Номер провадження: 22-ц/785/7803/15
Головуючий у першій інстанції:Дєтков О. Я.
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Журавльова О.Г, Комлевої О.С.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна з незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулася з цим позовом до суду, посилаючись на те, що 11 лютого 2014 року вона за кредитні кошти, які були отримані нею у ПАТ «Дельта-Банк», придбала у магазині «Фокстрот» м.Одеса ноутбук «LENOVO G 510», за 5220-90 грн. та налаштування ПК Мах за 1049 грн. Крім того, нею було оплачено також страховий платіж на загальну суму 1121-97 грн. На виконання зобов'язань магазином надано акт приймання-передачі товару. Цього ж дня на її ім'я були оформлені гарантійні талони на увесь придбаний товар. Починаючи з 24 лютого 2014 року, вона сплачувала щомісячні платежі в рахунок погашення кредиту, отриманого у ПАТ «Дельта- Банк» для придбання ноутбука. Однак, під час перебування її у Березівської лікарні, відповідач запропонував її чоловікові ОСОБА_5 дати у борг 1000 грн. на один місяць та в рахунок повернення цих коштів зажадав від нього належний їй на праві власності ноутбук «LENOVO G 510». З даною пропозицією чоловік погодився та передав відповідачеві цей ноутбук без зарядного пристрою та документів. У вересні 2014 року вона разом з ОСОБА_5 намагалася повернути останньому 1000 грн., проте всі їхні намагання виявились марними, оскільки відповідач категорично заперечував повернути ноутбук, посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_5 відбулася угода купівлі-продажу. Тому, з метою захисту права власності на належне їй майно, просила витребувати у ОСОБА_3 належний їй ноутбук, марки LENOVO G 0510, серійний заводський номер СВ 26298823, а у разі його відсутності - стягнути з нього його вартість в сумі 7691-87 грн.

Відповідач з вимогами позову не погодився та пояснив, що він придбав за договором купівлі-продажу вищевказаний ноутбук за 1000 грн. у чоловіка позивачки - ОСОБА_5

Рішенням суду позов задоволено частково.

На рішення суду відповідач приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а також, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Наведена норма закону свідчить про те, що витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) - є речово-правовим засобом захисту прав лише власника індивідуально- визначеної речі.

При цьому підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інші, що становлять предмет доказування з позиції процесуального права).

Судом встановлено, що 11 лютого 2014 року позивачка за кредитні кошти придбала у власність ноутбук марки «Lenovo G510», вартість якого, крім інших комплектуючих, складає 5299-90 грн., та на підтвердження наявності у неї суб'єктивного права на витребуване майно надала суду відповідні докази (а.с.8-14,18-20).

Однак за усною домовленістю відповідач, як він стверджує у судовому засіданні, придбав за 1000 грн. у чоловіка позивачки спірний ноутбук.

Відомо, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Проте за правилами ст.208 ЦК України виниклі спірні правовідносини між сторонами належало вчиняти у письмовій формі.

Згідно ст.ст.208, 218 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і вище разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу; недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Загальним наслідком недодержання вимоги закону про письмову форму правочину, передбаченим ч.1 ст.218 ЦК України, є обмеження видів доказів, які допускаються наводити з метою заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин.

Як свідчить з пояснень позивачки, нею фактично оспорюється факт вчинення правочину щодо купівлі-продажу належного їй ноутбука, на укладенні якого наполягає відповідач.

Слід зазначити, що у відповідності до абзацу другого ч.1 ст.218 ЦК України рішення суду у разі заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, тому показання свідків у судовому засіданні ОСОБА_6 і ОСОБА_5 з приводу виниклих правовідносин між відповідачем та останнім не можуть бути прийняті судом до уваги.

Крім того, необхідно звернути увагу, що визнання факту вчинення правочину, встановлення його змісту, дійсність окремих умов правочину повинні ґрунтуватися лише на письмових та прирівняних до них доказах (фіксація правочину засобами аудіозапису, відеозапису та ін.).

За правилами ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечуючи проти позову, відповідач послався на вчинення правочину щодо купівлі - продажу ноутбука, однак в підтвердження даної обставини не надав жодного допустимого доказу, передбаченого у ч.2 ст.218 ЦК України, у зв'язку з цим, наведені доводи останнього є необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави визнання факту вчинення такого правочину.

Завданням цивільного судочинства, про що йдеться у ст. 1 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.212 ЦПК України оцінка доказів та їх достовірність покладається на суд, який за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, результати цієї оцінки й мотиви їх прийняття відображає в своєму рішенні.

Тому, враховуючи наведене, суд дійшов оюгрунтованого висновку, що вимоги ОСОБА_4 щодо витребування ноутбука повинні бути задоволенні, але у разі його відсутності під час виконання судового рішення відповідач повинен відшкодувати фактичну його вартість.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до апеляційного суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши скаргу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують та задоволенню не підлягають, підстави для ухвалення нового рішення відсутні.

Судова колегія, розглянувши справу, прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак її може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий- суддя Н.В.Ісаєва

Судді: О.Г. Журавльов

О.С. Комлева