Головуючий суду 1 інстанції - Іванова О.М.
Доповідач - Фарятьєв С.О.
Справа № 433/1688/14-ц
Провадження № 22ц/782/522/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого - Фарятьєва С.О.

суддів - Коротенко Є.В., Коновалової В.А.

за участю секретаря - Козубській А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 і за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 серпня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення та усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду позовом до відповідачки ОСОБА_2, обґрунтовуючи його тим, що згідно з договором купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 14 листопада 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Колядою Ю.С., реєстр №16566, відповідачка продала, а він купив квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому умовами договору, щодо ціни продажу та порядку розрахунку за вказану квартиру було передбачено, що продаж квартири вчинено за 146.700 грн., зазначена ціна продажу є остаточною, зміні після укладення договору не підлягає, що передбачено пунктом 3 договору, і при укладенні договору він (позивач) сплачує продавцю, тобто відповідачці, 44.825 грн., а решту суми, а саме 101.875 грн., він зобов'язаний сплатити до 14.11.2014 року.

Крім того, оскільки станом на день укладення договору відповідачка фактично проживала та була зареєстрована у вказаній квартирі, то при укладенні договору ними було досягнуто згоди про те, що продавець, у строк до 20.12.2013 року, зобов'язується звільнити квартиру від речей домашнього вжитку та передати йому квартиру разом з комплектом ключів у стані, що відповідає санітарним та технічним умовам щодо житлових приміщень, а також, протягом п'яти днів після повного розрахунку зобов'язується знятися з реєстраційного обліку за місцем проживання.

Свої грошові зобов'язання перед відповідачкою, передбачені договором, він мав намір та реальну можливість виконати належним чином та у строк, передбачений договором, і станом на 22.04.2014 року (його останній платіж) він, в рахунок платежу по договору за придбану квартиру, сплатив відповідачці загалом 129.260 грн., а тому, виходячи з умов договору, він заборгував їй 17.440 грн.

В травні 2014 року відповідачка, посилаючись на те, що курс долара США по відношенню до гривні значно виріс, встановила на власний розсуд вартість вже проданої йому квартири в сумі 18.000 доларів США та зробивши перерахунок сплачених ним коштів в долари США і виходячи із курсу, що існував на день здійснення платежів, встановила, яку саме суму позивач сплатив їй у доларах США (за її підрахунками сплатив суму еквіваленту 11.500 доларів США), а також яку суму він повинен їй доплатити, виходячи з вартості квартири в сумі 18.000 доларів США, відмовилася від виконання своїх зобов'язань, передбачених договором, а також відмовилась приймати від нього останній платіж, виходячи з умов договору між ними від 14.11.2013 року, а саме 17.440 грн., заявивши, що він повинен їй доплатити або 6.500 доларів США, або еквівалент зазначеної суми у гривнях, виходячи з курсу долара до гривні на день остаточного розрахунку.

В подальшому, з огляду на те, що починаючи з травня 2014 року і до теперішнього часу гривня продовжує знецінюватися, відповідачка постійно збільшувала вимоги щодо сплати позивачем коштів у гривнях.

Крім того, згідно з умовами договору всі грошові зобов'язання виражені виключно у грошовій одиниці України - гривні і умови договору не містять будь-яких положень щодо визначення грошових зобов'язань в еквіваленті іноземній валюті.

Тому визначення відповідачкою грошових зобов'язань в еквіваленті іноземної валюти, зміна нею на власний розсуд вартості квартири та відмова від прийняття у нього грошей в рахунок платежу по договору є, на його погляд, незаконними та безпідставними. Відповідачка відмовилась також від зняття з реєстраційного обліку у спірній квартирі, чим порушила умови договору.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що у зв'язку з укладанням ними договору відповідно до вимог ст.655 ЦК України право власності на спірну квартиру перейшло до нього, а відповідачка втратила право власності на неї та незаконно зареєстрована в ній, він не може вселитися зі своєю родиною в належне йому житло, позивач просив суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, виселити її з вказаної квартири та усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а саме вищевказаною квартирою.

Відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що предметом спору є невиконані грошові обов'язки ОСОБА_6, згідно договору купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 14.11.2013 року. Вважає, що за ОСОБА_6 рахується борг за придбану у неї квартиру у сумі 34435 грн., який він не сплатив, чим не забезпечив виконання прийнятих на себе зобов'язань по договору.

Крім того, неправомірними діями ОСОБА_3 їй завдано моральну шкоду, оскільки внаслідок його неправомірних дій було порушено її права.

Вважає, що він повинен сплатити на її користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 2754,81 грн., пеню у розмірі 2954,81грн., а також 3 відсотки річних від простроченої суми у розмірі 291,52 грн., що складає загальну суму 6001,14грн.

Тому просила суд стягнути з нього на її користь борг у сумі 34.435 грн., відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 6001,14грн. та відшкодування завданої їй моральної шкоди в сумі 3440 грн.

В подальшому ОСОБА_2 збільшила розмір зустрічних позовних вимог, посилаючись на зобов'язання відповідача сплатити їй суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 5844.80 грн., пеню у розмірі 5828.79 грн., а також 3 відсотки річних від простроченої суми у розмірі 624.51 грн., що складає загальну суму 12.298.10 грн. та просила суд стягнути з нього на її користь борг у сумі 73.060 грн., відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 12.298.10 грн. та моральної шкоди в розмірі 3440 грн.

Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, оскільки вважає, що суд порушив норми матеріального і процесуального права, не повно з'ясував всі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду.

В апеляційній скарзі представника позивача ставиться питання про скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача, в зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Про час та місце розгляду справи представник позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_4 був повідомлений своєчасно та належним чином, але до судового засідання не з'явився, у своїй письмовій заяві до апеляційного суду просив розглянути справу без його участі.

Вислухавши доповідача, пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду та обговоривши доводи апеляційних скарг, судова колегія приходить до наступного.

В силу ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, вимогами ст.ст.213,214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

Чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інше.

Згідно з вимогами ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.692 Цивільного Кодексу покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актам цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 14 листопада 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Колядою Ю.С., реєстр №16566, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_6 купив квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, з розстроченням платежу (а.с.7, 8).

Умовами договору щодо ціни продажу та порядку розрахунку було передбачено, що продаж квартири вчинено за 146.700 грн. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною, змінам після укладення договору не підлягає (пункт 3). При укладенні договору покупець, (ОСОБА_6.) сплачує продавцю (ОСОБА_2) 44.825 грн., а решта суми, а саме 101.875 грн., сплачується покупцем до 14 листопада 2014 року (пункт 4).

Станом на 22 квітня 2014 року (останній платіж) позивач, в рахунок платежу по договору, сплатив відповідачці загалом 129.260 грн., що підтверджується розписками від неї, складеними власноруч (а.с.68-69).

Тому, виходячи з умов договору, позивач повинен сплатити відповідачці залишок суми, згідно договору купівлі-продажу, яка складає 17.440 грн., чого не зробив.Твердження відповідачки про те, що залишок зазначеної суми за квартиру він їй не пропонував судова колегія до уваги не бере.

Згідно з вимогами ст.57 ЦК України доказами є будь-які фактичні дані, нам підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

З письмових пояснень ОСОБА_8 від 21.02.2015 року вбачається, що 17 листопада 2014 року він знаходився у ОСОБА_2 куди прийшли батьки ОСОБА_3 і пропонували їй щоб вона прийняла гроші - 17000 грн., як залишок суми за квартиру, але вона відмовилась від цього. Зазначене свідчить про те, що відповідачка відмовилася від виконання своїх зобов'язань, передбачених договором.

Доказів про те, що він приймав всі передбачені законом і залежні від нього засоби для остаточного розрахунку за квартиру з відповідачкою, згідно договору купівлі-продажу від 14.11.2013 року в сумі 17.440 грн., позивач суду не надав.

