Провадження № 2/752/4650/15
РІШЕННЯ

Іменем України

25.12.2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Калініченко Л.С., за участю секретарів Хмарук Ю.В., Купцова П.О., Дуки В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на ті обставини, що 22 червня 2012 року він разом з ОСОБА_2 у приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 підписав договір позики, згідно п. 1.1 якого відповідач мав передати у власність позивачу грошові кошти у сумі 1 598 600 (один мільйон пятсот девяносто вісім тисяч шістсот) гривень 00 копійок, що за курсом НБУ (1 долар США = 7,9993 грн.) на день укладання цього договору еквівалентно 200 000 (двісті тисяч доларів США), які позивач зобовязався повернути відповідачу в строк і за графіком, визначеним у пункті 3 договору. Кінцевий строк погашення позики 22 червня 2013 року.

Відповідно до п. 2.1 договору передача зазначеної в пункті 1 цього договору суми позики здійснюється під час підписання цього договору. З цього моменту договір вважається укладеним.

Позивач у своїй позовній заяві посилався на те, що ні у день підписання договору позики, ні в наступні дні, відповідач грошові кошти у сумі визначеній п. 1.1 договору позивачу не передавав, з 2012 року і до цього часу відповідач з вимогою повернення позикових коштів до позивача також не звертався.

Посилаючись на ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 230, ст. 1046, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1051 ЦК України, просив договір позики, укладений 22.06.2012 року між позивачем та відповідачем, визнати недійсним.

У судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_4, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю, ОСОБА_5, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що грошові кошти відповідач позивачу передавав у приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_3 під час нотаріального посвідчення договору позики 22.06.2012 р., просив долучити до матеріалів справи копію заяви-вимоги ОСОБА_2 від 29.10.2013 р., адресованої приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 червня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1, перебуваючи у приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 підписали договір позики, який останнім був посвідчений.

Згідно з п.1.1. договору, ОСОБА_2 повинен був передати у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 598 600,00 грн., що за курсом НБУ (1 долар США=7,993 грн.) на день укладення цього договору еквівалентно 200 000, 00 доларів США, а ОСОБА_1 зобовязався повернути ОСОБА_2 таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до пункту 3 цього договору. Кінцевий строк погашення позики 22.06.2013 р.

Згідно з п.2.1. договору, передача зазначеної в п.1 цього договору сума позики здійснюється під час підписання цього договору. З цього моменту договір позики вважається укладеним.

Згідно з п.3.1. договору, встановлено графік повернення грошових коштів, а саме: по одній тисячі гривень кожного дня до 22.06.2013 р., 1 233 600,00 грн. сплатити 22.06.2013 р.

З відповіді на адвокатський запит адвоката ОСОБА_4 наданої Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві № 38063/0/11-15 від 22.12.2015 р., вбачається, що відповідно до наказу Головного управління юстиції у м. Києві № 58/6 від 30 січня 2015 року діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 припинена з 02 лютого 2015 року.

Підпунктом 3.1. пунктом 3 зазначеного наказу приватного нотаріуса ОСОБА_3 зобовязано передати документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса до Київського державного нотаріального архіву в місячний термін з дня припинення нотаріальної діяльності.

На запит головного територіального управління юстиції у м. Києві, Київським державним нотаріальним архівом надано відповідь, згідно з якою документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 станом на 21 грудня 2015 року на державне зберігання не передавались.

Враховуючи те, що у матеріалах справи наявна копія протоколу допиту свідка - приватного нотаріуса ОСОБА_3 від 09.10.2013 р., складеного о/у ВКР Подільського РУГУ МВС України в м. Києві в рамках кримінального провадження за підозрою ОСОБА_6 та ОСОБА_1, суд вважає за можливе, враховуючи відсутність документально підтверджених відомостей про місце проживання (перебування) ОСОБА_3, врахувати відомості, що місться у вказаному протоколі допиту свідка від 09 жовтня 2013 року.

16.07.2013 р. ОСОБА_2 подав до Подільського РУГУ МВС України в м. Києві заяву про кримінальне правопорушення, датовану 11 липня 2013 року, у абзаці 5 якої зазначено, що «21 червня 2013 року на Конрактовій площі в м. Києві я передав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі двісті тисяч доларів США, що ми засвідчили у нотаріуса».

З копій протоколів допитів свідків та потерпілого, складених під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_1, які були долучені судом до матеріалів справи вбачається наступне.

Допитаний у якості потерпілого 16 липня 2013 року начальником відділення СВ Подільського РУГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_8, ОСОБА_2 пояснив, що «у домовлений час 22.06.2013 року приблизно о 14:00 ми вдвох з ОСОБА_9 прибули до памятника Сковороди на Контрактовій площі, де я зустрівся із ОСОБА_6 та ОСОБА_1. Під час зустрічі я передав грошові кошти в борг ОСОБА_1, але фактично отримав їх в руки ОСОБА_6. В звязку з тим, що сума була велика я прийняв рішення про необхідність посвідчення даного факту у нотаріуса. На мою пропозицію всі погодилися і ми прибули до нотаріуса, офіс якого знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Старокиївська, 10-г. у вказаного нотаріуса ми уклали договір позики….в середині червня 2013 року ОСОБА_1 повідомив мені, що фактично гроші отримав ОСОБА_6, а договір позики на нього оформили за те, що ОСОБА_6 погасить його борг в сумі 20 тисяч доларів США, який виник коли він грав в ігрових автоматах… при цьому коли домовлялись я дійсно згадав, що ОСОБА_8 мовчав, а за нього все розповідав ОСОБА_6»

Будучи допитаним у якості потерпілого 28 квітня 2014 року старшим слідчим СВ Подільського РУГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_10, ОСОБА_2 пояснив, що «приблизно 17.02.2014 року мені з мобільного телефону зателефонував ОСОБА_6 та повідомив, що хоче повернути мені частину боргу. Я погодився зустрітись з ОСОБА_6 сподіваючись на те, що він поверне мені грошові кошти, які отримував згідно договору позики разом з ОСОБА_1 А.І….також останні чотири дні мені телефонував ОСОБА_1 в розмові ОСОБА_1 заявив, що брав тільки 20 тисяч доларів США і тому може їх повернути».

19 липня 2013 року допитаний старшим слідчим СВ Поділського РУГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_10 в якості свідка ОСОБА_9 повідомив, що «22 червня 2012 року зі мною звязався мій товариш ОСОБА_2 та повідомив, що йому необхідно передати грошові кошти Атаманюку… я погодився і прибув до нього додому на моєму автомобілі марки «Тойота» звідки ми вирушили на Котрактову площу … в автомобілі ОСОБА_2 в моїй присутності перерахував грошові кошти, які знаходились в банківських упаковках по 10 тисяч доларів США, всього було приблизно 200 тисяч доларів США купюрами по 100 доларів, і знаходились в чорній матерчатій сумці … суть розмови я не чув, лише бачив, що ОСОБА_2 передав сумку з грошима ОСОБА_6 після чого через кілька хвилин повернувся до автомобіля та сказав, що необхідно їхати до нотаріуса в район Центрального РАГСу. Він показав дорогу та ми прибули до нотаріуса, офіс якого знаходиться навпроти Центрального РАГСу неподалік від футбольного стадіону. ОСОБА_2 пішов з ними до нотаріуса, у якого вони пробули приблизно 30-60 хвилин.»

Будучи допитаним у якості свідка 25 листопада 2013 року старшим слідчим СВ Подільського РУГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_10, ОСОБА_9 пояснив наступне: «…Плахотнюк ОСОБА_9 забрав мене на автомобілі та ми поїхали на Контрактову площу в місті Києві… при собі тримав гроші в сумці темного кольору… скільки саме грошей мені невідомо… я не бачив чи порахував ОСОБА_2 упаковки грошей…на Контрактовій площі в той час був присутній ОСОБА_6 та ОСОБА_1 … при зустрічі ОСОБА_2 передавав сумку ОСОБА_6, а поряд з ним знаходився ОСОБА_8 Андрій…з автомобіля я не виходив…» на питання слідчого на якому автомобілі він приїхав з ОСОБА_2 на зустріч? Свідок відповів, що точно марку автомобіля пригадати не може, тому як ОСОБА_2 в той час керував автомобілем марки «БМВ Х5» або ОСОБА_11».

09 жовтня 2013 року о/у ВКР Подільського РУГУ МВС України в м. Києві допитав у якості свідка приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, який пояснив, що 22 червня 2012 року за адресою: м. Київ, вул. Старокиївська, 10-Г, копус «В», кабінет 173 ним було посвідчено договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 «… під час укладання даної угоди було присутньо троє осіб, а саме ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ще один, раніше невідомий чоловік. На скільки я памятаю грошові кошти передавалися під час підписання договору в кабінеті. Відповідно договору позики за вказані послуги повинен був сплатити ОСОБА_1, однак хто реально сплачував грошові кошти за послуги мені невідомо. Цільове використання грошових коштів в моїй присутності не обговорювалось, зокрема мені про це не повідомлялось».

Крім того, з копії обвинувального акта у кримінальному проваженні № 0005426 за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 190 КК України та додатків до нього, наданої відповідачем у справі, вбачається наступне.

Так, в обвинувальному акті, затвердженому 30.04.2014 р. старшим прокурором прокуратури Подільського району м. Києва ОСОБА_12, вказано, що під час проведеного розслідування встановлено фактичні обставини кримінального правопорушення, а саме:

«21.06.2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 повідомили ОСОБА_2 завідомо неправдиву інформацію про те, що ОСОБА_1 є власником ресторану, в розвиток якого можна вкласти грошові кошти в сумі 200 000 доларів США та отримати прибуток. При цьому, для досягнення своєї мети ОСОБА_6 та ОСОБА_1 вирішили укласти з ОСОБА_2 фіктивний договір позики, нібито ОСОБА_1, якому ОСОБА_2 більше довіряв, отримав грошові кошти в борг, з кінцевим строком повернення 22.06.2013 р., при цьому не маючи наміру виконувати взяті на себе зобовязання…»

З реєстру матеріалів досудового розслідування № 0005426 вбачається, що пунктом 3 зазначено допит потерпілого ОСОБА_2 від 16.07.2013 р., під час якого ОСОБА_2 зазначив, що надав гроші ОСОБА_6 у пристуності ОСОБА_1, уклавши відповідний договір позики на імя ОСОБА_1, та те, що останній не збирається виконувати умови договору у звязку з чим заволодів грошовими коштами.»

З реєстру матеріалів досудового розслідування № 0005426 вбачається, що пунктом 5 зазначено допит свідка ОСОБА_9, який під час допиту показав, що був свідком при передачі грошових коштів ОСОБА_2 ОСОБА_6, що мало місце 22.06.2012 року, у присутності ОСОБА_1

З реєстру матеріалів досудового розслідування № 0005426 вбачається, що пунктом 7 зазначено допит свідка ОСОБА_6, який показав, що не отримував від ОСОБА_2 жодних грошових коштів для себе особисто а також для передачі їх ОСОБА_1

Допитаний в судовому засіданніу свідок ОСОБА_6 пояснив, що грошові кошти в сумі 200 тисяч доларів ОСОБА_2 не передавав ні йому, ні ОСОБА_1 Необхідність посвідчення у нотаріуса договору позики на суму 200 тисяч доларів США ОСОБА_2 пояснив тим, що це «на перспективу», тому що до цього два рази ОСОБА_1 брав у ОСОБА_2 кошти в борг на суму приблизно 15-20 тисяч доларів США, але повернути не зміг, тому ОСОБА_2, щоб гарантувати повернення виданих раніше грошей і належну поведінку ОСОБА_1, переконав ОСОБА_1 в тому, щоб той підписав договір позики, не отримавши вказаних у ньому грошей. Метою нотаріального посвідчення договору позики було гарантувати повернення грошових коштів ОСОБА_1 ОСОБА_2 в сумі 20 тисяч доларів США, які він отримав різними частинами до цього за 3 місяці. Свідок ОСОБА_6 пояснив, що йому, а так само і ОСОБА_1 гроші в нотаріуса не передавалися, будь-яких розмов про це між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не велося. У нотаріуса ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були недовго, тільки розписалися і все. У них не було при собі ні сумок, ні пакетів, в яких могли б знаходитися гроші, грошей у нотаріуса не передавали та не рахували. Нотаріус був знайомий чи друг ОСОБА_2, до якого нотаріуса їхати вирішив ОСОБА_2, і з ним сам домовлявся про те, що буде вказано у договорі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_1 пояснив, що наприкінці серпня 2012 року відпочиав з дружиною за кордоном, вони прилетіли до аеропорту Бориспіль у Києві, їх повинен був зустріти син ОСОБА_13, але замість ОСОБА_1 приїхали ОСОБА_2 та ОСОБА_6, які відвезли його додому. ОСОБА_2 запитав дозволу поговорити та у присутності ОСОБА_6 сказав, що ОСОБА_1 взяв у нього в борг гроші в сумі 20 тисяч доларів США, але не може віддати. Також свідок пояснив, що пообіцяв ОСОБА_2 поговорити з сином і попросив номер телефона ОСОБА_2, зазначивши, що у разі підтвердження його сином вказаної інформації, він особисто буде віддавати ОСОБА_2 гроші по частинам. Після цього він поговорив з сином, який сказав, що дійсно взяв у ОСОБА_2 гроші в сумі 20 тисяч доларів США. Тому він вирішив віддати ці гроші за сина. За 4 місяці після цього гроші в сумі 20 тисяч доларів США він повернув ОСОБА_2. Грошові кошти віддавав частинами, то доларами то гривнями. До грудня 2012 року він повністю повернув ОСОБА_2 20 тисяч доларів США, які в нього взяв у борг його син ОСОБА_13. Після цього приблизно через 6 місяців його викликали на допит до Подільського РУГУ МВС України в м. Києві. Там працівники правоохоронних органів пояснили, що його син ОСОБА_13 підписав договір позики на 200 тисяч доларів США. Він запитував у ОСОБА_1 навіщо останній це зробив, син сказав, що грошей не брав, що ОСОБА_2 попросив його підписати цей договір як гарантію поверенння 20 тисяч доларів США, які він брав раніше у ОСОБА_2 частинами.

Як вбачається з досліджених судом обставин справи, факту передачі грошових коштів в сумі 200 тисяч доларів США від ОСОБА_2 ОСОБА_1 не встановлено. Пояснення ОСОБА_2 в цій частині суперечать поясненням його представника ОСОБА_5 щодо місця передачі грошей та особи, якій гроші передавалися.

Також допитані в ході досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження, свідки, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_9 дали покази, відповідно до змісту яких факт передачі грошових коштів в сумі 200 тисяч доларів США відповідачем позивачу не встановлено.

Суд також звертає увагу на те, що навіть події, що відбувалися 22 червня 2012 року, в день посвідчення договору нотаріусом ОСОБА_3, свідки та потерпілий в кримінальному провадженні ОСОБА_2 описують суперечливо, покази, що надавалися ОСОБА_2 суперечать поясненням його представника ОСОБА_5, не підтверджуються поясненнями нотаріуса ОСОБА_3, спростовуються показами свідка ОСОБА_6 та ОСОБА_14

В судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити, з яких причин договір складено між позивачем та відповідачем, а гроші відповідач згідно його заяви до Подільського РУГУ МВС України в м. Києві, передав 22.06.2013 року ОСОБА_15

Окремо суд звертає увагу на те, що пояснення представника ОСОБА_2П не узгоджуються з поясненнями самого ОСОБА_2, які містяться у його заяві про вчинення злочину, поданої 16.07.2013 р. до Подільського РУГУ МВС України в м. Києві та не узгоджуються з показами, які ОСОБА_2 давав на досудовому слідстві, будучи допитаним у якості потерпілого, та не підтверджуються будь-якими доказами.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.1 договору передача зазначеної в пункті 1 цього договору суми позики здійснюється під час підписання цього договору. З цього моменту договір вважається укладеним.

Відтак, оскільки факту передачі грошових коштів у сумі, вказаній у пункті 1.1. договору ОСОБА_2 ОСОБА_1 під час судового розгляду справи не встановлено, договір позики є неукладеним, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вказує на те, що такий договір не може бути визнаний судом недійсним і суд, встановивши під час розгляду спору про визнання договіру недійсним, що спірний договір не був укладеним, відмовляє в задоволенні такого позову.

Враховуючи те, що пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 є суперечливими, непослідовними та взаємовиключними між собою та поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_1, суд приходить до висновку, що вказані пояснення не можуть прийматися до уваги при вирішенні справи по суті.

Однак, суд звертає увагу на те, що безпосередньо в договорі в п.2.1. визначено, що він є укладеним з моменту передачі ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 в розмірі, якій вказаний у п.1.1. договору.

Те, що грошові кошти в сумі 200 тисяч доларів США були передані у приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_3 22.06.2012 р. під час нотаріального посвідчення договору позики, в судовому засіданні стверджував лише представник відповідача ОСОБА_5

З протоколу допиту нотаріуса ОСОБА_3, складеного о/у Подільського РУ в м.Києві під час розслідування кримінального провадження № 0005426 в частині що стосується пояснень з приводу передачі грошових коштів під час посвідчення спірного договору вбачається невпевненість свідка щодо факту передачі грошових коштів.

З пояснень ОСОБА_2 наданих під час досудового розслідування вказаного вище кримінального провадження та з його заяви до Подільського РУГУ МВС України в м. Києві від 16.07.2013 р. вбачається, що ОСОБА_2 стверджує, що 200 тисяч доларів США ОСОБА_2 передав ОСОБА_6 на Контрактовій площі.

Отже, вказані покази та пояснення у їх сукупності спростовують твердження представника відповідача про те, що грошові кошти в сумі 200 тисяч доларів США були передані ОСОБА_2 ОСОБА_1 22 червня 2012 року у приміщенні кабінету приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 по вул.Старокиївській, 10-Г у м. Києві, під час нотаріального посвідчення договору позики.

Відповідно до ч. 2 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тобто, чинне законодавство відносить договір позики до реальних договорів, обов'язковою умовою укладення якого окрім досягнення згоди сторін ще є передача речі, коштів, вчинення фактичних дій.

Судом достовірно встановлено, що за договором позики від 22.06.2012 року кошти не передавалися, а тому в силу ст. 1046 ЦК України договір позики вважається не укладеним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п.7 визначає, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Суд, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову про визнання договору позики від 22.06.2012 року, недійсним, виходить з вимог ст. 215 ЦК України та п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», які визначають, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судом було встановлено, що моментом вчинення спірного правочину договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід вважати момент передачі грошових коштів у розмірі, вказаном у у п.1.1. договору у порядку, передбаченому п. 2.1. договору.

Згідно з положеннями п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Таким чином, зі змісту договору позики від 22.06.2012 року не вбачається, що факт передачі грошових коштів у порядку, визначеному п.3.1. договору, відбувся.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Однак відповідачем не надано суду розписки про отримання позивачем у борг грошових коштів, що, з урахуванням інших досліджених у справі доказів, надає суду підстави для висновку про те, що кошти за договором позики позичальникові не передавалися.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Доводи представника відповідача ОСОБА_5 про те, що на виконання умов договору позики від 22.06.2012 р. відповідачем були передані кошти в сумі 200 тисяч доларів США ОСОБА_1, які суперечать змісту заяви про вчинення злочину ОСОБА_2, поданої ним до Подільського РУГУ МВС України в м. Києві 16.07.2013 р. та його показам як потерпілого, даних на досудовому слідстві, не можуть бути враховані, оскільки нічим не підтверджені.

Враховуючи викладене, виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та відповідно до ст. 1046 ЦК України, суд дійшов висновку, що при розгляді даної справи належних доказів на підтвердження факту отримання грошових коштів у сумі 200 тисяч доларів США позичальником ОСОБА_1 у ОСОБА_2 не надано, отже, договір позики від 22.06.2012 року не є укладеним. За таких обставин відсутні підстави вважати, що між сторонами склались правовідносини за договором позики, тому підстави для задоволення позову про визнання договору позики недійсним відсутні.

Враховуючи, що судом відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог, підстав для стягнення з відповідача витрат зі сплати судового збору суд не вбачає.

Керуючись ст. 1046 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя