Справа № 308/9801/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 серпня 2015 року м. Ужгород

Колегія с уддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ДАШКОВСЬКІЙ С.О.

за участю представника позивача Дурдинець Р.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 5 червня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» у липні 2014 р. звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 Позов мотивувався тим, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 08.11.2007 за правилами договору приєднання уклало із відповідачем договір, за яким надало кредит у розмірі 6600,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 22,80% річних. Пунктом 9.12. Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, встановлено, що договір діє 12 місяців з дня підписання із автоматичною пролонгацією на такий самий строк, якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору.

Відповідач порушив свої зобов'язання і спричинив виникнення боргу, який станом на 30.06.2014 склав 23676,60 грн, з яких: 6528,73 грн - заборгованість за кредитом, 10063,43 грн - заборгованість за процентами, 5480,79 грн - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1103,65 грн процентної складової штрафу. Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов'язань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 08.11.2007 б/н у розмірі 23676,60 грн, з яких: 6528,73 грн - заборгованість за кредитом, 10063,43 грн - заборгованість за процентами, 5480,79 грн - заборгованість за комісією, 500,00 грн - фіксована частина штрафу і 1103,65 грн - процентна складова штрафу та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 05.06.2015 позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 23676,60 грн, а також 243,60 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та відмову в позові. На думку апелянта, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки позов не було доведено по суті, зокрема:

не підтверджено документальними доказами факту одержання кредиту в розмірі 6600,00 грн, а відповідач такий факт заперечує, до того ж, у заяві на видачу кредиту процентна ставка визначена в розмірі 19% річних, тоді як розрахунок боргу, що ґрунтується на факті одержання зазначеного кредиту, містить вказівку на процентну ставку в розмірі 22,8% річних, розрахунок неповний, необґрунтований і не узгоджується з наявними в справі доказами;

позивач не довів, що наявні в справі Умови і Правила кредитування та користування платіжною карткою є саме тими, які діяли на момент укладання договору, тоді як є підстави вважати, що цей текст є більш пізнім, ніж день укладання договору, а на той час діяли умови, що інакше регулювали договірні зобов'язання;

суд у контексті зобов'язання відповідача сплачувати кошти частинами не врахував спливу позовної давності за пред'явленими банком вимогами, про застосування якої просив відповідач і яку належало застосувати, суд не врахував прецедентних судових рішень з вищевказаних питань.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача Дурдинець Р.Ю., яка апеляцію не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, однак, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України).

Встановлено, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 17-20), 08.11.2007 уклало за правилами договору приєднання з ОСОБА_2 кредитний договір, що складається із Заяви на отримання кредиту, Умов і правил надання банківських послуг (далі - Умови), Пам'ятки клієнта і Тарифів банку (ст. 207 ч. 1, ст. 634 ЦК України), на підставі якого надало позичальнику кредит у розмірі 250,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 10-15, 60-62). За умовами договору процентна ставка за кредитом була визначена в розмірі 1,9% на місяць (22,8% річних). За змістом пунктів 3.2., 3.3. Умов, кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт надає банку безумовну згоду і право в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт; пункт 9.12. Умов, передбачає, що договір діє 12 місяців з моменту підписання, а якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк.

В день укладення договору банк видав клієнту кредитну картку «Кредитка «Універсальна»» НОМЕР_1. Правилами користування платіжною карткою (далі - Правила), які є складовою частиною Умов, визначено, що: строк дії картки вказаний на лицьовому боці картки, картка дійсна до останнього календарного дня, указаного місяця (п. 3.1.1.); строки і порядок погашення за кредитом за платіжними картками зі встановленим мінімальним обов'язковим платежем наведені у Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною договору, платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, та частину заборгованості за кредитом (п. 5.3.); строки погашення за кредитом за платіжними картками без установленого мінімального обов'язкового платежу здійснюються наступним чином: строк погашення процентів - щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці (в полі MONTH) (п. 5.4.). Позивач визнав, що строк дії виданої відповідачу кредитної картки закінчився у жовтні 2012 р. (а.с. 54 та ін.), відповідач стверджував, що цей строк закінчився 01.10.2012 (а.с. 88 та ін.), з урахуванням цих позицій сторін та положень Правил слід визнати встановленим, що строк дії кредитної картки закінчився 31.10.2012.

Пам'яткою клієнта за кредитним договором від 08.11.2007 є «Справка об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 55 дней льготного периода»», що визнано позивачем та не заперечується відповідачем. З огляду на зміст Пам'ятки, сторони погодили умови кредитування, серед яких встановлені: базова процентна ставка в гривні в розмірі 1,9% річних; щомісячна комісія за кредитне обслуговування в розмірі 1% на залишок заборгованості, не погашеної протягом пільгового періоду; щомісячні платежі у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, що їх позичальнику належало сплачувати до 25-го числа місяця, наступного за звітним; комісія за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 1% від суми заборгованості, але не менше 10,00 грн на місяць.

Заява на отримання кредиту та Пам'ятка клієнта підписані позичальником, оригінали цих документів оглянуті апеляційним судом, наявні в справі копії документів відповідають оригіналам. З наявних у справі Умов, наказу по ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 24.05.2005 № С-89 «Про запровадження спрощеної форми укладання договору» (а.с. 68-70), пунктом 1.1. якого затверджені Умови і правила надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, пояснень представника позивача вбачається, що додані до позовної заяви Умови і Правила є тими, із застосуванням яких був укладений кредитний договір. За поясненням представника банку редакція Умов і Правил, текст яких знаходиться на а.с. 56-59, не застосовувалася при укладанні кредитного договору, проте, з тексту й цієї редакції документа вбачається, що зміст зазначених у ній пунктів 3.1.1., 5.3., 5.4. співпадає зі змістом цих пунктів в іншій редакції документа, що наведена вище. Водночас, у формулюваннях положень щодо відповідальності позичальника та строку дії договору наявна різниця: за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань більш ніж на 120 днів встановлено штраф у розмірі 500,00 грн + 5% від суми позову (п. 8.6. редакції Умов, затвердженої 24.05.2005); у разі невиконання або неналежного виконання банком і клієнтом договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством (п. 8.6. іншої редакції Умов); у пункті 9.12. іншої редакції Умов зазначено, що договір діє до моменту належного виконання сторонами зобов'язань.

З огляду на викладене, твердження відповідача про те, що процентна ставка за кредитом була визначена в розмірі 19% річних безпідставне, а відтак необґрунтованими є й заперечення розрахунку боргу з посиланням саме на цю обставину. Твердження відповідача про те, що Умови і Правила, додані банком до позовної заяви, не є тими, з використанням яких був укладений договір, є припущенням, доводи позивача з цього приводу та надані ним документи на їх обґрунтування відповідачем не спростовані. Понад те, факти укладання договору, погодження умов кредитування з використанням Умов і Правил не заперечуються відповідачем як такі, а пункти обох редакцій цих документів, які в контексті правових позицій сторін та предмета доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) мають істотне значення в справі, регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, в однаковий спосіб.

Відповідач порушив свої зобов'язання за договором, чого сам не заперечує. Позивач подав розрахунок заборгованості станом на 30.06.2014, відповідно до якого визначив борг у розмірі 23676,60 грн, з яких: 6528,73 грн - заборгованість за кредитом, 10063,43 грн - заборгованість за процентами, 5480,79 грн - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1103,65 грн процентної складової штрафу (а.с. 5-8). На час розгляду справи судом першої інстанції у справі не було банківської виписки з рахунку позичальника, яку було надано лише на стадії апеляційного розгляду справи. У виписці зафіксовано, що 13.07.2008 банк збільшив кредитний ліміт до розміру 6600,00 грн, що його позичальник у подальшому використовував, а 27.12.2008 кредитний ліміт у розмірі 6600,00 грн був підтверджений, при цьому, у виписці на цю дату зафіксована заборгованість позичальника, що виникла за операціями за кредитною карткою, у розмірі 6590,25 грн, а у розрахунку відображена заборгованість власне за кредитом у розмірі 5864,91 грн. У виписці та в розрахунку зафіксована остання операція позичальника зі внесення коштів на виконання умов кредитного договору, що мала місце 14.03.2009, коли відповідач поповнив картковий рахунок на 500,00 грн, цей факт визнається обома сторонами. 01.04.2009 позичальник зняв з рахунку 208,00 грн, після чого вчинення позичальником будь-яких операцій за кредитним договором не зафіксовано. 01.05.2009 у виписці міститься запис «Возникновение просроченной задолженности. Текущий ежемесячный платеж не внесен или внесен не в полном объеме», заборгованість позичальника, що виникла за операціями за кредитною карткою на цей момент, зафіксована в розмірі 6902,37 грн.

Отже, операції позичальника зі сплати боргу за кредитним договором припинилися з 15.03.2009, операції з отримання коштів припинилися з 02.04.2009, про що кредитору було відомо одразу, а факт порушення зобов'язань позичальником був документально зафіксований.

Правила, встановлені ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 549, 550, 610, 614, 622-625, 629, 1054 ЦК України, передбачають необхідність належного виконання договірних зобов'язань, обов'язок позичальника повернути кредитору усе заборговане та права кредитора відповідно до умов договору та положень закону вимагати виконання порушеного зобов'язання, стягнення боргу, сплати неустойки; за цими правилами обов'язок доказування розміру боргу, а відтак, і відповідного позову лежить на кредиторові, а обов'язок доводити відсутність своєї вини лежить на особі, яка порушила зобов'язання. З указаних положень закону, умов договору, а також з норм ст. 536, ст. 631 ч. 1, ст. 1048 ч. 1 ЦК України щодо правової природи процентів, інших періодичних платежів за кредитним договором випливає, що сплата процентів за кредитом здійснюється у строки та на умовах, визначених договором, тож нарахування процентів за наявності для того підстав може здійснюватися у період дії договору, після закінчення цього строку правових підстав для нарахування, сплати, стягнення процентів немає. Щомісячні комісії за своєю правовою природою теж могли нараховуватися лише в період дії кредитного договору.

За приписами ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 2-4 ЦК України, сплив позовної давності щодо основної та додаткових вимог, про яку заявлено стороною, є самостійною підставою для відмови в позові.

Верховний Суд України у постановах від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13, від 19.03.2014 № 6-14цс14 і № 6-20цс14, від 18.06.2014 у справі № 6-61цс14, від 17.09.2014 у справі № 6-95цс14, від 22.10.2014 у справі № 6-127цс14 (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України), зробив висновки, згідно із якими за договором про надання банківських послуг, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із встановленими щомісячними платежами погашення кредиту та кінцевого строку повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Беручи до уваги, що за умовами договору позичальник повинен був сплачувати банку щомісячно до 25-го числа місяця, наступного за звітним, платежі на часткове погашення заборгованості, а періодичними частковими платежами перебіг позовної давності переривався (ст. 264 ч.ч. 1, 3 ЦК України), право на позов після останнього внесення боржником коштів виникло у кредитора 25.04.2009, а з урахуванням положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України виникло й право вимагати дострокового повернення всього боргу за кредитним договором. У спірних правовідносинах застосовуються умови договору, що випливають з п. 5.3. Правил, тому за встановлених у справі обставин сам по собі строк дії картки по 31.10.2012 на указаний вище момент виникнення права на позов, на початок перебігу позовної давності не впливає та не дає підстав для пов'язування початку перебігу позовної давності саме із закінченням строку дії картки. Загальна трирічна позовна давність щодо вимог, право на які виникло 25.04.2009, спливла 24.04.2012, а однорічна спеціальна позовна давність спливла 24.04.2010.

Далі. Станом на 26.04.2009 у розрахунку боргу зафіксовано сальдо поточної заборгованості за кредитом у розмірі 6321,44 грн, сальдо, на яке проценти не нараховуються, в розмірі 208,00 грн, разом заборгованості за кредитом - 6529,44 грн. З 02.05.2009 банк почав щомісячне перенесення відповідними частинами заборгованості за кредитом до сальдо простроченої заборгованості з відповідним зменшенням сальдо поточної заборгованості і станом на 31.05.2011 завершив ці процедури та визначив розмір простроченої заборгованості за кредитом у сумі 6528,73 грн, яка й була пред'явлена до стягнення у липні 2014 р. Тобто, кредитор розпочав визначення заборгованості за кредитом, належної до стягнення, та визначив остаточно її суму більш ніж за три роки до дня звернення до суду із позовом до боржника.

