Справа № 758/1498/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши заяву представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Заявниця звернулася до суду із заявою про забезпечення позову мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 пред'явлено цивільний позов до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. У переліку майна, яке підлягає поділу включено автомобілі, які зареєстровані на ім'я позивача, але ними користується відповідачка та її батько.

Зазначає, що враховуючи вищевикладене, з метою запобігання спричинення будь-яких ушкоджень автомобілів, що призведе до зниження їх вартості та товарного вигляду, а також з метою недопущення їх приховати та безпідставно утримувати просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на них, затримати їх та передати на відповідальне зберігання позивачу до вирішення спору по суті.

Дослідивши матеріали заяви, суд приходить до висновку, що вона (заява) не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що в провадженні суду дійсно перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Як вбачається з матеріалів зазначеної справи, предметом спору між сторонами в ній є поділ спільного майна подружжя до складу якого на думку позивача, зокрема входять автомобілі: Nissan Juke, д/н НОМЕР_1 та Nissan Micra, д/н НОМЕР_2.

Як вже зазначалося вище, представник позивача подаючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначені автомобілі, їх затримання та передачу на відповідальне зберігання позивачу мотивує її тим, що це необхідно з метою запобігання спричинення будь-яких ушкоджень автомобілів, що призведе до зниження їх вартості та товарного вигляду, а також з метою недопущення їх приховування та безпідставного утримування відповідачкою та її батьком.

Зі змісту статей 3, 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 151 ЦПК України визначає, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до статті 152 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Як вбачається зі змісту зазначеної норми процесуального Закону, одним із видів забезпечення позову в цивільному судочинстві, та який просить застосувати представник позивача, є накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

З системного аналізу п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України з іншими його нормами вбачається, що арешт, як вид забезпечення позову, може бути накладений лише на майно або грошові кошти, які належать відповідачеві по справі (є власністю відповідача).

Судом встановлено та не заперечується самим представником позивача в поданій до суду заяві про забезпечення позову, що майно на яке вона просить накласти арешт, належить на праві власності саме позивачу, а не відповідачці.

Крім того, як вже зазначалося вище, заявниця крім накладення арешту на автомобілі просить затримати їх та передати позивачу на відповідальне зберігання до вирішення спору по суті.

Судом встановлено, що такі види забезпечення позову в переліку, визначеному в ст. 152 ЦПК України відсутні, більш того вони не можуть розглядатися як самостійні види забезпечення позову, оскільки є похідними від такого виду забезпечення позову як накладення арешту та є стадією його виконання.

Верховний Суд України в своїй Постанові Пленуму «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, зазначив, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Оцінивши в сукупності надані заявницею докази, суд приходить до висновку, що її заява про забезпечення позову, не може вважатися такою, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства, оскільки обрані нею види забезпечення позову не відповідають заявленим позовними вимогам позивача та суперечать змісту п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, у зв'язку з чим вона (заява) задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, керуючись ст.ст. 3, 4, 151, 152, 168 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяВ. С. Декаленко