АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6493/15 Справа № 200/5832/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ГАПА-Україна» на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ГАПА-Україна» про визнання незаконним звільнення, визнання незаконним наказу про звільнення та запису у трудовій книжці про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобовязання виконати певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 11.01.2013 року на підставі наказу №7 працювала у відповідача на посаді адміністратора. З травня 2013 року на підприємстві перестали виплачувати заробітну плату, а на початок січня 2014 року заборгованість по сплаті заробітної плати склала 13110,40 грн. 10 січня 2014 року їй було запропоновано написати заяву на відпустку з відкритою датою. Позивач погодилася та написала таку заяву. Однак, через декілька днів вона вже не мала можливості потрапити на робоче місце, цех було опечатано. 27 січня 2014 року позивач разом з колективом звернулись зі скаргою до правоохоронних органів, а 06 лютого 2014 року вона звернулася до Генеральної прокуратури України, МВС України, прокурора Дніпропетровської області, начальника ГУ МВС України в Дніпропетровській області, начальника Індустріального РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області на неправомірні дії відповідача. 20 лютого 2014 року вона отримала смс повідомлення з проханням з'явитися на роботі та отримати трудову книжку і заробітну плату. Коли вона з іншими працівниками у вказаний день

з'явилися до офісу відповідача, директором підприємства їм було відмовлено у виплаті всієї заборгованості по заробітній платі. 07.03.2014 року вона отримала від директора відповідача лист з вимогою негайного надання пояснень щодо її відсутності на робочому місці, інакше її буде звільнено

за прогули. 12.03.2014 року вона отримала цінного листа, в якому була її трудова книжка із записом від 07.02.2014 року про звільнення на підставі ст.41 п.2 КЗпП України. За період з травня 2013 року по цей час з вини відповідача вона не має матеріального доходу, в звязку з чим перебуває у скрутному матеріальному стані. Незаконним звільненням, невиплатою заробітної плати їй була заподіяна відповідачем моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 4000,00 грн.

Враховуючи зазначене, позивач з урахуванням уточнень просила суд визнати незаконним її звільнення 07.02.2014 року на підставі ст. 41 п. 2 КЗпП України; визнати недійсним наказ ТОВ «ГАПА-Україна» № 27/14-к від 07.02.2014 року про її звільнення за ст. 41 п. 2 КЗпП України; визнати недійсним запис ТОВ «ГАПА-Україна» у її трудовій книжці про її звільнення за ст. 41 п. 2 КЗпП України; визнати її відсутність на роботі у ТОВ «ГАПА-Україна» за період з січня 2014 року по цей час як вимушений прогул; поновити її на роботі до ТОВ «ГАПА-Україна» на посаді менеджера з адміністративної діяльності, з 07.02.2014 року; стягнути з ТОВ «ГАПА-Україна» на її користь заборгованість по виплаті заробітної плати за період з травня 2013 по грудень 2013 року у розмірі 13110,40 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з січня 2014 р. по жовтень 2014 року у сумі 15777,54 грн., заподіяну моральну шкоду у сумі 4000,00 грн.; зобовязати відповідача повернути їй особисті речі, а саме блокнот з нотатками в судовому засіданні, зобовязати відповідача повернути та розблокувати її особистий телефонний номер +38066-141-10-87 оператора МТС.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_2 07.02.2014 року на підставі ст. 41 п. 2 КЗпП України. Визнано наказ ТОВ «ГАПА-Україна» № 27/14-к від 07.02.2014 року про звільнення ОСОБА_2 за ст. 41 п. 2 КЗпП України- незаконним. Поновлено ОСОБА_2 на роботі до ТОВ «ГАПА-Україна» на посаді менеджера з адміністративної діяльності, з 07.02.2014 року. Визнано недійсним запис ТОВ «ГАПА-Україна» від 07.02.2014 року у трудовій книжці ОСОБА_2 про її звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Визнано відсутність ОСОБА_2 на роботі у ТОВ «ГАПА-Україна» за період з 10 січня 2014 року як вимушений прогул. Стягнуто з ТОВ «ГАПА-Україна» на користь ОСОБА_2 заборгованість по виплаті заробітної плати за період з травня 2013 по грудень 2013 року у розмірі 13110,40 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з січня 2014 р. по жовтень 2014 року у сумі 15777,54 грн., заподіяну моральну шкоду у сумі 1000,00 грн., а всього 29887,94 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «ГАПА-Україна» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач з 11.01.2013 року на підставі наказу №7 працювала на посаді менеджера з адміністративної діяльності у ТОВ «Гапа-Україна».

Наказом №7-К/14 від 07.02.2014 року «Про звільнення ОСОБА_2», виданим директором ТОВ «Гапа-Україна», ОСОБА_2 звільнена з посади менеджера з адміністративної роботи з 07.02.2014 року, як таку, що втратила довіру до неї власника.

07.02.2014 року до трудової книжки позивачки внесено запис про розірвання з нею трудового договору з ініціативи власника за п.2 ст.41 КЗпП України, на підставі наказу № 7/14-К від 07.02.2014 року.

Починаючи з травня 2013 року відповідачем позивачці, як і іншим працівникам підприємства, не виплачувалася заробітна плата, що підтверджується довідкою від 30.12.2013 року за вих. N 30/6, виданої ТОВ «ГАПА-Україна», відповідно до якої заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_2 за період з 01.05.2013 року по 31.12.2013 року склала 13 110,40 грн., при цьому її середня заробітна плата за вказаний період складала 1638 грн. 80 коп.

10.01.2014 року за пропозицією директора ТОВ «ГАПА-Україна», яка посилалася на тимчасові фінансові труднощі на підприємстві, позивачці було запропоновано написати заяву про відпустку без зазначення дати написання та строку надання відпустки. Через декілька днів позивачці стало відомо, що на підприємстві, в офісі та в цеху були змінені замки, і її повідомили про те, що заборгованість по сплаті заробітної плати їй виплачувати не будуть, всі документи були вилучені з її робочого столу, а зокрема її особистий блокнот, в якому вона нотувала необхідну інформацію, будь-який зв'язок з керівництвом відповідача був відсутній.

27.01.2013 року колективом ТОВ «ГАПА-Україна», в тому числі позивачем, була написана заява до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення.

06.02.2014 року позивач звернулася з заявою до Генеральної прокуратури України, МВС України, прокурора Дніпропетровської області, начальника ГУ МВС України в Дніпропетровській області, начальника Індустріального РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області про вчинення злочину, в якій просила притягнути до кримінальної відповідальності керівника ТОВ «ГАПА-Україна» ОСОБА_3 за невиплату заробітної плати.

Листом слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 24.02.2014 року за № 46/3-944 ОСОБА_2 була повідомлена про те, що за її зверненням 19.02.2014 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000772 з попередньою кваліфікацію кримінального правопорушення ч.1 ст. 175 КК України.

Листом слідчого СВ Індустріального РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 28.02.2014 року ОСОБА_2 була повідомлена про те, що за її зверненнями розпочато досудове розслідування за кримінальним провадженням № 0000436, яке передано за підслідністю до Бабушкінського РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області.

20.02.2014 року позивач отримала смс-повідомлення від керівника відповідача з проханням з'явитися 26.02.2014 року для отримання трудової книжки і заробітної плати. Коли вона з іншими працівниками у вказаний день з'явилися до офісу відповідача директором підприємства їм було відмовлено у виплаті всієї заборгованості по заробітній платі.

28.02.2014 року на адресу позивача відповідачем було направлено листа, в якому повідомлено про те, що заробітна плата за січень 2014 року направляється поштовим переказом без зазначення суми, компенсації про звільнення не виплачені через відсутність даних та документів через їх крадіжку на підприємстві.

07.03.2014 року позивач отримала від директора відповідача лист з вимогою негайного надання пояснень щодо її відсутності на робочому місці з 27 січня по 05 лютого 2014 року та позивача було попереджено, що у випадку не надання пояснення її буде звільнено за прогули.

12.03.2014 року позивач отримала цінного листа, в якому були її трудова книжка із записом від 07.02.2014 року про звільнення на підставі ст.41 п.2 КЗпП України, наказ про звільнення № 27/14-К та супровідний лист, в якому вказувалось про те, що на підприємстві відповідача нібито пропали документи.

13.03.2014 року позивач звернулася з заявою про порушення її трудових прав до Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів наявності у діях ОСОБА_2 невиконання своїх трудових обов'язків, здійснення нею конкретних порушень, не доведено її вину в цих порушеннях, які призвели до звільнення її за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України. Встановлено, що при звільненні позивачки їй відповідачем не була виплачена заборгованість по заробітній платі, не виплачена вона їй і на час розгляду даної справи. Наявність заборгованості по виплаті заробітної плати за вказаний період підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем. Наявність заборгованості по виплаті відповідачем заробітної плати з травня 2013 року перед працівниками підприємства підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Судом встановлено, що незаконним звільненням позивачу була дійсно заподіяна моральна шкода, яка виразилася у її перебуванні у стресовому стані після звільнення, душевних стражданнях та переживаннях, які вона зазнала, будучи примушеною докладати додаткові зусилля для організації свого життя, в тому числі не отримуючи тривалий час заробітну плату. Виходячи з цього, суд встановив доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути позивачу в судовому засіданні особисті речі, а саме блокнот з нотатками, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів наявності такого блокноту на підприємстві та перешкод відповідача у його отриманні.

Також суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача повернути позивачці та розблокувати її особистий телефонний номер +38066-141-10-87 оператора МТС, оскільки позивачем не надано доказів таким вимогам, в тому числі того, що саме відповідач повинен виконати такі дії.

Зясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В апеляційній скарзі посилається на те, що в рішенні суду не вказано осіб, які приймали участь в судовому засіданні, а посилання на представника позивача і представника відповідача без найменування осіб викликають сумнів в проведенні судового засідання саме 03 грудня 2014 року, а не в інший день.

Однак, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано, що позивачка мала справу з особовими справами працівників підприємства, підписала з керівництвом договір про повну матеріальну відповідальність за збереження особових справ працівників, а також документації по підприємству, наказів, листів та інше.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень. А згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗПП України трудовий договір може бути розірваним з працівником, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо його винні дії дають підстави до втрати довіря до нього з боку власника.

Згідно розясненням абз. 2 п. 28 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Однак, в наказі про звільнення не зазначено конкретних обставин, які б давали можливість роботодавцю зробити висновок про наявність підстав для звільнення позивача внаслідок втрати довіри до останнього.

Всупереч приписам ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем не надано доказів умисного або необережного вчинення позивачем дій, що давали б власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Крім того, з боку відповідача не надано належних та допустимих доказів з приводу того, що позивач безпосередньо обслуговувала товарні та матеріальні цінності. Крім того, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції апелянтом не надано доказів проведення перевірки щодо, як вважає апелянт, винних дій позивачки, не проводилося службове розслідування та не надані пояснення ОСОБА_2

Колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ГАПА-Україна» відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_6