Банк визначив остаточно заборгованість за кредитом у розмірі 6528,73 грн з урахуванням продовження невиконання зобов'язань позичальником щодо щомісячного часткового погашення боргу, зокрема, за сумою кредиту. Кредитор з урахуванням виникнення права на позов щодо кожного такого порушення зобов'язання включно з кінцевим, яке призвело до формування остаточного боргу, та набувши права вимоги зазначеного боргу, звернувся до суду із заявою, датованою 11.07.2014, що надійшла до суду 30.07.2014, про стягнення боргу більш ніж через п'ять років з дня виникнення права на позов після останнього внесення боржником коштів і більш ніж через три роки після порушення зобов'язання, яке дало право вимагати повернення повної суми кредиту.

Таким чином, трирічна загальна позовна давність за вимогами про стягнення боргу за кредитом, процентами та комісією, що існував по 11.07.2011, а також спеціальна однорічна позовна давність за вимогою про стягнення неустойки, на момент звернення кредитора до суду з позовом спливли. Відповідач зробив заяву про застосування позовної давності і таку належало застосувати та відмовити в задоволенні цих вимог за спливом позовної давності.

Позивач просив стягнути борг, визначений станом на 30.06.2014, тобто, фактично за весь період з моменту укладання кредитного договору і до часу звернення до суду і саме в такий спосіб розрахував борг. Зважаючи на те, що підстав для стягнення боргу за кредитом, процентами та комісією в обсягах, що існували в момент виникнення у кредитора права на позов вперше і по 11.07.2011 включно, немає, розрахунок боргу не можна визнати обґрунтованим. За відсутності підстави для стягнення заборгованості за сумою кредиту немає належних підстав і для стягнення за відповідні періоди інших пред'явлених позивачем видів платежів, де щодо процентів базою для нарахування слугувала заборгованість за кредитом, а щодо комісії - загальна заборгованість за кредитом і процентами, тож розрахунок взаємопов'язаний за своїми елементами.

Окрім цього, позивач, нарахувавши борг за процентами та комісією за межами строку дії платіжної картки, фактично нараховував заборгованість безперервно в усьому визначеному для стягнення періоді, не розмежовував і не визначав окремо суму процентів, комісії, що їх належало нараховувати по останній день дії платіжної картки, і ті, що були нараховані після відповідної дати. Пред'явлення до стягнення сум боргу за процентами та комісією за відсутності передбачених законом та/або договором підстав для цього, а також за відсутності підстав для стягнення боргу за кредитом має наслідком і безпідставність вимоги про стягнення розрахованої на базі зазначених сум боргу процентної складової штрафу як такої, а щодо стягнення загалом неустойки з урахуванням часу припинення дії платіжної картки спливла спеціальна позовна давність, яка підлягала застосуванню. Зі структури розрахунку, поданого банком, також видно, що останні дві колонки в розрахунку передбачені для визначення руху коштів (заборгованості) одночасно з комісії та пені, у розрахунку не зазначено, заборгованість за яким саме видом комісії з передбачених Пам'яткою клієнта визначалася, накопичувальним підсумком ці платежі обраховувалися щоразу однією сумою без розподілу її за видами платежів, фактичний борг був визначений за комісією теж без конкретизації, за якою саме.

За таких умов, попри недоведеність боржником відсутності його вини в порушенні зобов'язання, кредитор не виконав свого обов'язку щодо належного доведення розміру боргу та позову за період з 12.07.2011 по 31.10.2012 включно, не надав належного розрахунку, який би підтверджував позовні вимоги за вказаний період, та необґрунтовано виходив з необхідності повного задоволення позову без урахування вищенаведених обставин щодо строку дії платіжної картки, позовної давності та визначених договором умов для нарахування відповідних елементів боргу. Розрахунок щодо елементів боргу не враховує зміни через наведені вище причини бази нарахування у динаміці, відповідні доводи позивача ґрунтуються на недопустимих в доказуванні припущеннях.

Суд першої інстанції вищенаведеного не врахував. Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду скасувати, у позові банку до позичальника відмовити, при цьому, у вимогах про стягнення боргу за кредитом, процентами та комісією, що існував по 11.07.2011 включно, а також про стягнення про стягнення неустойки слід відмовити за спливом позовної давності, а в решті вимог - за їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3, задовольнити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 5 червня 2015 р. скасувати, у позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 121,80 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді