Справа № 534/1298/15-ц
Провадження № 2/534/623/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 грудня 2015 року Комсомольський міський суд

Полтавської області

в складі : головуючого судді Окунь Т.В.

при секретарі Гончар С.Т.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Комсомольську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 /третя особа на стороні позивача: ОСОБА_5 / про припинення права на частку у спільному майні,

в с т а н о в и в :
В червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 з вимогою про припинення його права на частку у спільному майні квартири АДРЕСА_1 , що знаходиться у спільній частковій власності сторін.

Позов обґрунтований посиланням на положення ст..365 ЦК України, з огляду на ту обставину, що відповідач у справі є колишнім членом її сім`ї, належна йому частка у спільному майні є незначною, і не може бути виділена в натурі. Посилаючись на наявність іншого житла у відповідача, просить суд ухвалити рішення, яким припинити його право на частку у спільному майні із одночасним стягненням на його користь вартості належної йому частки, що внесена нею на депозитний рахунок суду.

В судовому засіданні заявлені вимоги позивач підтримала повністю, з підстав, викладених в позові.

Відповідач позов не визнав, зазначаючи про істотність шкоди, яка буде йому заподіяна в разі задоволення позову через відсутність у нього власного житла.

Третя особа на стороні позивача заявлені ОСОБА_1 вимоги вважає обґрунтованими, а наявність підстав для їх задоволення - доведеними.

Суд, заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши представлені у справі письмові докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів:

Судом встановлено, що сторони та третя особа у справі є колишніми членами однієї сім`ї.

Відповідач у справі ОСОБА_6 та третя особа ОСОБА_5 є колишнім подружжям, які перебували у зареєстрованому шлюбі протягом періоду з 16.09.2005 року по 10.12.2013 року. Позивач у справі ОСОБА_1 доводиться рідною донькою ОСОБА_7 від першого шлюбу.

06 вересня 2007 року подружжя ОСОБА_8 та неповнолітня ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяла мати, на підставі договору купівлі-продажу придбали у спільну часткову власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . У відповідності до умов укладеного договору кожен із співвласників набув право на частку у спільному майні відповідно: ОСОБА_1 2/3 частки, та подружжя ОСОБА_8 по 1/6 частині кожен (а.с. 6) з наступним проведенням державної реєстрації права власності кожного із співвласників (а.с. 8).

Розмір часток у спільному майні за погодженням сторін був визначений пропорційно розміру внесених на його придбання коштів питомий внесок при купівлі спірної квартири був внесений ОСОБА_7 від продажу належної її неповнолітній доньці ОСОБА_9 однокімнатної квартири згадану обставину відповідач в судовому засіданні не оспорив.

Питання розподілу квартири постало між сторонами одразу після розлучення подружжя ОСОБА_8 . За посиланням ОСОБА_1 , попри те, що починаючи з вересня 2008 року вона навчається на денній формі навчання в закладі, який знаходиться за межами Комсомольська, і додому приїздить періодично у вільний від навчання час, згоди між співвласниками з приводу користування спільним майном не досягнуто. В судовому засіданні позивач та третя особа, з огляду на критерії елементарної моральності та відсутності згоди між співвласниками щодо порядку користування спірним майном, наполягали на неможливості спільного з відповідачем проживання.

Втім, судом встановлено і не заперечується сторонами, що в спірній квартирі з червня місяця 2015 року не проживає також сам відповідач. Влітку 2015 року він залишив спірну квартиру, оскільки з його слів змушений був доглядати за хворою матір`ю, з зв`язку з чим пішов проживати в квартиру до своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає до теперішнього часу, значиться зареєстрованим в якості члена сім`ї, і до 03 липня 2015 року мав право власності на 1/3 частину згаданої квартири, яку відчужив на користь батька згідно із договором дарування (а.с. 148).

Згадана квартира за поясненням відповідача була придбана ним спільно з батьками в порядку приватизації державного житлового фонду і належала їм на праві спільної часткової власності по 1/3 частині кожному із співвласників відповідно, аж до відчуження належної йому частки квартири на користь батька. .

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати відповідача померла. За поясненням ОСОБА_3 , на даний час спадкова справа після її смерті не заведена - жоден із спадкоємців із відповідною заявою до нотаріальної контори не звернувся.

Як пояснив суду відповідач, на прохання колишньої дружини в спірну квартиру не повертається до вирішення справи судом.

Визначаючи характер спірних правовідносин та правову норму, яку належить до них застосувати, суд наголошує про наступне:
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Книгою третьою ЦК України, яка визначає загальні положення про право власності та інші речові права, визначає зміст права власності, підстави її набуття та припинення, зокрема і в тих випадках, коли майно належить на праві власності кільком особам, в т.ч. із визначенням часток у спільному майні, що має місце в даному випадку, а саме власність трьох осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності (ст..356 ЦК України).

В цьому контексті /за наявності спору між сторонами щодо здійснення права спільної часткової власності/ вимога позивача про припинення права відповідача на частку у спільному майні через її незначність та неможливість виділення в натурі, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, є мотивованою, і грунтується на положеннях ст..365 ЦК України, у відповідності до якої право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду за вимогою інших співвласників за наявності певних умов.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 365 ЦК право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз згаданої норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 3 частини першої статті 365 ЦК України (ухвала Верховного Суду України від 23 червня 2010 р. у справі № 6-22505св09; постанова від 16 січня 2012 р. у справі № 6-81цс11), за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Дану правову позицію Верховний Суд України висловив у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, де роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Разом з тим, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.(ухвала Верховного Суду України від 23 червня 2010 р. у справі № 6-22505св09).

Отже, в ситуації, що розглядається, судом з беззаперечністю встановлена відсутність згоди між співвласниками щодо спільного володіння та користування майном, більш того суд має всі підстави дійти висновку про те, що спільне володіння та користування майном між співвласниками виключається і є неможливим виходячи саме з характеристики майна квартири, що має 2 ізольовані житлові кімнати, якими мають право користуватися три дорослі особи, які не є членами однієї сім`ї, що спільно не проживають і не ведуть спільного господарства. В цій ситуації варто враховувати, що можливість визначення користування та можливість в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України спільного володіння і користування не є тотожними (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 р.). Тобто технічна можливість визначити порядок користування не говорить про можливість спільного користування майном, виходячи з конкретних обставин справи, що узгоджується із висновком Верховного Суду України викладеного ним 3 квітня 2013 р. у справі № 6-12цс13, згідно з яким «кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі».
Що стосується положень п.4 ч.1 ст.365 ЦК України, слід зазначити про наступне:
Аналіз рішень Верховного Суду України, ухвалених за наслідками розгляду цивільних справ за позовами про встановлення порядку володіння і користування майном, яке належить на праві спільної часткової власності свідчить про наявність усталеної правової позиції щодо застосування ст. 365 ЦК України, відповідно якої припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якої обставини з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Частіше умова про те, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членами його сім`ї, трактується як забезпеченість співвласника іншим житлом.
Водночас, обставини, що встановлені судом під час розгляду згаданого спору, дають суду підставу погодитись з позицією представника позивача щодо фактичної забезпеченості відповідача іншим житлом саме на час розгляду спору судом та штучного /через сім днів після отримання судової повістки про виклик до суду /а.с. 67/ створення уявності відсутності житла на праві власності у спосіб відчуження належної частки на користь батька під приводом /за поясненням самого відповідача/ невизначеності подальшої перспективи в разі його призову на службу в зону АТО. На користь штучності подібної дії з боку відповідача свідчить, як надуманість підстави для призову в зону АТО /за відсутності офіційного повідомлення з боку військомату/, так і нелогічність дій відповідача /в разі призову в зону АТО/ по відношенню до іншого належного йому на праві спільної часткової власності майна - спільної з колишньою дружиною та її донькою спірної квартири, яка з невідомої причини ним не була відчужена ні на чию користь. До того ж до теперішнього часу залишається невирішеним питання щодо можливості спадкування відповідачем частки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 , що залишилась після смерті його матері, і в якій він значиться зареєстрованим в якості члена сім`ї власника.
В цьому контексті доцільно підкреслити, що відповідно до пункту 53 Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 1 грудня 1997 року, а також відповідно до пункту 74 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право), викладених у листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року, випливає, що норми глави 2 розділу III ЖК, які регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, можуть застосовуватись до житлових відносин у приватному житловому фонді у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них, або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту.
ВСУ зазначає, що для з`ясування правового статусу членів сім`ї власника, які підлягають виселенню, важливе значення має той факт, чи були вони зареєстровані за вказаною адресою у житловому приміщенні. Якщо реєстрація відбулася, вони виселяються як члени сім`ї на підставі даної статті та інших норм, які регулюють виселення членів сім`ї; якщо вони зареєстровані за іншою адресою - вони вважаються тимчасовими мешканцями і підлягають виселенню у спрощеному порядку на вимогу власника або членів його сім`ї, зареєстрованих за даною адресою, відповідно до ч. 3 ст. 98 ЖК.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України в ухвалі від 16 червня 2006 року про відмову у відкритті касаційного провадження, в якій суд касаційної інстанції погодився із судовими рішеннями про задоволення позову про виселення й виходив із того, що відповідач, який уселений до жилого приміщення на підставі договору між підприємствами про компенсаційні витрати по утриманню житлового фонду, дія якого закінчилася, підлягає виселенню на підставі ст.ст. 98, 99 ЖК УРСР.

Отже, виходячи з того, що ОСОБА_3 , який до теперішнього часу значиться зареєстрованим за іншою адресою, куди вселився свого часу в якості члена сім`ї найма, і на разі є членом сім`ї власника, суд має всі підстави стверджувати, що відповідач є особою, яка забезпечена житлом і набула право на користування цим житлом відповідно до закону /зокрема положень ст..405 ЦК України/, а відтак, припинення права на частку у спірній квартирі, яка є незначною і не може бути виділена в натурі, не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_3 .

Визначати вартість частки відповідача у спільному майні на підставі експертної оцінки (а.с. 107-131), вартість якої є реальною, адекватно відображеною ї не заперечується сторонами, за наявності інших підстав для задоволення позову /зокрема незначності частки, неможливості виділення її в натурі і неможливості спільного володіння і користування майном/ та умови попереднього депонування ціни такої частики, яка є справедливою та об`єктивно підтвердженою (а.с. 82-83,147), суд, з врахуванням роз`яснень, що містяться в п.7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» наголошує на тому, що присудження грошової компенсації за частку у спільному майні, якщо її неможливо виділити ти або поділити в натурі чи спільно користуватися ним, не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності.
В цьому контексті неправомірність позбавлення права власності визначив Європейський суд з прав людини, який рішенням від 21 грудня 2010 р. (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 р.) у справі «Андрій Руденко проти України» (заява № 35041/05) установив порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 р., а саме: незаконного позбавлення особи майна у зв`язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для цієї особи, оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди.
Судові витрати на правову допомогу згідно із нормою ст..88 ЦПК України віднесені судом на сторону відповідача та обраховані у відповідності до положень ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», виходячи з загальної тривалості часу, витраченого адвокатом на складання заяви про уточнення позовних вимог /30 хвилин/ та участь у судовому засіданні / 1 год.55 хв. час обрахований судом у відповідності з даними журналу судового засідання/.

На підставі викладеного, суд, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, ст. 365 ЦК України,

в и р і ш и в :
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Припинити право власності ОСОБА_3 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .
В рахунок грошової компенсації за 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 перерахувати кошти в сумі 60 475 грн., що знаходяться на депозитному рахунку територіального управління Державної судової адміністрації в Полтавській області /депозитний рахунок № 0622 в ГУ ДКСУ в Полтавській області, код ЗКПО 26304855, МФО 831019, отримувач ТУ ДСА в Полтавській області /.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .
На користь ОСОБА_1 стягнути з ОСОБА_3 судові витрати на правову допомогу в сумі 1332 грн.06 коп.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя підпис Т.В. Окунь

Згідно з оригіналом.

Суддя Т.В.Окунь