Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" липня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Нестеровському Б.Ю., Івіній М.Ю., Сазоновій В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою: ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання спільного майна подружжя, визнання грошових коштів особистою власністю особи, визнання права власності на автомобіль, скасування реєстрації транспортного засобу, переведення прав та обов`язків позичальника за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.130-135), просить суд: визнати автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати борг за кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року спільним боргом ОСОБА_1 та ОСОБА_2; в порядку поділу спільного майна та зобов'язань подружжя: залишити за ОСОБА_1 одноособове право власності на транспортний засіб - автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1, припинивши право власності ОСОБА_2 на автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію ? частини вартості автомобіля марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1, в сумі 34860,10 гривень; з моменту розірвання шлюбу 09 липня 2014 року залишити за ОСОБА_1 заборгованість перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, сплачені ОСОБА_2 після розірвання шлюбу в погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року в сумі 18854,00 гривень; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 листопада 2003 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_2 Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2014 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу вони мають доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. В період шлюбу, нею було укладено договір купівлі-продажу автомобіля № 061/12 від 03 жовтня 2012 року з ТОВ «Авто А», згідно якого придбано транспортний засіб - автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1. На придбання вищезазначеного автомобіля, Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було надано їй кредит, згідно кредитного договору № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року, укладеного між ними. Пунктом 1.1. кредитного договору № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року передбачено, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 112 088,00 гривень зі сплатою плати за користування грошовими коштами у розмірі 18,55% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 15 жовтня 2017 року включно, на умовах визначених договором. В пункті 1.2. кредитного договору № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року зазначено, що кредит надається позичальнику на придбання транспортного засобу за договором купівлі-продажу автомобіля № 061/12 від 03 жовтня 2012 року, укладеного між ТОВ «Авто А» та позичальником. Позичальник сплатив за рахунок власних коштів частину вартості транспортного засобу - авансовий платіж у розмірі 28 022,00 гривень на користь продавця та надав підтверджуючі документи. На виконання умов кредитного договору № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року між нею та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір застави транспортного засобу № К-3646433/S від 16 жовтня 2012 року. Відповідно до п. 1.2. договору застави транспортного засобу від 16 жовтня 2012 року заставодавець передав заставодержателю транспортний засіб: автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1. В п. 1.2. зазначеного договору зазначено, що право власності заставодавця на предмет застави підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4, виданим 10 жовтня 2012 року ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві. Зважаючи на норми ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та на наявність непогашених кредитних зобов'язань, оплачена частина автомобіля марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1 є її та ОСОБА_2 спільною власністю. Кредитні зобов'язання за кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року також підлягають розподілу між нею та відповідачем, оскільки виникли під час перебування у шлюбі. Тобто, зобов'язання по кредитному договору виникли та продовжують існувати не лише для неї, а й для ОСОБА_2 Отже, в результаті придбання подружжям транспортного засобу в кредит - боргові зобов'язання перед банком-кредитором несуть і чоловік, і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Таким чином, борг за кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року є її спільним боргом та ОСОБА_2, оскільки кредитні кошти були витрачені на оплату автомобіля, який використовувала сім'я, тобто такі кошти витрачені в інтересах сім'ї. Зважаючи на те, що кредитний автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1 є неподільною річчю, спільне володіння та користування ним разом з відповідачем є неможливим, вважає за можливе в порядку поділу майна подружжя залишити вказаний транспортний засіб в її одноособовій власності, стягнувши з неї на користь відповідача грошову компенсацію вартості його ? частки автомобіля. При розподілі автомобіля слід враховувати, що вартість автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1, зважаючи на правову природу кредитних правовідносин, зобов'язання за якими ще не виконані, складається з авансового платежу, який було сплачено в рахунок вартості транспортного засобу, а також з суми, сплаченої за погашення тіла кредиту до 09 липня 2014 року (розірвання шлюбу). При цьому, вважає за можливе стягнути з неї на користь відповідача як компенсацію ? частини спірного автомобіля - половину авансового платежу, який було сплачено в рахунок вартості транспортного засобу відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля № 061/12 від 03 жовтня 2012 року, а також половину грошових коштів, сплачених в погашення тіла кредиту до 09 липня 2014 року згідно кредитного договору № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року. При цьому, можливо стягнути з неї на користь відповідача грошові кошти, сплачені ним на погашення кредитної заборгованості після розірвання шлюбу (09 липня 2014 року). Таким чином, у разі залишення за нею одноособово права власності на автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1, вважає за можливе стягнути з неї на користь відповідача: половину авансового платежу згідно договору купівлі-продажу автомобіля № 061/12 від 03 жовтня 2012 року в сумі 14011,00 гривень; ? частину грошових коштів, сплачених в погашення кредитної заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року в сумі 20849,10 гривень; грошові кошти, сплачені відповідачем після розірвання шлюбу в погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року в сумі 18854,00 гривень. Тобто, стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію ? частини вартості автомобіля марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1, в сумі 34860,10 гривень (14011,00 гривень + 20849,10 гривень). При такому розподілі майна, вважає за можливе, з моменту розірвання їхнього з відповідачем шлюбу, тобто з 09 липня 2014 року, залишити за нею заборгованість перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року та стягнути з неї грошові кошти, сплачені відповідачем після розірвання шлюбу в погашення кредитної заборгованості в сумі 18854,00 гривень.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, відповідачем ОСОБА_2 20 січня 2015 року було подано до суду зустрічну позовну заяву (а.с.75-80) про визнання спільного майна подружжя, визнання грошових коштів особистою власністю особи, визнання права власності на автомобіль, скасування реєстрації транспортного засобу, переведення прав та обов'язків позичальника за кредитним договором, яка ухвалою суду від 11 лютого 2015 року, була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до заявлених зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просить суд: встановити фактичне припинення шлюбних стосунків між ним та ОСОБА_1 з березня 2013 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в сумі 28 022 гривень 00 копійок, що були сплачені як завдаток за придбаний автомобіль марки SEAT, модель LEON CitiWagen, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний № НОМЕР_1, відповідно до пункту 2.2.1. договору купівлі-продажу № 061/12 від 03 жовтня 2012 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в сумі 14 400 гривень 00 копійок що були сплачені на погашення кредиту відповідно до кредитного договору № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року, укладеному між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1; визнати його особистою приватною власністю грошові кошти в сумі 73 854 гривень 00 копійок, що були сплачені на погашення кредиту відповідно до кредитного договору № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року, укладеному між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1; визнати право власності за ним на автомобіль марки SEAT, модель LEON CitiWagen, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний № НОМЕР_1, припинивши право власності на нього ОСОБА_1; скасувати реєстрацію автомобіля марки SEAT, модель LEON CitiWagen, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний № НОМЕР_1, зареєстрованого 10 жовтня 2012 року у МРЕВ-4 УДАІ м. Києва на ім'я ОСОБА_1; поділити спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що складається з грошових коштів в розмірі 42 422 гривні 00 копійок, в рівних долях по ? частці кожному; стягнути з нього на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 21 211 гривень 00 копійок, як компенсацію за автомобіль, в порядку розподілу спільного майна подружжя; залишити за ним боргові зобов'язання за кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року визнавши його єдиним боржником за цим договором.

Свої зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що 25 листопада 2003 року між ним та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб. Проживали він з нею однією сім'єю, вели спільне господарство, мали один сімейний бюджет до березня 2013 року. Весь цей період вони проживали за адресою: АДРЕСА_1. В березні 2013 року вони остаточно зрозуміли, що їхнє сімейне життя не склалося, вони різні люди, мають різні погляди на життя і їхнє спільне життя неможливе. У зв'язку з викладеним ОСОБА_1 зібрала свої речі та пішла від нього проживати в інше місце. Таким чином, починаючи з початку березня 2013 року їхній шлюб фактично був розірваний, вони перестали вести спільне господарство, не мали спільного бюджету. Під час розгляду заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу судом встановлено та відмічено в рішенні від 09 липня 2014 року, що «Судом достовірно встановлено, що сторони … протягом тривалого часу не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюб між позивачкою та відповідачем носить лише формальний характер.». Рішення не оспорено, не скасовано і вступило в законну силу. Вони з ОСОБА_1 з березня 2013 року перестали піклуватись один за одного, не мали спільного сімейного бюджету, кожен з них жив своїм відокремленим життям. З квітня 2013 року він почав проживати однією сім'єю з іншою жінкою - ОСОБА_5, в даний час ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донь ОСОБА_14. Вище описані обставини безумовно вказують на фактичне припинення шлюбу з березня 2013 року. Офіційно шлюб між ним та ОСОБА_1 рішенням Дніпровського районного суду м. Києва розірвано 09 липня 2014 року. Проживаючи однією сім'єю, в 2012 році вони з ОСОБА_1 вирішили придбати легковий автомобіль для того, щоб він зміг працювати на ньому в режимі таксі та заробляти кошти на утримання сім'ї. По своєму характеру ОСОБА_1 є особою, яка підозрює, що всі оточуючі можуть її обманути, у зв'язку з цим вона настояла, що куплений ними автомобіль буде оформлений на її ім'я. З цією метою, 03 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто А» укладено договір купівлі-продажу автомобіля № 061/12 - марки SEAT, модель LEON CitiWagen, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3. 10 жовтня 2012 року автомобіль зареєстровано в МРЕВ-4 УДАІ м. Києва, отримано державний номер НОМЕР_2 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5. Титульним власником автомобіля записана ОСОБА_1, а він вписаний як особа, яка має право керувати автомобілем. Таким чином, вони з ОСОБА_1 формально стали співвласниками зазначеного автомобіля з моменту його реєстрації - 10 жовтня 2012 року, однак, в силу деяких, юридичних нюансів, право власності ними в повній мірі набуте не було. Коштів на оплату за автомобіль у них не було і вони вирішили купити його отримавши кредит в банку. З цією метою, 10 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та кредитною спілкою «Сімейна позика» укладено договір, відповідно до якого вона отримала грошові кошти в сумі 50 000,00 гривень. Ці кошти були їм потрібні для першого платежу при оформленні договору купівлі-продажу автомобіля, і з цієї суми 10 жовтня 2012 року було проведено оплату по договору купівлі-продажу автомобіля в сумі 28 022,00 гривень. 16 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № К-3646433, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 112 088,00 гривень. Пунктом 1.2. даного кредитного договору передбачено його цільове використання - на придбання транспортного засобу за договором купівлі-продажу автомобіля № 061/12 від 03 жовтня 2012 року. Додатком № 1 до кредитного договору, який є його невід'ємною частиною, передбачено, що сплата коштів на погашення кредиту повинна проводитись до 10 числа кожного наступного місяця. 16 жовтня 2012 року між ним, ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено трьохсторонній договір поруки № К-3646433, відповідно до якого він взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору. 16 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір застави № К-3646433/S, відповідно до якого, в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору ОСОБА_1 передала, а ПАТ «Дельта Банк» прийняв в заставу автомобіль марки SEAT, модель LEON CitiWagen, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3. Перші 4 платежі для погашення кредиту на загальну суму 14 400,00 гривень були зроблені ними спільно. Таким чином, починаючи з 10 жовтня 2012 року по 08 лютого 2013 року, в період проживання однією сім'єю, ними за придбаний автомобіль спільно було сплачено грошові кошти на загальну суму 42 422,00 гривень (28 022,00 + 14 400,00), які являються спільним майном подружжя. Після проведення зазначених платежів, в перших числах березня 2013 року, коли підійшов термін для сплати чергового платежу, ОСОБА_1 заявила, що їй байдуже доля автомобіля, кредит вона погашати не буде і якщо банк забере автомобіль на погашення кредиту, вона буде від цього тільки задоволена. Це ще раз вказує на час фактичного припинення шлюбних стосунків між ними. Особисто його такий стан речей не задовольняв, оскільки автомобіль йому необхідний для роботи, за допомогою його він заробляє собі на життя, і, як поручитель, не бажаючи допущення порушення умов кредитного договору, негативних наслідків несплати щомісячних платежів на погашення кредиту, він вирішив сплачувати кредит за власні кошти, що ним і було зроблено. За період часу з моменту фактичного розірвання шлюбу, з 04 березня 2013 року до 10 січня 2015 року ним на погашення кредиту сплачено 73 854,00 гривень.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог, проти зустрічного позову заперечувала, з підстав викладених у запереченні на зустрічну позовну заяву, долучених до матеріалів справи (а.с.138 - 140). Пояснила суду, що в жовтні 2012 року вони з ОСОБА_2 прийняли рішення про купівлю автомобіля, у зв'язку з чим було укладено кредитний договір, який було оформлено на неї, так як відповідач не міг підтвердити свою платоспроможність. Крім того, вона також отримала у позику від кредитної спілки 50 000 гривень для сплати першого внеску по кредиту, страхового платежу, так як на руках коштів у них з відповідачем не було. В січні 2013 року між нею та відповідачем виник конфлікт, в результаті якого ОСОБА_2 підняв на неї руку, вона зібрала речі та пішла з дитиною від нього. В той же час, вона не вважає, що саме з цього моменту між ними припинилися шлюбні стосунки, так як вони і раніше сварилися, вона уходила від відповідача, але потім поверталася. Крім того, в той час у них був спільний бюджет, так як вона утримувала доньку самостійно. Влітку 2013 року їй від доньки стало відомо про те, що відповідач зустрічається з іншою жінкою, а вже на початку 2014 року вона дізналася, що ця жінка вагітна. При цьому, відповідач не повідомляв її про припинення між ними стосунків, вони зустрічалися у цей період часу, однак відповідач не пропонував розлучитися. За вказаних обставин, вона вважала що їх шлюбні відносини можливо було поновити та зберегти шлюб. Однак, після того, як вона дізналася про вагітність жінки, з якою зустрічався чоловік, вирішила подати позов про розлучення, щоб їх дитина не народилася «байстрюком». В подальшому, в липні 2014 року саме вона подала позов про розлучення. Вона погоджується компенсувати відповідачу ? частину коштів, що були сплачені в період перебування їх у шлюбі та коштів, що були сплачені відповідачем після розлучення. Зазначила, що кошти, які сплачував відповідач в період їх перебування у шлюбі за користування кредитом, він сплачував з сімейного бюджету. Вважає, що з січня 2013 року по липень 2014 року кошти, що йшли на погашення кредиту були родинними коштами, оскільки відповідач одноособово користувався автомобілем, який є їх спільною сумісною власністю, не надавав його у користування їй, у зв'язку з чим, саме відповідач мав сплачувати кошти за користування кредитом, а вона в цей час здійснювала одноособове утримання їх спільної дитини. Також, відповідач навіть не надавав спірний автомобіль в її користування влітку 2014 року, коли необхідно було поїхати за м. Київ, де відпочила їхня дитина на базі відпочинку.

Представники позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_7, ОСОБА_8 в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили первісний позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечували. Пояснювали суду, що позивачу належать ? частина коштів, які були внесені як авансовий платіж по кредитному договору, коштів, сплачених по кредиту під час перебування сторін у шлюбі. Зазначили, що якщо б у відповідача був намір припинити шлюбні стосунки, то він би звернувся до суду з відповідним позовом про розірвання шлюбу. Проте, він навіть не повідомив позивача про те, що проживає з іншою жінкою, що свідчить про те, що він також вважав, що сім'я та шлюб між ними існують.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 в судовому засіданні первісний позов не визнав, з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву, долучених до матеріалів справи (а.с.61-63), зустрічні позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у зустрічній позовній заяві. Пояснив суду, що для придбання автомобіля дійсно з позивачем було укладено кредитний договір, так як йому не надали в банку кредит. Також, в рахунок придбання кредиту було отримано в позику 50 000 гривень у кредитній спілці, внесено перший авансовий платіж у розмірі 28 000 гривень та здійснено інші платежі. За період до січня 2013 року по кредиту було сплачено 10 000 - 15 000 гривень, а з січня 2013 року по день подання позову - до 10 000 гривень. Зазначив, що особисто ОСОБА_1 не вносила жодних коштів в рахунок погашення кредиту. В січні 2013 року ОСОБА_1 пішла від нього через сварку, але вони й раніше сварилися, а потім знову проживали однією сім'єю, у зв'язку з чим він вважав що вони примиряться. Це ж була їхня остання сварка, після якої ОСОБА_1 пішла від нього, але деякий час ще проживала у квартирі, приходила дододому. В лютому 2013 року вона віддала ключі від квартири та більше не з'являлася в квартирі. З квітня 2013 року він почав проживати з іншою жінкою. З позивачем ОСОБА_1 він не спілкувався та не бачився, вона також забороняла йому бачитися з дитиною. Автомобіль залишився у його користуванні та він сплачував кошти в рахунок погашення кредиту. ОСОБА_1 говорила, що у неї є знайомий, який буде возити її на авто, на що він відповів, що це не велосипед та не дасть комусь автомобіль. Крім того, зазначив, що дійсно аліментів на утримання дитини не сплачував, проте сплачував кошти за заняття англійською мовою, які відвідувала дитина, у разі необхідності в якихось речах, міг поїхати та придбати їх, також збирав довідки для відвідування дитиною басейна. Також, з його рахунку на рахунок дитини кожен місяць відраховуються кошти у розмірі 100 гривень.

Представники відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_9, ОСОБА_10 в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали, зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили зустрічний позов задовольнити.

Уповноважений представник третьої особи за первісним та зустрічним позовами Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши пояснення сторін, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 листопада 2003 року між сторонами було укладено шлюб.

25 липня 2005 року народилася ОСОБА_3, батьками якої записані - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.141).

03 жовтня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто А» та ОСОБА_1 було укладено договір № 061/12 купівлі-продажу автомобіля, відповідно до умов якого продавець ТОВ «Авто А» зобов'язується продати (передати право користуватися, володіти та розпоряджатися), а покупець ОСОБА_1 прийняти та оплатити автомобіль марки SEAT, LEON CitiWagen, (а.с.82-83).

Відповідно до п.п. 2.1.1. п. 2.1. Розділу 2 договору № 061/12 купівлі продажу автомобіля, загальна ціна товару, що продається по даному договору складає 140 110 гривень, що включає в себе ПДВ 20%, вартість автомобіля обумовленої комплектації з урахуванням сплати митного збору, акцизного збору, митних та інших процедур.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, 10 жовтня 2012 року автомобіль марки SEAT, модель LEON CitiWagen, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1 було зареєстровано в ВРЕР-4 УДАІ в м. Києва (а.с.68).

10 жовтня 2012 року між Кредитною спілкою «Сімейна позика» та ОСОБА_1 було укладено договір № 997/12-09934/02 про внесення цільового внеску члена кредитної спілки «Сімейна позика» (а.с.81).

За цим договором цільовий внесок в сумі 11310 гривень спілка прийняла від вкладника ОСОБА_1 як забезпечення його зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 997/12-09934/02, розмір якого, відповідно до графіку місячних платежів становить 50000 гривень, термін погашення до 10 жовтня 2013 року (а.с.81 об.).

16 жовтня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К-3646433, відповідно до умов якого кредитор ПАТ «Дельта Банк» надав позичальнику ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 112 088,00 гривень зі сплатою плати за користування грошовими коштами у розмірі 18,55% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 15 жовтня 2017 року включно, на умовах визначених цим договором (а.с.16-22).

Відповідно до п. 1.2. Розділу 1 кредитного договору, кредит надається позичальнику на придбання транспортного засобу за договором купівлі-продажу автомобіля № 061/12 від 03 жовтня 2012 року, укладеного між ТОВ «Авто А» та позичальником. Позичальник сплатив за рахунок власних коштів частину вартості транспортного засобу - авансовий платіж у розмірі 28 022,00 гривень на користь продавця та надав підтверджуючі документи.

16 жовтня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави транспортного засобу № К-3646433/S, відповідно до умов якого в забезпечення виконання заставодавцем ОСОБА_1 зобов'язань перед заставодержателем ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року із всіма змінами і доповненнями до нього, заставодавець передав заставодержателю наступний транспортний засіб: автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1 (а.с.25-30).

16 жовтня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № К-3646433, відповідно до умов якого, поручитель, ОСОБА_2, зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником, ОСОБА_1, зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій та пені, у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року (а.с.85-86).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2014 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.14-15).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК).

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, спірний автомобіль придбаний за час перебування сторін у шлюбі, у зв'язку з чим виходячи з позиції сторін спору, суд враховує, що визнані сторонами обставини не підлягають доказуванню, в розумінні ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1 був придбаний ОСОБА_1 в період шлюбу з ОСОБА_2 та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Як роз`яснено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Об'єктом поділу майна подружжя виступає автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1, що в розумінні ч. 2 ст. 183 Цивільного кодексу України є неподільною річчю, оскільки виділити в натурі частку майна без втрати її цільового призначення не можна.

Як роз'яснено в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В той же час, на момент розгляду справи у суду відсутні відомості про дійсну реальну вартість автомобіля станом на день розгляду справи. При цьому, жодною із сторін не заявлялось клопотань про призначення у справі відповідної експертизи з визначення вартості автомобіля на момент розгляду справи, що є визначальним в межах розгляду даної справи, з урахуванням керівних роз`яснень викладених в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до яких вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

За вищевикладених обставин, суд позбавлений можливості вирішити питання щодо поділу транспортного засобу, оскільки майно, що підлягає поділу є неподільною річчю, у разі його поділу, з урахуванням первісного та зустрічного позову, суду слід визнавати за одним із подружжям право власності на таку неподільну річ та визначати компенсацію вартості частки такого майна іншому з подружжя, виходячи з дійсної вартості майна на день розгляду справи. В той же час, за відсутності відомостей щодо вартості спірного транспортного засобу на момент вирішення справи, суд не має можливості визначити одному з подружжя компенсацію за його частку в спільному майні подружжя.

Щодо зустрічних позовних вимог в частині встановлення фактичного припинення шлюбних стосунків між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з березня 2013 року, то суд зазначає наступне.

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що являється теперішньою дружиною ОСОБА_2 Вони знайомі з ним з 2011-2012 року, мали дружні стосунки. У березні 2013 року ОСОБА_1 забрала свої речі та пішла від ОСОБА_2 Від цього часу будь-яких стосунків вони не мали. Вона ж бачила ОСОБА_1 лише один раз. При цьому, вона пропонувала ОСОБА_2 подавати на розлучення, але він думав. З квітня 2013 року вони з ОСОБА_2 почали проживати спільно, вести спільний бюджет, господарство. Зазначила, що чоловік допомагає своїй дитині, народженій у шлюбі з ОСОБА_1, не відмовляє ні в чому. Дані відомості й відомі зі слів чоловіка. При цьому, ОСОБА_1 не має права на спірний автомобіль, так як всі кредитні кошти за автомобіль сплачував ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що являється сестрою ОСОБА_2 З лютого-березня 2013 року брат не проживає з ОСОБА_1, не веде спільного господарства. Кредитні кошти за автомобіль сплачував особисто брат, всі договори, платежі зберігаються у неї вдома. ОСОБА_1 всю свою заробітну плату витрачала на себе. Крім того, брат також сплачує всі витрати на школу, харчування, лікування дитини, надавав кошти, купував іграшки, влаштовував дитині свята, купував одяг. Також, брат надає частину грошей на утримання дитини, сплачує курси англійської мови, возить дитину на курси. Зазначила, що брат з ОСОБА_1 пару разів також сварився та вони розходилися, але потім мирилися. Розлучатися він не хотів, навіть бажав помиритися з нею, робив відповідні кроки. Влітку 2013 року їх спільна дитина відпочивала у них в селі та розповідала, що мати забороняє спілкування з батьком. Також, дитина щомісяця спілкується по телефону з її дитиною та розповідає, що мати та бабуся забороняють їй спілкуватися з батьком. 12 червня 2013 року на свій день народження брат познайомив її з ОСОБА_5 та представив її, як свою дівчину. Зазначила, що зі слів брата, в подальшому, вона дізналася, що ОСОБА_6 стала проживати разом з ним з лютого 2013 року, про її вагітність, їй повідомили на новий 2014 рік. При цьому, брат казав, що якщо ОСОБА_1 бажає розлучитися, то він погоджується, а якщо б вона не подала на розлучення вони б перебували у шлюбі.

Свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що працює водієм у ОСОБА_2 та його сім'ю з ОСОБА_1 знав давно. Для нього їхні відносини закінчилися ще в 2010-2011 роках і саме через ОСОБА_1 Після, це було лише проживання в одній квартирі заради дитини. Йому відомо, що ОСОБА_2 придбав авто на ім'я ОСОБА_1, але використовував його самостійно, при цьому ОСОБА_2 всі фінансові питання вирішував самостійно та зароблені кошти витрачав на погашення кредиту. Проживати спільно вони перестали на початку 2013 року. З ОСОБА_5 ОСОБА_2 познайомився осінню 2013 року. При цьому, йому було відомо, що вони проживають разом та мають стосунки з весни 2013 року. Щодо питання розлучення, то свідок зазначив, що ОСОБА_2 має свої погляди на сім'ю та є віруючою людиною, не бажав це робити першим, хоча він йому говорив про розлучення.

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що є матір'ю ОСОБА_1 До 2011 року донька з ОСОБА_2 проживали з нею, а потім окремо. Вони могли посваритися і донька приходила до неї, але потім мирилися. На початку 2013 року донька прийшла до неї з побоями, говорила, що вони посварилися. Донька до останнього думала, що вони помиряться. В 2013 році вони спілкувалися по телефону, при цьому донька не збиралася розлучатися, ні документи, ні речі з квартири, де вони з ОСОБА_2 спільно проживали, не забирала. Він приїздив до дитини, гуляв з нею. На початку літа 2014 року вони дізналися, що дівчина ОСОБА_2 вагітна. Зазначила, що грошима ОСОБА_2 не допомагав, міг лише за харчування дитини у школі заплатити. Іншої участі у вихованні та утриманні дитини ОСОБА_2 не приймав. Лише один раз, коли вона з дитиною від'їжджали за місто, то він привіз їй на авто та дав 1000 гривень. Також, один раз він відвіз їх з онукою здати аналізи, а потім забрав аналізи, при цьому кошти за аналізи надавала вона. У лютому 2014 року онука проживала у батька, так як у її квартирі проводили ремонт. Також, зазначила, що після народження з іншою дружиною дитини ОСОБА_2 перестав спілкуватися з ними, з дитиною спілкується лише по телефону, при цьому вона не забороняє жодного спілкування дитини з ОСОБА_2

У сімейному праві існує два поняття припинення шлюбу - це момент припинення шлюбу і час припинення шлюбу.

Судова практика знає і таке поняття, як фактичне припинення шлюбу, шлюбних відносин.

Встановлення часу, з якого подружжя припинило спільне життя, ведення спільного господарства має велике значення і при офіційному розірванні шлюбу, суд повинен цей час (момент) встановити. Від цього залежить доля майна, яке придбано в період, коли шлюб хоча і не розірвано в установленому законом порядку, але фактично спільне життя припинилося і подружжя проживає окремо.

Як роз'яснено в п. п. 11, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. При застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди.

Статтею 119 Сімейного кодексу України передбачено, що за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Таким чином, сторонами під час з'ясування всіх обставин у справі за позовом ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, мало б встановлюватися час фактичного припинення шлюбних відносин. Крім того, в результаті окремого проживання сторін до розірвання шлюбу, однією із сторін могли б бути заявлені вимоги про встановлення режиму окремого проживання подружжя.

Враховуючи вищевикладене, судом не вбачається підстав для встановлення фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами з березня 2013 року. Крім того, суд також вважає за необхідне зазначити, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про встановлення фактичного припинення шлюбних стосунків між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 саме з березня 2013 року, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Суд критично відноситься до показів свідка ОСОБА_6, яка є другою дружиною вдповідача за первісним позовом, оскільки її покази щодо часу спільного проживання з ОСОБА_2, не взаємоузгоджуються з показами інших свідків, а останнім в свою чергу взаємовідносин ОСОБА_2 та ОСОБА_6, відомі зі слів ОСОБА_4 Крім того, свідок ОСОБА_11, яка є сестрою ОСОБА_2 зазначила, що брат не мав наміру розлучатися з ОСОБА_1 та вживав заходів до примирення, що також було підтверджено і свідком ОСОБА_12 Зазначені обставини не дають підстави суду вважати, що між сторонами були припинені усі сімейно-шлюбні зв`язки у березні 2013 року, що виключає можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Щодо позовних вимог первісного та зустрічного позову про поділ грошових коштів та зобов`язань за кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року, то суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, сторони просять визнати за кожним фактично право особистої приватної власності на ті грошові кошти, які були сплачені кожним в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К-3646433 від 16 жовтня 2012 року, тим самим збільшуючи їх частину в спільному майні подружжя.

Частиною 2 та 3 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз`яснено у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права

спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей,

непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки

випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

В той же час, в даному випадку сторони визначаючи суми грошових коштів, що були сплачені ними як спільно під час шлюбу так і кожним окремо, прив`язували такі сплати лише для визначення грошової компенсації за частку в спільному майні подружжя - автомобіля, яку вважали за необхідне компенсувати один одному, що суперечить Сімейному кодексу України. Крім того, станом на день розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена, а суд позбавлений можливості встановити суму боргу за вказаним кредитним договором, як і встановити частки кожного із сторін у спірному майні, з огляду на неможливість визначення реальної вартості майна на день розгляду справи.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За вимог ст.ст. 520, 526, 527 Цивільного кодексу України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою стороною (переведення боргу) лише за згодою кредитора; зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною (ст. 651 ЦК України).

За таких обставин, виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором, за яким кредитодавцем виступає ПАТ «Дельта Банк», переведення боргових зобов'язань, суперечать вимогам ст. 65 Сімейного кодексу України, оскільки кредитний договір є борговим зобов`язанням сторін, розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов`язань за кредитом, де ОСОБА_1 виступає позичальником, а ОСОБА_2 в свою чергу поручителем. В той же час, третя сторона у справі, як сторона договору кредиту, згоди на внесення змін до кредитного договору не надавало, а суд не має права зобов`язати третю особу вчиняти будь-які дії, в тому числі приймати виконання зобов`язання по кредитному договору, без внесення змін до угод, окремо кожним членом сім`ї. Таким чином, зобов`язання подружжя щодо сплати залишку по кредиту повинні вирішуватись останніми на засадах справедливості, з урахуванням вимог та інтересів кредитодавця.

З огляду на викладене, враховуючи обставини справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог за первісним позовом в частині визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном сторін та відмову у задоволенні інших позовних вимог за первісним позовом та зустрічним позовом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 60, 63, 65, 68, 69, 70, 71,119 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368, 520, 526, 527, 651, 1054 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 4, 10, 11, 57, 59-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати автомобіль марки SEAT, модель LEON CitiWagen, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний реєстраційний № НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В решті позовних вимог - відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання спільного майна подружжя, визнання грошових коштів особистою власністю особи, визнання права власності на автомобіль, скасування реєстрації транспортного засобу, переведення прав та обов`язків позичальника за кредитним договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: