Провадження № 6/742/115/15
Єдиний унікальний № 742/3210/15-ц
УХВАЛА

19 серпня 2015 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого-судді Білокур В.І., секретаря Сірій І.В, розглянув у відкритому судовому засіданні подання старшого державного виконавця ДВС Прилуцького МРУЮ ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_2 в праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань, -

ВСТАНОВИВ :

18.08.2015 року старший державний виконавець ДВС Прилуцького МРУЮ ОСОБА_1 звернулася до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_2 посилаючись на те, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Прилуцького МРУЮ Чернігівської області знаходиться виконавчий лист №1-470/11 від 29.12.2011року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 800, 00 грн в рахунок заподіяної моральної шкоди.

Обґрунтовуючи подання, державний виконавець відділу ДВС Прилуцького МРУЮ зазначає, що боржник з моменту відкриття виконавчого провадження боржник жодної суми в рахунок погашення боргу добровільно сплачено не було. Дана обставина і стала підставою для звернення до суду заявника з поданням про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Сторони виконавчого провадження в судове засідання не викликались, що узгоджується з положеннями ч.2 ст. 377-1 ЦПК України.

У судове засідання держвиконавець не зявився та не надав матеріалів виконавчого провадження, проте була подана заява, де виконавець просив розглядати подання без його участі, подання просив задовольнити.

У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно та всебічно з'ясував обставини справи, розглянув надані докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також взаємний зв'язок у їх сукупності, приходить до переконання, що подання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 вказаного Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон - ухилення громадянина України від виконання ним зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Відповідно до ч.1, п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, в тому числі у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням суду.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього за рішенням суду або Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно вимог ч.2 ст.10 ЦПК України наявність умислу та обставин, які є предметом посилання державного виконавця у поданні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, покладається в даному випаду на орган державної виконавчої служби, який звертається до суду із відповідним поданням. Особа, яка має невиконані зобовязання, не може вважатися винною в ухиленні від їх виконання, поки не буде доведено протилежного.

Під поняттям «ухилення» від виконання зобовязань, покладених на боржника рішенням, варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості (наприклад наявність коштів, майна тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини. На момент звернення з поданням до суду, факт ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» копія постанови про відкриття виконавчого провадження надсилається боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення, проте надані на розгляд суду матеріали подання не містять доказів про обізнаність боржника з наявністю виконавчого провадження та строками його добровільного виконання.

З матеріалів подання, зокрема з виконавчого листа № 1-470/11р. вбачається, що вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.12.2011 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 800 грн., в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. Постанова державного виконавця від 24.02.2015 року жодним чином не може бути доказом у підтвердження належного проведення виконавчих дій по виконанню рішення суду від 29.12.2011 року, оскільки не має безпосереднього відношення до даної справи.

Окрім того, відповідно до п.11.1.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка набрала чинності з 17.04.2012 року та затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду державний виконавець повідомляє боржника. Всупереч вимогам вказаної Інструкції жодних доказів про повідомлення державним виконавцем боржника щодо направлення до суду даного подання матеріали виконавчого провадження не містять.

При зверненні до суду з зазначеним поданням головний державний виконавець не надав доказів на підтвердження того, що боржник саме свідомо ухиляється від виконання своїх зобов'язань, маючи при цьому таку можливість. Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності самого лише факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання, а тому, суд не вбачає умисного ухилення ОСОБА_2 своїх зобов'язань і підстав для задоволення подання про встановлення тимчасового обмеження йому у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань не знаходить, оскільки з пояснень наданих ОСОБА_2 вбачається, що до жовтня 2015 року він буде знаходитись по роботі за межами України, та не ухиляється від відшкодування моральної шкоди. Крім того, суд вважає, що сума стягнення з ОСОБА_2 не є значною.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України свободу пересування та право вільно залишати територію України.

За таких вище наведених обставин відсутні правові підстави для задоволення подання державного виконавця.

Керуючись ст.377-1 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання старшого державного виконавця ДВС Прилуцького МРУЮ ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_2 в праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Білокур В.І.