Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2787/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

23.12.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Франко В.А.,

за участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 жовтня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

21 червня 2005 року ОСОБА_2 предявила позов до виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу 17/50 частин домоволодіння за адресою: м. Кіровоград, вул. Єгорова, 77, укладеного 26 квітня 1997 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та визнання за позивачем права власності на дане домоволодіння. В обґрунтування своїх вимог позивач послалася на те, що вона погодилася на пропозицію ОСОБА_3 придбати 17/50 частин вказаного домоволодіння і 26 квітня 1997 року сплатила продавцю 400 грн., що підтверджується розпискою ОСОБА_3, і з того часу користується цим майном. Через незадовільний стан здоровя ОСОБА_4 договір не був нотаріально посвідчений, а 20 вересня 1997 року ОСОБА_3 померла. До суду позивач звернулася для підтвердження законності здійснення нею нового будівництва у домоволодінні, яке їй належить.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 липня 2005 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 березня 2007 року, позов задоволено повністю.

8 вересня 2015 року виконавчий комітет Кіровоградської міської ради звернувся до суду з заявою про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 липня 2005 року у звязку з нововиявленими обставинами.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 жовтня 2015 року скасовано рішення того ж суду від 5 липня 2005 року і прийнято нове рішення яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за позивачем права власності на домоволодіння відмовлено повністю.

Позивач оскаржила в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції від 21 жовтня 2015 року і просила суд скасувати його та відмовити у задоволенні заяви відповідача про перегляд раніше ухваленого рішення. Скаргу обґрунтовано тим, що суд неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, не врахував презумпцію правомірності набуття права власності, неправильно застосував норми ст.ст. 210, 640 ЦК України. Суд не звернув увагу на клопотання позивача про відмову в поновленні позивачу строку на звернення з заявою про перегляд рішення у звязку з нововиявленими обставинами, необґрунтовано відхилив клопотання про залучення до участі у справі Управління власності та приватизації Кіровоградської міської ради, як потерпілого у кримінальному провадженні. Суд вийшов за межі поданої відповідачем заяви так, як у ній не ставилося питання про скасування попереднього рішення суду від 5 липня 2005 року. Суд також порушив норми ст.ст. 361, 362 ЦПК та розяснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, надані у п. 13 постанови від 30 березня 2012 року № 4, та не мав приймати до уваги ухвалу суду про закриття кримінального провадження.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 змінила по батькові на «Георгіївна». Вона підтримала подану нею апеляційну скаргу.

Представник позивача адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні послалася на те, що суд помилково вважав, що відповідач не пропустив строк на звернення із заявою про перегляд рішення суду у звязку з нововиявленими обставинами. Крім того обставини можуть встановлюватися лише вироком суду, а такий вирок не ухвалювався.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити. Додатково він пояснив суду, що виконавчий комітет Кіровоградської міської ради не являвся учасником кримінального провадження в якому були встановлені нововиявлені для цієї справи обставини. Про судове рішення виконкому нічого не було відомо до моменту отримання повідомлення від громадянки ОСОБА_7, яка є співвласником будинку № 77 по вул. Єгорова в м. Кіровограді, у липні 2015 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи а також матеріали витребуваного для огляду з суду першої інстанції кримінального провадження № 0000533 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 190, ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інтенції встановив, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 липня 2005 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 березня 2007 року, суд визнав дійсним договір купівлі-продажу 17/50 частин домоволодіння, розташованого по вул. Єгорова, 77, в м. Кіровограді, який укладено 26 квітня 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Також суд визнав за ОСОБА_2 право власності на 17/50 частин вказаного домоволодіння.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 6 травня 2015 року, яка набрала законної сили 13 травня 2015 року, суд звільнив ОСОБА_8, обвинувачену за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, від кримінальної відповідальності у звязку із закінченням строків давності та закрив кримінальне провадження відносно ОСОБА_2

Проте, на підставі матеріалів кримінального провадження, зокрема висновків почеркознавчих експертиз від 4 квітня 2013 року № 89 та від 24 травня 2013 року № 153, копії яких містяться в матеріалах цивільної справи (а.с. 158 167), ухвалою суду встановлено, що у період з 8 липня 2003 року по 21 червня 2005 року, точний час не встановлено, ОСОБА_8 (на час вчинення кримінального провопорушення її по батькові було «Петрівна»), переслідуючи мету наживи власноручно від імені ОСОБА_3 виконала розписку датовану 26 квітня 1997 року про продаж 17/50 частин домоволодіння по вулиці Єгорова, 77 м. Кіровограда, а також власноручно виконала підписи від ОСОБА_3 та свідків. Продовжуючи свої умисні злочинні дії ОСОБА_2 підроблену розпису подала до Ленінського районного суду м. Кіровограда разом з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу 17/50 частин домоволодіння дійсним та визнання права власності на домоволодіння. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 липня 2005 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження № 0000533 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 190, ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України вбачається, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у 2003 році змінила по батькові на «Петрівна» на підставі свідоцтва про народження І-ОЛ № 097921 від 8 червня 2003 року. У 2010 році вона знову змінила по батькові на «Георгіївна» на підставі свідоцтва про народження І-ОЛ № 101425. Ці обставини підтверджуються Формою 1 та заявами ОСОБА_8 про видачу паспорта (Т. ІІ а.с. 33-35).

Згідно ч. 1 ст. 361 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Пунктом 2 частини 2 статті 361 ЦПК України передбачено, що підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення.

Згідно усталеної судової практики у випадках, коли стосовно особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, провадження у кримінальній справі за законом не може бути закінчене постановленням вироку (за спливом строків давності, внаслідок акта амністії, помилування, недосягнення віку кримінальної відповідальності, у зв'язку зі смертю тощо), на підтвердження наявності зазначених обставин суд може врахувати судове рішення про закриття кримінальної справи з підстав, передбачених КПК України. Така судова практика знайшло своє закріплення у п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4.

Отже факт фальшивості доказу у цивільній справі може бути підтверджений не лише вироком суду, який набрав законної сили, а й іншим судовим рішенням про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, передбачених КПК України, ухваленого за результатами проведеного в порядку кримінального судочинства судочинства за умови визнання цієї обставини істотною для справи відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 липня 2005 року ґрунтувалося на доведеності факту укладення 26 квітня 1997 року між ОСОБА_2П і ОСОБА_3 у простій письмовій формі договору купівлі-продажу 17/50 домоволодіння розташованого по вул. Єгорова, 77, в м. Кіровограді, що підтверджено письмовою розпискою ОСОБА_3 від 26 квітня 1997 року, а тому встановлення судовим рішенням у кримінальному провадженні, ухваленим пізніше за часом, факту фальшивості розписки від 26 квітня 1997 року, яка фактично написана та підписана не ОСОБА_9, а позивачем у справі ОСОБА_2 і в більш пізній час, є істотною для цивільної справи обставиною, що спростовує факт, покладений в основу рішення суду від 5 липня 1997 року та може вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, яке переглядається.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого і правильного висновку, що обставина, на яку посилався виконавчий комітет Кіровоградської міської ради при зверненні до суду з заявою про перегляд рішення суду від 5 липня 1997 року, входять до предмета доказування у справі та може вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Ця обставина існувала на час ухвалення судового рішення, але про її існування відповідачу не було відомо, а отже вона є нововиявленою в розумінні п. 2 ч. 2 ст. 361 ЦПК України.

Твердження апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм ст.ст. 361, 362 ЦПК України та розярень, наданих у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4, є безпідставними.

Встановивши нововиявлені обставини у справі, суд ухвалив рішення відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦПК України та вимог заяви відповідача про перегляд рішення суду у звязку з нововиявленими обставинами, а тому доводи позивача про те, що суд вийшов за межі вимог відповідача є безпідставними.

Не заслуговують на увагу і твердження позивача про те, що суд припустився процесуального порушення відхиливши клопотання позивача про залучення до участі у справі Управління власності та приватизації Кіровоградської міської ради, яке є самостійною юридичною особою є самостійною юридичною особою, відповідно до п. 1.6. Положення про управління власності та приватизації майна, затвердженого рішенням Кіровоградської міської ради від 24 лютого 2011 року № 228, та було визнано потерпілим у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 190, ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України.

Позивач не навела передбачених цивільним процесуальним законодавством підстав для залучення цієї особи до участі у справі відсутні.

Щодо порушень при вирішенні судом питання щодо поновлення пропущеного відповідачем строку подання заяви про перегляд рішення суду у звязку з нововиявленими обставинами колегія суддів виходить з такого.

Суд першої інстанції виходив з того, що про фальшивість розписки стало відомо відповідачу лише 22 липня 2015 року із заяви громадянки ОСОБА_7, а тому суд вважав, що передбачений ст. 362 ЦПК України строк ним не пропущений.

