Справа № 301/289/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Павліченка С.В.,

суддів: Куцина М.М., Собослоя Г.Г.,

при секретарі Шимон М.В.,

розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Іршавського районного суду від 1 квітня 2015 року, по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, де треті особи без самостійних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_3, про визнання спільної сумісної власності,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернувся в Іршавський районний суд з позовом до ОСОБА_5, де треті особи без самостійних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_3, про визнання спільної сумісної власності.

Позивач посилався на те, що між ним та відповідачкою ОСОБА_5 26 серпня 1998 року виконкомом Доробратівської сільської ради Іршавського району Закарпатської області зареєстровано шлюб за актовим записом №09, про що видано свідоцтво про одруження І-ФМ №055702, який 23 грудня 2014 року рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області було розірвано.

Під час спільного проживання у них 18.04.2000 року народилася дочка ОСОБА_6, яка на даний час проживає разом з матірю.

За час подружнього життя ними в період 2001-2002 роках самочинно збудовано житловий будинок №10 по вулиці Польовій села Доробратово Іршавського району Закарпатської області.

За вказаною адресою позивач проживає з 26 серпня 1998 року, а зареєстрований з 31 січня 2000 року, що підтверджується довідкою виконкому Доробратівської сільської ради №1167 від 10.09.2014 року.

Його сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не були проти та і зараз не мають претензій з приводу побудованого спірного будинку.

Житловий будинок збудований без отримання відповідного дозволу, але без порушення встановлених будівельних норм і правил. На даний час відповідач ОСОБА_5 та її батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 забороняють йому заходити та проживати в будинку, який був збудований ним особисто за його з колишньою дружиною кошти.

Крім самочинно збудованого будинку було побудовано по периметру земельної ділянки бетонно-кам'яну огорожу, реконструйовано, зроблено капітальний ремонт та оздоблено старий житловий будинок, а також облагороджено подвір'я будинків кам'яною бруківкою. Все це було зроблено за його кошти.

Згідно довідки №240 від 27.08.2014 року, виданої Комунальним підприємством Іршавського бюро технічної інвентаризації, інвентаризація за адресою: с. Доробратово, вул. Польова, 10, Іршавського району, не проводилась.

За таких обставин, у нього на даний час немає, а ні іншого власного житла, а ні грошей на його придбання, тому змушений орендувати чуже житло. Всі свої зароблені кошти вклав у будівництво житлового будинку, а також на оздоблення та реконструкцію дворогосподарства за адресою: с. Доробратово, вул. Польова, 10 Іршавського району, де проживає уже шістнадцять років.

Рішенням Іршавського районного суду від 01 квітня 2015 року позов задоволений.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: с. Доробратово, вул. Польова, 10 Іршавського району Закарпатської області.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції як незаконного та необґрунтованого і постановлення нового рішення про задоволення позову.

Треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_3 обґрунтовують свою апеляційну скаргу тим, що спірний будинок побудований ними та на їхній земельній ділянці і сторони не мають на нього права власності тому не мають права його розподілити між собою.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Іванівноюза за час подружнього життя в період 2001 - 2002 роках самочинно збудовано житловий будинок №10 по вулиці Польовій села Доробратово Іршавського району Закарпатської області.

Даний будинок за висновком суду збудований без отримання відповідного дозволу, але без порушення встановлених будівельних норм і правил за спільні кошти.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої, які стали підставою для задоволення позову не узгоджуються з наявними у справі доказами.

Так, додані до апеляційної скарги письмові докази (а.с. 88-94) свідчать, що земельна ділянка на якій споруджено спірний будинок знаходиться у користування у ОСОБА_1 з 1979 року.

В цьому ж 1979 році ОСОБА_1 отримав будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, проект її забудови та дозвіл на право виконання будівельних робіт.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_3 проживали в спірному будинку ще до вселення туди позивача.

Зазначені обставини свідчать про те, що рішення суду безпосередньо вирішує питання про права та обовязки ОСОБА_1 та ОСОБА_3, однак вони не були залучені до участі у справі у якості сторони.

Згідно з ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобовязана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст. 331 ЦК України.

Позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про виділення йому земельної ділянки, на якій споруджено спірний будинок, чи наявності інших підстав для користування цією земельною ділянкою.

Крім того, за правовим висновком Верховного Суду України визнання права власності на обєкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 травня 2015 р. у справі № 6-159цс15).

Зазначені обставини, відповідно до п.2,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки правові підстави для задоволення даного позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області,-

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду від 01 квітня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, де треті особи без самостійних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_3, про визнання спільної сумісної власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді