Справа № 444/1687/15-ц
Провадження № 2/444/842/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 вересня 2015 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя Оприск З. Л.

секретар судового засідання Мариняк Н.В.

за участі позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жовква Львівської області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про стягнення коштів, як безпідставно набутого майна, та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення моральної шкоди, в якому просив визнати Договір фінансового лізингу № 00818 недійсним, та застосувати наслідки недійсності правочину, а також стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь 5 000 грн. у відшкодування завданої йому моральної шкоди.

В подальшому позивач подав заяву про зміну підстави позову, яку мотивував тим, що Договір фінансового лізингу № д00818 від 23.04.2015 року не відповідає ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 511, 762, 780, 807, 808 ЦК України. Вважає, що розмір Адміністративного платежу, що становить 10 % від вартості автомобіля, не є співмірним розміру виконаній послузі. Вказав, що умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору (п. 12.1) призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Зазначив, що позивач змушений був звернутись до Відповідача з заявою, у якій просив «припинити» Договір 00818 та повернути сплачені ним кошти у сумі 36000 грн., проте, всупереч його проханню, ТОВ «Євролізинг Україна» розірвало даний Договір за п.12.1, внаслідок чого позивачу було повернуто лише 840 грн. Вважає, що в його заяві від 29.04.2015р. не було волевиявлення щодо розірвання Договору на підставі п.12.1., а саме положення Договору, викладене у п.12.1 не відповідає чинному цивільному законодавству та суперечать основним його засадам, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України. Вказав, що відсутність у Договорі №д00818 його предмету, який повинен бути індивідуально визначеною річчю, свідчить про його неукладеність. Вказав, що оскільки він сплатив грошові кошти Відповідачу для виконання неукладеного договору, то право на це майно у Відповідача не виникло, а тому, позивач має право витребувати його у порядку, встановленому главою 83 Цивільного кодексу України. Тому вважає, що оскільки неможливо визнати неукладений договір недійсним, то сплачені на виконання грошові кошти підлягають поверненню не як наслідок недійсності Договору № 00818, а на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно набуте майно. Тому просив стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь грошові кошти у сумі 35160 грн. як безпідставно набуте майно, та 5 000 грн. у відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити повністю. Підтвердив, що ним було підписано договір фінансового лізингу № д00818 від 23.04.2015 року, а в подальшому повідомлено про припинення договору фінансового лізингу Лізингодавця у письмовій формі шляхом направлення відповідного листа на адресу Лізингодавця.

Відповідач в судове засідання повторно не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив і від нього не надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Відповідно до ст. 169 ч. 4 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У судовому засіданні було досліджено наявні в матеріалах справи письмові докази.

З договору фінансового лізингу № Д00818 від 23.04.2015 року вбачається, що такий укладено між ТзОВ «Євролізинг Україна» (Лізингодавець) та ОСОБА_1 (Лізингоодержувач). Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб, а саме Foton ft 504. Згідно умов договору вартість Предмета лізингу на момент укладання даного Договору зазначається у даному Договорі, розмір авансового платежу вказується у даному Договорі та в Додатку N 1 до даного Договору, який є його невід'ємною частиною. Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Предмет лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на Лізингоодержувача, згідно з умовами даного Договору. А усі ризики по Предмету лізингу переходять від Лізингодавця Лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по Акту приймання-передачі. Предмет Лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. Кошти які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у і квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - Адміністративний платіж; - Авансовий платіж; - Комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. Відповідно до п.12.1 Договору Лізингоодержувач який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати Договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання В такому випадку поверненню підлягає 60% шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує і якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

З Додатку № 1 до Договору фінансового лізингу № 00818 від 23.04.2015 року вбачається, що вартість предмета лізингу становить 14122,45 доларів США, щомісячний авансовий платіж 588,44 доларів США, адміністративний платіж (10%) 1412,24 доларів США.

З копії квитанції, виданої ТзОВ «Євролізинг Україна», та копії квитанції № N047Z55177 від 23.04.2015 року вбачається, що позивач сплатив відповідачу 36000,00 грн. Призначення платежу: Адміністративний платіж згідно Договору фінансового лізингу № 00818.

З заяви ОСОБА_1 від 29.04.2015 року, адресованої відповідачу, вбачається, що він просить припинити дію Договору фінансового лізингу № 00818 від 23.04.2015 року та повернути сплачені ним грошові кошти в сумі 36000,00 грн.

З листа ТОВ «Євролізинг Україна» № 91 від 22.05.2015 року вбачається, що сплачені позивачем кошти в розмірі 36000,00 грн. згідно п. 9.7 зараховані як Адміністративний платіж в розмірі 34600 грн. та аванс в розмірі 1400,00 грн. У листі вказано, що по умовах Договору сплачений позивачем Адміністративний платіж в розмірі 34600,00 грн. не повертається взагалі, авансові платежі будуть повернуті у розмірі 840,00 грн. Повідомлено, що Договір фінансового лізингу № 00818 від 23.04.2015 року вважається розірваним з 07.05.2015 року.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг » за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг » лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Позивач посилається на відсутність у Договорі №д00818 його предмету, який повинен бути індивідуально визначеною річчю, що, як вважає позивач, свідчить про його неукладеність. Однак у п.1.1 Договору фінансового лізингу № д00818 від 23.04.2015 року визначено предмет договору фінансового лізингу.

Позивач посилається на те, що оскільки він сплатив грошові кошти Відповідачу для виконання неукладеного договору, то право на це майно у Відповідача не виникло, а тому, позивач має право витребувати його у порядку, встановленому главою 83 Цивільного кодексу України. Зазначив, що оскільки неможливо визнати неукладений договір недійсним, то сплачені на виконання грошові кошти підлягають поверненню не як наслідок недійсності Договору № 00818, а на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно набуте майно.

Однак судом встановлено, що договір фінансового лізингу №д00818 від 23.04.2015 року було укладено відповідно до ст. 806 ЦК України, ст. ст. 1, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», в добровільній формі, позивача було повно, доступно та достовірно проінформовано щодо всіх умов договору, що підтверджується його підписом. Договір оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов, у тому числі щодо прав та відповідальності сторін договору. Аналогічна правова позиція висвітлена в ухвалі від 15.07.2015 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в справі № 6-18895ск15. Окрім цього, у судовому засіданні відповідач визнав, що ним було підписано договір фінансового лізингу № д00818 від 23.04.2015 року.

Судом встановлено, що 29.04.2015 року позивач направив на адресу відповідача лист про припинення Договору фінансового лізингу № 00818 від 23.04.2015 року, що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 29.04.2015 року, та визнається позивачем.

Відповідач 22.05.2015 року надіслав позивачу листа, в якому вказав, що сплачені позивачем кошти в розмірі 36000,00 грн. згідно п. 9.7 зараховані як Адміністративний платіж в розмірі 34600 грн. та аванс в розмірі 1400,00 грн., сплачений позивачем Адміністративний платіж в розмірі 34600,00 грн. не повертається взагалі, авансові платежі будуть повернуті у розмірі 840,00 грн. Грошові кошти в сумі 840,00 грн. були повернуті відповідачем позивачу, що визнається позивачем.

Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

При розгляді справи, предметом якої був спір про стягнення безпідставно набутих коштів, № 6-122 цс 14 24 вересня 2014 року Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № д00818 від 23.04.2015 року, що підтверджується копією договору, наявною в матеріалах справи та визнається позивачем, що вказує на договірний характер правовідносин, який виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Відтак безпідставним є посилання позивача на те, що до правовідносин, що склалися між сторонами, слід застосовувати ст. 1212 ЦК України.

Позивач посилається на ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та на те, що умова договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору (п. 12.1) призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону.

За нормами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Позивачем наведені конкретні несправедливі умови договору, однак не вказано у чому саме полягає порушення принципу добросовісності сторін договору та яким чином умови договору завдають шкоди позивачеві.

За таких обставин, з огляду на вищевикладене, у задоволенні позовної вимоги - стягнути грошові кошти як безпідставно набуте майно - слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Позовна вимога про стягнення з відповідача в користь позивача моральної шкоди є похідною позовною вимогою.

Відтак у задоволенні похідної позовної вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача моральної шкоди теж слід відмовити.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, немає.

Керуючись ст.ст. 509, 627, 638, 806 ЦК України, ст.ст. 1, 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 10, 57, 60, 169, 212-215, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про стягнення коштів, як безпідставно набутого майна, та стягнення моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Львівської області через Жовківський районний суд Львівської області.

Одночасно роз'яснити відповідачу, що заочне рішення може бути переглянуто судом який його ухвалив за письмовою заявою. Заяву про перегляд заочного рішення має бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий Оприск З. Л.