АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 686/1050/15-ц
Провадження № 22-ц/792/2403/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Гринчука Р.С.,

суддів: Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар - Гриньова А.М.,

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 5 листопада 2015 року, -

встановила:

В січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з неодноразово зміненими під час судового розгляду позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором в розмірі 86 331 грн. 86 коп. та судових витрат в справі.

Обґрунтовуючи вимоги зазначив, що 16 листопада 2012 року між ним та відповідачем було укладено дистрибюторський договір, відповідно до якого він поставив дистрибютору ОСОБА_1 товар, однак останній не в повній мірі оплатив поставлений товар та не повернув нереалізовану ним частину продукції, чим порушив вимоги вказаного договору.

За таких обставин відповідач зобовязаний відшкодувати йому вартість неповернутого товару в сумі 44 462,50 грн., штраф у розмірі 15% від загальної вартості поставленої продукції відповідно до п. 9.6. дистрибюторського договору, що становитиме 17 432 грн. 03 коп., відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні в розмірі 22 675,88 грн. та 3% річних від суми боргу, що становить 1761,45 грн.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 5 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 борг за договором в сумі 78 777 грн. 90 коп., що складається з суми основного боргу в розмірі 40018 грн., штрафних санкцій в сумі 16 765,35 грн., інфляційний втрат 20 409,18 грн., три відсотки річних від суми боргу 1 585,37 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 172,75 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове яким в задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що суд невірно встановив фактичні обставини справи, помилково провів оцінку доказів в справі, не взяв до уваги зміст дистрибюторського договору, який фактично обома сторонами не виконувався і існував лише на папері, про що свідчить відсутність письмового замовлення товару, актів взаємозвірки, доказів сплати винагороди за реалізовану продукцію, як того вимагають умови дистрибюторського договору. Реальні ж відносини між позивачем та відповідачем склалися на підставі усної домовленості, відповідно до якої ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 товар, а останній повинен був його реалізувати, виручені від реалізації кошти за мінусом відсотків, повернути позивачу. На виконання цієї домовленості позивач надав відповідачу товар відповідно до товарно-транспортних накладних, а відповідач частину товару реалізував, повністю переказавши грошові кошти постачальнику на картковий рахунок, а не безпосередньо в касу, що слідує з прибуткових касових ордерів, які надані позивачем в якості доказу часткової оплати вартості товару відповідачем.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши пояснення представника сторони, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Суд допустив порушення норм процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення питання в частині розподілу судових витрат між сторонами, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Судом встановлено, що 16.11.2012 року між ОСОБА_3, як приватним підприємцем, та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено дистрибюторський договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 постачає дистрибютору ОСОБА_1 товар, а останній зобовязаний оплатити постачальнику вартість реалізованої ним продукції за мінусом відсотка, який становить його винагороду.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли відносини в сфері виконання умов дистрибюторського договору, укладеного 16 листопада 2012 року. Відповідач ОСОБА_1 умови договору не виконав, в звязку з чим він зобовязаний сплатити на користь позивача ОСОБА_3 кошти за нереалізований та неповернутий товар, штраф відповідно до умов договору а також відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми.

Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до п. 1.1. дистрибюторського договору від 16.11.2012 року, укладеного між ПП ОСОБА_3 (постачальник) та фізичною особою ОСОБА_1 (дистрибютор), постачальник зобовязується поставити та передати у власність дистрибютору продукцію, що визначена у додатках до цього договору, а дистрибютор зобовязується прийняти, оплачувати постачальнику вартість продукції та бере на себе обовязки по розповсюдженню продукції від імені постачальника та за власний рахунок по власних каналах збуту гуртом на обумовленій цим договором території.

Пунктами 2.1., 2.2. договору передбачено, що загальна кількість продукції визначається відповідно до видаткової накладної, що оформляється додатком до даного договору. Кількість та асортимент кожної партії продукції, що підлягає поставці за цим договором, визначається індивідуально постачальником у формі замовлення. Замовлення оформляється у письмовому вигляді та скріплюється підписами сторін.

Згідно з п.п 3.2., 3.4., 4.1., 4.4., 4.5. цього ж договору встановлено, що датою поставки продукції вважається дата одержання дистрибютором продукції (підписання товарно-супровідних документів) від постачальника або іншої особи, яка здійснювала доставку продукції дистрибютору за дорученням постачальника. Постачальник зобовязаний передати продукцію дистрибютору разом з наступними документами: видаткова накладна; рахунок-фактура; копія реєстраційного посвідчення, завірена печаткою постачальника. Ціна за одиницю товару (по кожній позиції) та загальна вартість партії вказується у видатковій накладній. За надання послуг з реалізації продукції дистрибютор отримує винагороду у розмірі % (невизначено) від вартості реалізованої продукції. Дистрибютор кожні 10 днів здійснює проплату за реалізовану продукцію за мінусом %, які становлять винагороду дистрибютора. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Відповідно п.п. 5.1.1., 5.1.6. договору дистрибютор зобовязаний здійснювати реалізацію продукції постачальника, проводити розрахунки за реалізовану продукцію кожні 10 днів.

Статтею 3 ЦК України закріплено принцип свободи договору.

Частина 1 статті 6 ЦК України надає сторонам право на укладення договору, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як правильно встановив суд, докази, які надані позивачем, вказують на те, що на виконання умов вищевказаного дистрибюторського договору ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 товар на загальну суму 111 769 грн., що підтверджується видатковими накладними, в яких міститься перелік товару, його вартість та кількість, дата поставки та підписи обох сторін.

Оплата поставленого товару здійснювалася дистрибютором частково, що підтверджується прибутковими касовими ордерами на загальну суму 41 045 грн. На ордерах міститься відмітка про те, що гроші прийнято від ОСОБА_1 на виконання умов договору.

Доводи відповідача про те, що ним на платіжну картку позивача в період з 10.12.2012 року по 04.07.2013 року було перераховано за реалізовану продукцію 27943,78 грн., тобто менше, ніж вказано у прибуткових касових ордерах судом правильно не взято до уваги, оскільки зазначена ОСОБА_3 сума узгоджується з іншими доказами в справі, оцінку яких було проведено судом з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України.

Розмір оплати, вказаний ОСОБА_1, не співвідноситься з іншими матеріалами справи і свідчить лише про факт оплати ним за отриманий товар ОСОБА_3 шляхом зарахування коштів на банківський картковий рахунок останнього.

При цьому, як пояснив в суді першої інстанції представник позивача, отримані на банківський рахунок кошти за товар в послідуючому було знято та внесено готівкою в касу, про що і свідчать прибуткові касові ордери.

Тобто, перерахована відповідачем на картковий рахунок позивача сума коштів в розмірі 27943,78 грн. слід вважати частковою оплатою за поставлений товар в рамках дії дистрибюторського договору.

Твердження апелянта про те, що подані позивачем докази не стосуються виконання умов дистрибюторського договору від 16.11.2012 року не ґрунтуються на обставинах справи.

Сторони договору між собою погодили виконання його умов у відповідній формі та спосіб, які хоча і мають розбіжності з формою та способом, передбаченими договором, однак в повній мірі спрямовані на його реальне виконання відповідно до визначеного предмету.

Про цю обставину свідчить також і той факт, що до цього часу жодна із сторін не оспорила його правомірність у встановленому законом порядку, при цьому і позивачем і відповідачем в суді підтверджено факт укладення дистрибюторського договору.

За таких обставин доводи апелянта щодо фіктивності дистрибюторського договору від 16.11.2012 року, невиконання його умов обома сторонами слід визнати безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процент річних від простроченої суми, якщо інший розмір аліментів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання стягнення вказаних сум суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що оскільки відповідач прострочив сплату грошових коштів за поставлений позивачем товар, тому він зобовязаний сплатити борг з урахуванням індексу інфляції та 3 процентів річних.

Розрахунок цих сум проведений ОСОБА_3 з дотриманням вимог закону, не був спростований ОСОБА_1, тому суд обґрунтовано прийняв його до уваги.

Щодо порушення судом вимог процесуального закону, на яке посилається апелянт, то слід зазначити наступне.

Частиною 2 статті 31 ЦПК України передбачено право позивача протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

ОСОБА_3 протягом усього розгляду справи в суді першої інстанції неодноразово було змінено розмір суми боргу, який підлягає до стягнення з ОСОБА_1, що не є зміною предмету позову, як це зазначає апелянт, а є збільшенням та зменшенням розміру позовних вимог, що відповідає процесуальному закону.

В той же час, вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами судом було порушено вимоги ст. 88 ЦПК України та помилково проведено їх розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви ОСОБА_3 сплатив судовий збір в розмірі 1285,20 грн. з ціною позову 128524,35 грн.

В подальшому ціна позову була зменшена до 86331,86 грн., судовий збір відповідно повинен становитиме 863,32 грн. Однак різницю між сплаченим судовим збором та тим, який підлягав сплаті (1285,20-863,32=421,88 грн.), судом позивачу повернуто не було.

Таким чином розрахунок судових витрат в даному випадку слід провести з урахуванням судового збору в розмірі 863 грн. 32 коп.: (78777,90х100:86331,86=91,25х863,32:100=787,78 грн.).

Тобто, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягнення 787,78 грн. судових витрат у вигляді судового збору, а не 1172,75 грн., як встановив суд першої інстанції.

За таких обставин рішення суду в частині визначення розміру судових витрат підлягає зміні.

В іншій частині рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального закону, відповідає обставинам справи, тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 5 листопада 2015 року в частині визначення розміру судових витрат змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 787 грн. 78 коп. судових витрат у вигляді сплаченого судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_4 Доповідач Гринчук Р.С.

Категорія № 19