З таким висновком суду погодитися не можна так, як відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 362 ЦПК України у випадках, встановлених п. 2 ч. 2 ст. 361 цього Кодексу, строк обчислюється з дня, коли вирок у кримінальному провадженні набрав законної сили. При цьому закон не повязує початок перебігу цього строку з обізнаністю особи про набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно відмітки Ленінського районного суду м. Кіровограда на копії ухвали цього ж суду від 6 травня 2015 року про закриття кримінального провадження, вона набрала законної сили 13 травня 2015 року. У звязку з цим строк для звернення з заявою про перегляд рішення у звязку з нововиявленими обставинами сплив 15 червня 2015 року так, як 13 червня субота вихідний день (ч. 3 ст. 70 ЦПК України).

Оскільки відповідач подав заяву до суду 8 вересня 2015 року, то він пропустив встановлений законом строк.

Проте, враховуючи, що відповідач не знав про рішення суду у кримінальному провадженні так, як не був його учасником, копію судового рішення не отримував, а дізнався про його існування із заяви громадянки ОСОБА_7, на що відповідач посилався у клопотанні про поновлення пропущеного строку (Т. 1 а.с. 194, 195), крім того враховуючи, що з часу встановлення факту фальшивості розписки минув не значний строк, а тому колегія суддів дійшла висновку про строк пропущено відповідачем з поважних причин, що має наслідком поновлення цього строку (ст. 73 ЦПК України).

Неправильне застосування судом першої інстанції процесуального закону не привело до неправильного вирішення справи по суті, а тому не може бути підставою для скасування рішення суду (ч. 3 ст. 309 ЦПК України).

Скасувавши рішення суду від 5 липня 2005 року та ухваливши протилежне за змістом рішення, суд першої інстанції послався на норми ст.ст. 210, 328, 640, 657 ЦК України і виходив з того, що через відсутність державної реєстрації договору купівлі-продажу він є неукладеним, а тому не породжує для його сторін будь-яких правових наслідків.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна так, як суд не повязав своє рішення з нововиявленою обставиною у справі та з новою оцінкою обставин справи, а застосував інші норми ЦК України ніж ті, які застосував у рішенні від 5 липня 2005 року.

Згідно ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Аналогічна за змістом норма була закріплена у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», який втратив чинність відповідно до Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Таким чином договір купівлі-продажу являється підставою набуття права власності.

Вимоги щодо нотаріальної форми договору купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема житла, передбаченні, як ст. 657 ЦК України. Такі ж вимоги були передбачені діючим по 31 грудня 2003 року ЦК УРСР (ст. 227).

Підстави для визнання дійсним договору, який підлягав нотаріальному посвідченню, але не був укладений з додержанням вимог закону щодо його форми передбачені ч. 2 ст. 47 ЦК України (стосовно договорів виконаних повністю або частково по 31 грудня 2003 року) та ч. 2 ст. 220 ЦК України (стосовно договорів про істотні умови яких сторони домовилися і частково або повністю виконали починаючи з 1 січня 2004 року).

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1, ч. 3 ст. 60 ЦПК України позивач повинна довести факт досягнення домовленості з власником 17/50 частин домоволодіння № 77 по вул. Єгорова в м. Кіровограді, яким являлася нині померла ОСОБА_3 (Т. 1 а.с. 5, 7), про продаж за визначену ними ціну та виконання цього договору сторонами і ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення договору.

Оскільки позивач надала суду в якості доказу цих обставин лише сфальшовану нею власноруч розписку ОСОБА_3 від 26 квітня 1997 року (Т. 1 а.с. 6), яка є недопустимим доказом, то підстави її вимог є недоведеними, що має наслідком відмову в позові повністю.

Так, як факт існування між позивачем по справі і ОСОБА_3 будь-яких домовленостей і дій направлених на купівлю-продаж 17/50 частин домоволодіння є недоведеним, то підставою для відмови у позові не може бути невиконання вимог ст. 210, 640 ЦК України щодо державної реєстрації правочину.

У звязку з цим колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині підстав відмови в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 жовтня 2015 року змінити в частині підстав відмови в позові, а саме: виключити із мотивувальної частини посилання на ст. 210, 640 ЦК України, як на підставу для відмови в задоволенні позову, вказавши, що підставою відмовив позові є недоведеність позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: