчинених 20.03.2015 року щодо будинку та земельної ділянки (а.с. 114) були залишені без розгляду (а.с. 189).

Фактично обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилалась на те, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6, яка померла 15 січня 2003 року (а.с. 18, 165) та після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область.

ОСОБА_6 склала заповіт, у кому усе своє майно, у тому числі і житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область, заповіла ОСОБА_3 (а.с. 175). Позивачка подала заяву про прийняття спадщини, а також посилалась на факт прийняття спірного майна (а.с. 165, 186). При цьому позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, усунення перешкод в користуванні власністю та витребування з чужого незаконного володіння не предявлялись. Звертаючись до суду позивач самостійно обирає спосіб захисту (ст.ст. 20, 16 ЦК України), проте вказані дії він повинен вчиняти з врахуванням специфіки спірних правовідносин, що існують між сторонами провадження. Вказаний спосіб захисту повинен ефективно захищати порушені. невизнані, або оспорені права позивача (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32 цс 13).

Як вбачається з матеріалів справи спірне спадкове майно - житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область було предметом спірних правовідносин під час судового розгляду цивільної справи 1516/2253/2012 (головуючий суддя Фабіжевський С.А.) (а.с. 6-7), за результатами якого рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 червня 2012 року визнано дійсним укладений 10 червня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір позики на суму 30000,00 грн.; встановлено факт прийняття ОСОБА_6 спадщини за законом, яка відкрилася після смерті її чоловіка - ОСОБА_9, померлого 21 грудня 2001 року у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область; визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область, встановлено факт прийняття ОСОБА_3 спадщини за заповітом, яка відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_6, померлої 15 січня 2003 року у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область; визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область; визнано боргове зобов'язання за договором позики від 10 червня 2010 року таким, яке виконано ОСОБА_3 Т. С. шляхом передачі позивачу у власність житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область, визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область, зобовязано КП «Котовське МРБТІ та РОН» здійснити державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2014 року вказане рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 червня 2012 року було скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі (а.с. 8-10). При цьому постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року по справі 815/3434/14 (головуючий суддя Білостоцький О.В.) скасовано державну реєстрацію ОСОБА_2 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область (а.с. 11-13).

Незважаючи на вказані обставини, 26 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними господарчими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область, посвідчений 26 листопада 2014 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_7, зареєстровано у реєстрі №2261 (а.с.15). Також в той самий день - 26 листопада 2014 року - між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0612 га, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область, посвідчений 26 листопада 2014 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_7, зареєстровано у реєстрі №2262 (а.с. 14).

Визначаючи вказані договори недійсними суд першої інстанції не врахував розяснень п. 22 Постанов ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014, в якої зверталась увага судів, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. На вказані розяснення не звернув увагу і представник позивача при формуванні правової позиції по справі. Окремо колегія звертає увагу, що згідно з п. 23 вказаної постанови ВССУ відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Колегія суддів апеляційного суду Одеської області в межах апеляційного провадження 22-ц/785/5803/15 щодо рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 квітня 2015 р. по справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Котовської міської ради Одеської області, за участю третьої особи - нотаріуса ОСОБА_7 про надання додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини (справа № 505/1464/15-ц), головуючий - суддя Фабіржевський С.А.) вказувала щодо спірних спадкових правовідносин підлягає застосуванню ЦК УРСР, оскільки спадкодавець ОСОБА_6 померла 15 січня 2003 р., тобто спадщина відкрилася до 01 січня 2004 р. і передбачений 6 місячний строк на прийняття спадщини сплину також до 01 січня 2004 року (а.с. 217-219). При цьому ст. 549 ЦК УРСР містила перелік дій, що свідчать про прийняття спадщини, зокрема якщо спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, а також встановлювала можливість продовження строку на прийняття спадщини (ст. 550 ЦК УРСР). В справі, рішення по якій переглядається, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, самостійно визначив підстави позову (прийняття спадщини у спосіб передбачений ЦК України проживання однією сімєю, який до спірних правовідносин не застосується) та встановив факти прийняття спадщини, які з позиції уточненого позову (а.с. 52-53) знаходяться поза межами доведення (ст.ст. 10. 60 ЦПК України). Відповідно вказані обслини повинні бути предметом самостійного судового розгляду за належно визначеними позовними вимогами з врахуванням наступного.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. На вказану обставину звертав увагу ВСУ в правовій позиції висловленій в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року № 6-52цс14, від 2 вересня 2015 року у справі 6-1168цс15.

Відповідно до розяснень Верховного Суду України, що містяться у постанові Пленуму від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Отже позивачка, яка вважає. що вона фактичними діями прийняла спадок, має право на звернення до суду, в тому числі з віндікаційним позовом. Щодо права позивача на позов про визнання права власності, то визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідач оспорює та не визнає право власності позивача на спадкове майно, яке знаходиться у його володінні. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину. За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. На вказані обставини зверталась увага в листі ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» N 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. На вказані обставини також слід було звернути увагу позивача та його представнику під час визнання відповідної процесуально позиції. Не усунув вказаних недоліків і суд першої інстанції який згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України повинен був сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, здійсненню прав сторін.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що у спадок переходять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зокрема право на витребування майна від добросовісного набувача, переходить до спадкоємців власника, на що зверталась увага у вищевказаної постанові Пленуму ВССУ. Разом з тим, спірна земельна ділянка під будинком, що знаходиться за адресою: вул. Фрунзе, 122, м. Котовськ, Одеська область на момент відкриття спадщину не входила, а була зареєстрована на підставі свідоцтва виданого реєстраційною службою Котовського міжрайонного управління юстиції Одеської області 06.02.2014 року (а.с 56 оборот). Щодо визнання вказаного свідоцтва позовні вимоги в порядку ст.ст. 16, 21 ЦК України не заявлялись.

З врахуванням того, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження суд першої інстанції зробив висновки, що не відповідають обставинам справи, а також судом першої інстанції були невірно застосовані норми матеріального права колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу частково, на підставі п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції частково в частині задоволення позовних вимог та приймає в скасованій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржується, тому відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційним судом воно не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16.07.2015 року задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16.07.2015 року в частині задоволення позовних вимог - скасувати.

Прийняти в скасованій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

ОСОБА_10

ОСОБА_11