Посилання позивача на те, що з укладанням між ним та відповідачкою договору купівлі-продажу квартири право власності на квартиру перейшло до нього, а відповідачка відповідно втратила право власності на неї, в зв'язку з чим він, як власник, вправі вимагати від неї усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своєю власністю, судова колегія до уваги не приймає, оскільки як вбачається з пункту 4 договору від 14.11.2013 року, факт розрахунку за договором має бути підтверджено нотаріально оформленою заявою продавця або його представника, крім того, пунктом 16 договору передбачено, що права на вказану квартиру у покупця виникають з дня державної реєстрації відповідно до закону. А відповідно до ст.182 Цивільного кодексу, про що також зазначено в договорі, право власності на квартиру підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що відповідає також вимогам ч.4 ст.334 ЦК України, згідно з якою права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таку ж саме позицію висловлено і у пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року.

Проте ніяких відомостей, що зазначена квартира була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ним ані позивач ані його представник суду не надали.

Більш того, як вбачається з виписки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданою Реєстраційною службою Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, станом на теперішній час, тобто на час ухвалення рішення суду, право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано, на підставі договору дарування, серія та номер:1164, виданий 04.06.2009, видавник: приватний нотаріус Луганського міського нотаріального округу Алейнікова К.Л., за ОСОБА_2 (а.с.122-123 ).

Тобто ОСОБА_3 власником вищезазначеної квартири не є і не може вимагати від ОСОБА_2 усунення перешкод у користуванні та розпорядженні цією квартирою.

Не бере судова колегія до уваги і твердження відповідачки про те, що при укладенні договору між нею і покупцем у нотаріуса була здійснена домовленість про визначення вартості квартири в національній валюті по курсу Нацбанку України до долара США станом на 14.11.2013 року, що становило 18.000 доларів, оскільки згідно з умовами договору всі грошові зобов'язання між сторонами здійснюються виключно у грошовій одиниці України - гривні і умовами договору не передбачено визначення будь-яких зобов'язань між сторонами в еквіваленті іноземній валюті, а саме у доларах США.

Безпідставним є і посилання відповідачки на те, що остаточний борг за квартиру, який рахується за позивачем, складає, у зв'язку із знеціненням української гривні до долара США, 73.060 грн., оскільки таку суму вона встановила на власний розсуд і умовами договору вона не передбачена. В зв'язку з чим доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що залишок грошей за квартиру, які покупець, тобто позивач, повинен сплатити їй при кінцевому розрахунку складає 73.060 грн., що підтверджується розпискою, до уваги судовою колегією не приймаються.

За таких обставин суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні його позову, але помилково зробив висновок про відмову йому у позові з підстав невиконання ним у повному обсязі своїх зобов'язань перед відповідачкою за договором купівлі продажу квартири, оскільки він, як зазначалось вище, власником спірної квартири не являється і тому не може ставити питання про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення та усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, так як є неналежним позивачем по справі.

Тому рішення суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог слід вважати правильним, але не з підстав, зазначених судом, а з підстав наведених колегією суддів вище.

Обгрунтованими є також і висновки суду відносно відмови відповідачці у задоволенні і її позовних вимог, оскільки нею було допущено істотне порушення умов укладеного між нею та ОСОБА_3 вищезазначеного договору купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому в частині відмови їй у позові є незаконним, не знайшли свого об'єктивного підтвердження, так як всі надані представником позивача і відповідачкою докази та їх пояснення по справі були оцінені судом в їх сукупності і відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, яка передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд також оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Крім того, наведені відповідачкою доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Не заслуговують уваги і доводи апеляційної скарги представника позивача, оскільки вони у повному обсязі дублюють позовну заяву, яка була предметом розгляду суду.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому апеляційним судом враховується те, що згідно ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду тільки тоді, коли це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого по даній справі не сталося.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на вищенаведене підстав для скасування або зміни рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 і представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді: