АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 січня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», Товариство з обмеженою відповідальністю «Асистанська компанія «Українська служба допомоги», третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування вартості відновлювального ремонту та моральної шкоди,

встановила:

у травні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ПАТ «СК «Українська страхова група» у відшкодування відновлювального ремонту автомобіля 10 501грн. 66коп., 5000грн. у відшкодування моральної шкоди, з ОСОБА_2 5000грн. моральної шкоди, з ТОВ «Асистанська компанія «Українська служба допомоги» 5000грн. моральної шкоди.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 22 березня 2014р. на Столичному шосе, 104 у м. Києві з вини ОСОБА_2 сталася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої був пошкоджений його автомобіль «Фольксваген», державний номер НОМЕР_1. Згідно рахунку на ремонт, складеного СТО ТОВ «Автомир», де обслуговувався його автомобіль, вартість ремонту становить 10 711,40грн., про що була повідомлена страхова компанія «Українська страхова група», де застрахована цивільна відповідальність ОСОБА_2

Позивач посилався на те, що страхова компанія відмовилася виплатити вартість відновлювального ремонту відповідно до рахунку СТО, визначивши розмір страхового відшкодування у сумі 6 677,67грн. відповідно до Звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу автомобіля, хоча згідно звіту ця вартість становила 10 501грн. 66коп. При цьому позивач стверджував, що у звіті неправомірно зазначений строк експлуатації автомобіля більше, ніж 7 років, хоча на момент ДТП він становив 6,76років.

У подальшому позивач змінив позовні вимоги і просив стягнути зі страхової компанії 7757,15грн., посилаючись на збільшення вартості ремонту автомобіля та часткову виплату страхового відшкодування..

Рішенням суду від 29 січня 2015р. у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неналежну оцінку наданих доказів, неправильне застосування

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/4955/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

- 2 -

Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з'явилися, ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ТОВ «Асистанська компанія «Українська служба допомоги» направили заперечення на апеляційну скаргу та просили розглядати справу у відсутність їх представників.

Відповідач ОСОБА_2 про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлялася за місцем реєстрації, проте, судові виклики не отримувала.

Відповідно до ч. 3 ст. 76 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

На виконання вказаної норми процесуального права судовий виклик на ім'я ОСОБА_2 був направлений КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» і згідно акту ЖЕК № 210 від 26 червня 2015р. вручити судове повідомлення ОСОБА_2 неможливо у зв'язку із її не проживанням за місцем реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлена про день та час розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи викладені обставини, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність відповідачів.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», колегією суддів до участі у справі у якості третьої особи була залучена власник пошкодженого автомобіля ОСОБА_3

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та третьої особи, які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та заперечення відповідачів проти апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 22 березня 2014р. на Столичному шосе, 104 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої був пошкоджений автомобіль «Фольксваген», державний номер НОМЕР_1, який належить на праві приватної власності ОСОБА_3 У момент ДТП зазначеним автомобілем керував позивач, який перебуває у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 та має право на керування даним автомобілем, проти чого не заперечувала власник автомобіля під час апеляційного розгляду.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 9 квітня 2014 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що призвело до пошкодження автомобіля позивача.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2, як власника автомобіля "Тайота», застрахована у ПрАТ «СК «Українська страхова група» з лімітом відповідальності 50 000грн., що підтверджується полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 16 січня 2014р., який діяв до 26 січня 2015р.

- 3 -

Згідно зі звітом про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу автомобіля від 29 квітня 2014 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Фольксваген», державний номер НОМЕР_1., становить 6677,67грн. Вартість указаного ремонту складалася з вартості запчастин, ремонтних робіт, необхідних для ремонту матеріалів. Коефіцієнт фізичного зносу деталей КТЗ на момент ДТП визначений, як 0,4229.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24 березня 2014р. ОСОБА_3 звернулася до ПрАТ «СК «Українська страхова група» із заявою про виплату страхового відшкодування, яке на час звернення до суду виплачено не було.

З наданих суду першої інстанції ПрАТ «СК «Українська страхова група» документів, встановлено, що страхове відшкодування було перераховано позивачу платіжним дорученням від 28 травня 2014р. у розмірі 6 167грн. 67коп. (с.с.53), а відповідачем ОСОБА_2 виплачено 510грн. франшизи 8 жовтня 2014р. (с.с.86).

Вказані обставини підтвердив позивач.

Пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22.1. зазначеного закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до положень статті 29 вищезазначеного закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Враховуючи надані суду страховою компанією докази про виплату позивачу страхового відшкодування, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, заявлених до ПрАТ «СК «Українська страхова група».

Доводи апелянта, що у звіті № 5904 від 29 квітня 2014р. про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу автомобіля, неправильно визначений коефіцієнт зносу, оскільки на момент ДТП строк експлуатації автомобіля не перевищував 7 років, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Згідно п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395, експлуатаційний знос - це утрата елементами конструкції КТЗ своїх початкових технічних характеристик, споживчих

- 4 -

властивостей або придатності внаслідок дії умов експлуатації та впливу навколишнього природного середовища.

Пунктом 3.9. Методики визначено, що фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану КТЗ унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос ураховується як втрата вартості КТЗ, що виникає в процесі його експлуатації. Фізичний знос може розраховуватись у вигляді коефіцієнта фізичного зносу складників залежно від технічного стану КТЗ, який відображає взаємозв'язок умов експлуатації і технічного стану КТЗ з вартістю його складників. Фізичний знос може також визначатись шляхом урахування погіршення технічного стану КТЗ унаслідок отриманих і усунених пошкоджень залежно від вартості їх усунення.

Відповідно до положень пунктів 7.37, 7.38., 7.39 Методики коефіцієнт фізичного зносу розраховується за формулою і приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ. Винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний

пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

У пункті 1.6. Методики зазначено, що строк експлуатації - це період часу від дати виготовлення КТЗ до дати його оцінки.

Згідно звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу автомобіля при визначенні строку експлуатації автомобіля спеціаліст керувався п.6.3.3. Методики, згідно якої за рік виготовлення КТЗ приймається календарна дата його виготовлення з обов'язковим зазначенням при цьому дня та місяця цього року. Якщо календарну дату виготовлення визначити неможливо, то за основу береться модельний рік виготовлення, визначений за його VIN-кодом, з урахуванням календарної дати першого документального підтвердження будь-якої дії з даним КТЗ, що зазначена у супровідних документах (дати придбання, дати оформлення митних документів, дати першої реєстрації КТЗ тощо). Датою першої реєстрації КТЗ, який був у користуванні (зокрема який ввозиться на митну територію України), є дата, що зазначена в спеціальній графі свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта) КТЗ, або дата видачі свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта). У разі відсутності даних про календарну дату першого документального підтвердження будь-якої дії з даним КТЗ або виникнення сумнівів щодо її достовірності, коли встановлений модельний рік виготовлення КТЗ збігається з роком виготовлення, зазначеним у свідоцтві про реєстрацію, під час оцінки за дату виготовлення береться 1 січня встановленого за VIN-кодом модельного року. Якщо встановлений за VIN-кодом модельний рік виготовлення не збігається з роком виготовлення КТЗ, який зазначено в свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті), і перевищує його, під час оцінки за дату виготовлення приймається 1 липня зазначеного в реєстраційних документах року. Якщо зазначене перевищення становитиме понад 1 рік, то за дату виготовлення беруть 1 січня модельного року.

З викладеного вбачається, що спеціалістом не було достовірно встановлено первинну дату придбання автомобіля позивача, тому строк експлуатації визначався з 1 січня 2007р.

Посилання апелянта на необхідність обраховувати строк експлуатації автомобіля з моменту його передачі при здійсненні купівлі-продажу, а саме з 15 червня 2007р., колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки інших доказів, що вказана дата є датою першої дії з даним автомобілем, надано не було.

Крім того, при визначені коефіцієнту фізичного зносу спеціалістом було враховано, що при огляді автомобіля позивача були виявлені пошкодження, які не відносяться до ДТП за

- 5 -

участю ОСОБА_2, а саме деформація лівої та правої боковини, а також сліди раніше виконаного ремонту.

Доводи апелянта, що викладені у звіті обставини не відповідають дійсності, а автомобіль до ДТП за участю ОСОБА_2 не ремонтувався та не мав інших пошкоджень, крім завданих у результаті неправомірних дій ОСОБА_2, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки про наявність деформації боковини лівої та правої, а також про пошкодження ЛПФ переднього бампера справа зазначено у протоколі огляду автомобіля від 17 квітня 2014р., з яким був ознайомлений позивач і своїм підписом підтвердив, що пошкодження в протоколі записано вірно.

Крім того, позивачем під час розгляду справи судом не було заявлено клопотання про призначення відповідної судової експертизи для підтвердження своїх посилань та тверджень, оскільки для цього необхідні спеціальні знання.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем рахунки ТОВ «Автомир» від 24 березня 2014р. на 10711,40грн. та від 16 вересня 2014р. на 13924,82грн. не є належними доказами заподіяних йому у результаті пошкодження автомобіля збитків, оскільки вказані рахунки не містять переліку ремонтних ремонт.

Посилання апелянта на те, що виплачене страхове відшкодування не є повним відшкодуванням завданих йому реальних збитків, у тому числі і майнової шкоди у вигляді втрати товарної вартості, не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки таких позовних вимог позивачем у суді першої інстанції заявлено не було та не було надано доказів розміру втрати товарної вартості, а при складенні звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу автомобіля втрата товарної вартості автомобіля не визначалася.

Разом з тим, колегія суддів вважає неправомірними висновки суду першої інстанції про відсутність у позивача права вимоги, так як автомобіль належить ОСОБА_3 і саме вона зверталася до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки він не ґрунтується на нормах матеріального права та суперечить правовим висновкам Верховного Суду України та роз'ясненням, наданим Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України, викладена у справі 6-183цс14).

З матеріалів справи вбачається, що позивач у момент дорожньо-транспортної пригоди правомірно володів транспортним засобом і відповідно до свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу мав право на керування ним.

У п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання,оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). При розгляді таких спорів суд має вирішити питання про залучення до участі у справі власника

- 6 -

майна як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача у порядку, передбаченому статтями 35, 36 ЦПК, оскільки рішення у справі може вплинути на його права та обов'язки щодо однієї зі сторін.

На вказані норми матеріального права та роз'яснення не звернув увагу суд першої інстанції, не притягнув до участі у справі власника автомобіля ОСОБА_3 і не з'ясував її думку стосовно пред'явленого позову та права позивача на подачу даного позову.

Вказане порушення суду першої інстанції було усунуто під час апеляційного розгляду, проте, під час судового розгляду не надано належних доказів у підтвердження позовних вимог про стягнення зі страхової компанії 7 757грн. 15коп. з підстав, які викладені вище, тому відповідно до положень ч. 2 ст. 308 та ч. 3 ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині відмови у стягненні матеріальної шкоди із ПАТ «СК «Українська страхова група» скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

З наявних матеріалів справи вбачається, що позивачу у результаті ДТП не було завдано шкоди здоров'ю, не було про це заявлено позивачем і під час судового розгляду, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди із ПрАТ «СК «Українська страхова група».

Правомірними є доводи апелянта про відсутність у рішенні суду обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 5000грн. із ТОВ «Асистанська компанія «Українська служба допомоги».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що моральна шкода вказаним відповідачем завдана йому у результаті фальсифікації звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту автомобіля.

Разом з тим, позивачем не було надано суду першої інстанції доказів у підтвердження своїх посилань, зокрема, притягнення до відповідної відповідальності особи, яка склала зазначений звіт.

Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи зазначену норму матеріального права, позивач зобов'язаний був надати суду першої інстанції докази, як неправомірності дій товариства, фальсифікації звіту, так і наявності вини працівника товариства при складанні звіту.

Оскільки таких доказів суду першої інстанції позивачем надано не було, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ТОВ «Асистанська компанія «Українська служба допомоги».

Колегія суддів вважає правомірними твердження апелянта про безпідставну відмову судом у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із

знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а

- 7 -

також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Враховуючи положення ст. 23, ч. 1 ст. 1167, ч. 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1188 ЦК Україниморальна шкода, завдана пошкодженням майна внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується фізичній особі особою, яка на відповідній правовій підставі володіє джерелом підвищеної небезпеки.

Судом встановлено, що автомобіль позивача був пошкоджений у результаті неправомірних дій відповідача ОСОБА_2, яка порушила Правила дорожнього руху. При цьому, відповідачем ОСОБА_2 не було відшкодовано позивачу завдані збитки, 510грн. франшизи були виплачені відповідачем 8 жовтня 2014р. тільки після звернення позивача до суду, тому суд не мав правових підстав для твердження про недоведеність вимог про заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди позивачу, а висновок суду, що принесення відповідачем вибачення перед позивачем, є достатнім для відшкодування моральної шкоди, не ґрунтується на положеннях ст. 23 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом враховується глибина та тривалість моральних страждань позивача, характер дій ОСОБА_2, яка умисно порушила Правила дорожнього руху, а також те, що позивач повинен був докладати додаткових зусиль для відшкодування йому завданих збитків, так як сама відповідач не звернулася до страховика із заявою про настання страхового випадку, а також не прийняла міри для повного відшкодування завданих позивачу збитків, і виходячи із вимог розумності та справедливості, вважає необхідним стягнути моральну шкоду у сумі 4000грн.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 січня 2015р. скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2, та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 4000грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: