У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 13 липня 2004 року між ним та ОСОБА_4 була укладена рамкова угода, згідно якої було встановлено ліміт кредитування в розмірі 30 000,00 доларів США та строк кредитування 60 місяців. 28 травня 2008 року був укладений договір № 1 про внесення змін, доповнень до рамкової угоди, згідно з яким було вставлено ліміт кредитування в розмірі 100 000,00 доларів США, строк кредитування 120 місяців та максимальний розмір процентів 40 % річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки від 28 травня 2008 року.

В забезпечення виконання умов рамкової угоди між банком та ОСОБА_4 були укладені договори про надання траншу: 28 травня 2008 року на суму 10 000,00 доларів США на 36 місяців із сплатою процентів за користування коштами в розмірі 20 % річних; 11 червня 2008 року - 10 000,00 доларів США на 36 місяців; 30 липня 2008 року - 5 000,00 доларів США на 36 місяців; 05 вересня 2008 року - 5 000,00 доларів США на 36 місяців; 25 вересня 2008 року - 10 000,00 доларів США на 36 місяців.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 умов вказаних договорів у нього виникла заборгованість, яка станом на 26 червня 2014 року складає 440 930,69 грн, яку банк просив стягнути солідарно як з боржника так і з поручителя.

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ПроКредит Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що банк не повідомив його письмово про кредитні умови, встановив різну неустойку, комісію за послуги та право банку нараховувати проценти на просторочені платежі, чим порушив його права як споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 09 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «ПроКредит Банк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № 1 про внесення змін в рамкові угоди від 13 липня 2004 року, договір про надання траншу від 28 травня 2008 року, договір про надання траншу від 16 червня 2008 року, договір про надання траншу від 30 липня 2008 року, договір про надання траншу від 05 вересня 2008 року, договір про надання траншу від 25 вересня 2008 року. Повернуто сторони в первісний стан та стягнуто з ПАТ «ПроКредит Банк» на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 116 690,25 грн.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов ПАТ «ПроКредит Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за рамковою угодою від 13 липня 2004 року станом на 26 червня 2014 року в розмірі 440 930,69 грн, з яких: борг по капіталу - 17 060,54 доларів США, що еквівалентно 202 931,40 грн, борг по процентах - 1 331,11 доларів США, що еквівалентно 15 733,26 грн, борг по процентах за фактичне користування простроченим капіталом - 1 803,39 доларів США, що еквівалентно 21 450,93 грн, пеня - 200 715,09 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

ОСОБА_4, не погоджуючись з даним судовим рішенням апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «ПроКреди Банк» та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог апеляційний суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_4 належним чином не виконував умови рамкової угоди, тому відповідно до вимог ст. ст. 526, 543, 554, 1048, 1054 ЦК України заборгованість за кредитним договором має бути стягнута солідарно як з боржника так і з поручителя.

Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_6, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 627 ЦК України та ч.2 та ч. 3 ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а також мають право врегулювати в договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що боржником не надані докази того, що під час укладання договору його дії були здійснені не з його волі. Рамкова угода та наступні договори про надання траншу та договір поруки були укладенні письмово та підписані особисто сторонами, тому сторони в належній формі досяглизгоди з усіх істотних умов договорів, вони є укладеними відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України.

Цей правочин відповідає вимогам ст.626 ЦК України, де зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що відсутні підстави, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання цих правочинів недійсними.

Посилання заявника на те, що договір укладений з обмеженням його права на одержання необхідної інформації про умови кредитування, що банк неправомірно встановив різну неустойку га нарахування відсотків на прострочені платежі являються безпідставними, оскільки ОСОБА_4 не було надано жодного доказу про порушення його прав, наданих йому Законом України « Про захист прав споживачів».

Крім того, ОСОБА_4 ознайомлений з умовами договорів, всіма істотними обставинами та наслідками підписання оспорюваних договорів, що підтверджується його особистим підписом. При укладенні договорів ОСОБА_4 не заперечував проти передбачених умов, в тому числі в частині розміру та порядку нарахування пені, процентів, протокол розбіжностей сторонами не складався, тривалий час користувався кредитними коштами, всього по кредиту згідно з розрахунком банку ним сплачено 46 650,13 доларів США.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов
Г.І. Мостова