Справа №442/2175/15-ц
Провадження №2/442/898/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Крамара О.В.

при секретарі - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дрогобицька районна державна адміністрація, як орган опіки і піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з вказаним вище позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить: зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з доньками: ОСОБА_3 12.01.2006р.н., та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1; визначити спосіб участі батька ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дітей: доньки ОСОБА_3 12.01.2006р.н. та доньки ОСОБА_4 19.10.2011р.н. - систематичні побачення з доньками з п'ятниці по неділю включно кожного тижня, а також під час шкільних канікул та стягнути з відповідача його користь судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30 жовтня 2003 року, він зареєстрував шлюб з ОСОБА_2.

Від даного шлюбу в них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 12.01.2006р.н. та ОСОБА_4 19.10.2011р.н.

Однак спільне життя між ними не склалося, і рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.09.2013 року, шлюб між ними було розірвано. Даним рішенням суду не було встановлено з ким саме залишаються проживати діти. Впродовж року, спору між ними щодо місця проживання дочок не виникало і старша дочка ОСОБА_5 з п»ятниці по неділю включно проживала з ним.

Весною 2014 року він отримав ухвалу Бориславського міського суду від 05.05.2014р. про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до нього про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон їхніх неповнолітніх дітей без його згоди. Оскільки, він був категорично проти вивозу дітей в Російську Федерацію, він систематично приходив на судові засідання з метою захисту інтересів малолітніх дітей. Проте, справу постійно відкладали у зв'язку із неявкою позивачки.

Зрозумівши, що справу ОСОБА_2 не доведе до кінця , вона подала клопотання про залишення справи без розгляду і справу під головуванням судді Бориславського міського суду Посилень Л.М. було закрито.

Після цього відповідачка усілякими способами перешкоджає у його спілкуванні з дітьми. Проявляється це в тому, що останні 7 місяців він не спілкується і не бачиться з дітьми. При цьому жодних причин і мотивів відповідачка йому не повідомляла. Він декілька разів приходив за адресою проживання відповідачки та доньок з метою побачитися з дітьми та поспілкуватися із ними, але відповідачки і дітей вдома не було, відчиняли її батьки і говорили: «Щоб він більше не приходив і діти тут не живуть». Також він приходив до початкової школи села Станиля де навчається його старша донька ОСОБА_3, але йому повідомили, що вона вибула зі школи. Тоді з цього приводу він звернувся у Службу у справах дітей Дрогобицької районної адміністрації. Згідно отриманих відповідей його поставлено перед фактом, що неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, вибула із навчального закладу 05.08.2014 року в середню школу №7 міста Михайлівка Російської Федерації. Це підтверджується листом від 06.10.2014р., №17, Станильської ПШ Дрогобицького району. На даний час він не знає де перебувають діти.

Він за місцем попереднього проживання (АДРЕСА_1), а також за місцем теперішнього свого проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 характеризується позитивно і як зазначають сусіди за час свого проживання разом із сім'єю проявляв себе як турботливий батько. Жодних шкідливих звичок не має.

Як свідомий громадянин, він розуміє свій батьківський обов'язок приймати участь у вихованні дітей, спілкуватися з ними, віддаючи своє тепло і батьківську любов.

Створення перешкод відповідачкою його спілкуванню із дочками порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу порушує права та суперечить інтересам дітей, а тому він змушений звернутися з даним позовом в суд.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні, змінені позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, не повідомивши причин, хоча була своєчасно повідомленою про час та місце судового засідання через оголошення в пресі, керуючись п. 9 ст. 74 ЦПК України, суд вважає цих осіб повідомленими про дату судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у її відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Представник третьої особи ОСОБА_6 в судовому засіданні, щодо задоволення позовних вимог покладалася на думку суду. Додатково пояснила, що ОСОБА_1 звертався до них з проханням надати висновок про його участь у вихованні дітей, однак йому в цьому було відмовлено, через ту обставину, що невідомо де проживають діти.

Вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним і підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст.18 СК України, суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: встановлення правовідношення; примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку; припинення правовідношення, а також його анулювання; припинення дій, які порушують сімейні права; відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; зміна правовідношення.

Матеріалами справи встановлено, що 30 жовтня 2003 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.09.2013 року було розірвано.

Від даного шлюбу в них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5. (а.с. 6, 7, 7-зворот)

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні неповнолітня дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, вибула із навчального (Станильської ПШ) закладу 05.08.2014 року в середню школу №7 міста Михайлівка Російської Федерації, що підтверджується листом від 06.10.2014р., № 17, Станильської ПШ Дрогобицького району.

З пояснень позивача, а також з наданих ним письмових доказів, встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, у результаті яких у сторін виник спір з приводу визначення порядку спілкування та приймання участі у вихованні дітей позивачем.

Позивач проживає окремо від дітей, у зв'язку з чим не має вільної можливості приймати участь у спілкуванні та вихованні з ними, оскільки відповідач переховує дітей від позивача.

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав.

Вирішення батьками питання про виховання дитини регулюється ст. 157 СК України. Так, відповідно до норми зазначеної статті той з батьків, що проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь у її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні.

Згідно ч. 1 ст. 159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його приживання, тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин. що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи.

Виходячи із положень вказаної вище статі, вбачається, що основною причиною звернення до суду є перешкоди які чиняться батькові, тощо

Частиною 2 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Також відповідно до ст..ст. 11, 15 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Отже, із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

З урахуванням встановлених судом обставин, а також виходячи з того, що мати та батько - найрідніші для дитини люди на землі, тому одним із найосновніших їхніх немайнових прав є можливість постійного або хоча б систематичного спілкування: безпосереднього (прямого), телефонного, листовного. Дитина має природну потребу і право спілкуватися з обома батьками, а тому позов в частині не чинити відповідачкою перешкод позивачу у спілкуванні з дітьми, підставний та підлягає задоволенню, що стосується позовних вимог в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дітей, то позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

У разі зміни обставин, пов'язаних із віком дитини, при наявності спору між батьками, позивач не позбавлений можливості згідно вимог ст. 158 СК України звернутись до органу опіки та піклування для встановлення способів участі у вихованні дитини або згідно ст. 159 СК України знову звернутись до суду про визначення іншого способу його участі у вихованні дитини.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-214, 224-226 ЦПК України, ст..ст. 7, 141, 150, 155, 158, 159 СК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Зобов»язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дітьми: дочкою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 та дочкою ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_7, та визначити такі способи ОСОБА_1 участі у вихованні дітей:

- систематичні побачення з доньками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 та дочкою ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_7 з п»ятниці по неділю включно - 1-го, 3-го тижня кожного місяця.

Стягнути з ОСОБА_2, 243 (двісті сорок три) гривень 60 копійок судових витрат в дохід держави.

В решті позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Дрогобицьким міськрайонним судом, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя Крамар О.В.