Справа № 348/1475/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2545/2015
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О.Я. О. Я.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Пнівчук О.В., Беркій О.Ю.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів, за апеляційною скаргою ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Надвірнянського районного суду від 09 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18.05.2015 року між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу №002378. При укладенні договору позивач мав намір придбати трактор моделі ДТЗ FT 244.4, постачальником якого мав би бути Дніпропетровський завод. Вартість предмета договору обумовлювалась у розмірі 72900 грн. і саме така сума була підтверджена представником відповідача при підписанні договору.

В цей же день, як передбачено умовами договору, позивачем здійснено на рахунки ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» авансовий платіж в розмірі 20 000 грн.

В подальшому при зверненні до відповідача за отриманням трактора позивача повідомили, що вартість трактора зросла до 200 000 грн. Крім того, ні у договорі, ні в специфікації не було вказано точну модель трактора.

ОСОБА_2 вважає, що при укладені договору відповідач ввів його в оману, (ст.230 ЦК України), а сам договір не відповідає вимогам ст.ст.806-809 ЦК України. Фактично, предмет договору трактор позивачу не передано, що спричинило порушення його прав та законних інтересів як споживача, що захищені Законом України «Про захист прав споживачів», а тому ОСОБА_2 просив визнати договір недійсним та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 20 000 грн. сплачених ним коштів, а також подвійний розмір завданих збитків згідно ч.2 ст.230 ЦК України, тобто 40 000 грн. Крім того, позивач вважає, що діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку оцінює у 10 000 грн. та просить стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» і судові витрати.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 09 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 002378 від 18.05.2015 року з додатками, укладений між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 сплачені кошти в розмірі 20 000 грн. Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 2000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави 974 грн.40 коп. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на вказане рішення суду подано апеляційну скаргу, в якій апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, неповне зясування обставин, що мають значення для справи та неправильне тлумачення спеціального законодавства.

Апелянт вказав, що договір фінансового лізингу від 18.05.2015 року укладено у письмовій формі та у відповідно до вимог ст.203 ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг». Позивач добровільно підписав кожен аркуш договору, а також додатки до нього, якими передбачено всі істотні умови, вартість предмета лізингу, марка та модель, а також розмір комісії за організацію в сумі 20 000грн.

Під час підписання договору ОСОБА_2 написав заяву про те, що від уважно прочитав та зрозумів умови договору, а тому немає підстав для визнання договору недійсним.

Апелянт не погоджується з висновком суду, що позивача введено в оману, оскільки він самостійно читав, підписував договір і погодився з його умовами. Жодних доказів щодо введення в оману позивачем не надано.

Необґрунтованим є рішення суду і в частині визнання договору несправедливим і таким, що суперечить принципу добросовісності. Аналіз умов договору вказує на відсутність дисбалансу договірних прав та обовязків між сторонами, а зміст договору відповідає вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та не суперечить Закону України «Про захист прав споживачів».

Також апелянт не погоджується із стягненням на користь позивача моральної шкоди та зазначає, що позивачем не доведено факту нанесення йому моральної шкоди.

Посилаючись на вказані обставини, ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» просило скасувати оскаржуване рішення, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

У судове засідання апеляційного суду апелянт не з»явився, хоча судом повідомлений в належний спосіб.

Позивач та його представник вимоги скарги не визнали, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 18.05.2015 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 002378 (далі - договір), за умовами якого лізингодавець (ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон») зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач (ОСОБА_2В.) зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.6-11).

Пунктом 3.1 договору предметом лізингу визначено- «Трактор» .

Додатком №3 до договору визначено, що предметом лізингу є трактор марки ДТЗ 244.1 (а.с.14).

Відповідно до додатку №1 до договору вартість предмета лізингу становить 200 000,0 грн., відсоток платежів 50%, авансовий платіж 100 000,0 грн., місячний платіж 8 333 грн.33 коп., комісія за організацію (10%) 20 000,0 грн., комісія за передачу (3%) 6000 грн. (а.с.12).

Згідно з додатком №2 до договору вартість предмета лізингу становить 200 000,0 грн., фінансовий платіж 50%, сума лізингу 100 000 грн., викупна вартість 3000 грн., відсоткова ставка 12,50%, комісія 5%, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 2 512 грн.22 коп., авансовий платіж 100 000,0 грн., комісія за передачу предмета лізингу 6000,0 грн.

На виконання умов договору лізингу 18.05.2015 року ОСОБА_2 оплатив на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» платіж у розмірі 20 000,0 грн., про що свідчить квитанція №62-501к (а.с.18,19).

15.06.2015 року ОСОБА_2 звернувся з листом-претензією про повернення оплачених коштів у зв»язку з невиконаннм умов договору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь позивача 20000грн., суд першої інстанції, дійшов висновку про те, що під час попередніх переговорів представником компанії позивача введено в оману щодо умов виконання договірних зобов»язань. Оскільки після підписання та вивчення змісту договору ОСОБА_2 стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть , так як на його вимогу про розірвання договору та відмову від договору, відповідач не прореагував, що є порушенням прав позивача як споживача. Даних доводів позивача відповідач не спростував.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини у справі, проте невірно застосував норми матеріального права даючи оцінку таким обставинам.

Зокрема, за змістом ст.230 ЦКУ, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Тобто при визнанні недійсним договору з підстав визначених наведеною нормою, суд повинен встановити факт введення в оману, умисел, факт заперечення наявності обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину або замовчування їх існування.

Разом з тим, встановлені судом обставини щодо нерозяснення представником компанії призначення платежу 20000 грн., різниці в ціні згідно даних договору та електронного ресурсу компанії «Еталон», не зазначення в договорі предмету лізингу, невідповідності змісту правочину законодавству про захист прав споживачів, не є обставинами, які вказують на наявність ознак омани в розумінні наведеної статті Кодексу. Суд фактично прийшов до висновку про наявність ознак несправедливості умов договору в розумінні законодавства про захист прав споживачів, тоді як застосував норму ст.230 ЦКУ та її наслідки. Тому таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача. виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Як вбачається із змісту договору лізингу від 18.05.2015 року, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 (пятдесяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу (п.5.1). Залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обовязковому порядку. Умови такої зміни та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору (п.3.4).

Відповідно до п.3.5 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості,комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобовязаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і в додатках до нього взагалі відсутні.

В даному випадку, такий пункт договору обмежує право споживача стосовно продавця не те, що на належний предмет договору , а взагалі виключає будь-які гарантійні претензії споживача, які зазвичай забезпечуються при придбанні товару.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Умовами спірного договору предмет лізингу не визначений, він зазначений як «трактор». Зазначення марки трактора тільки в додатках ставить під сумнів добросовісність лізингодавця щодо прозорості інформації для споживача про предмет лізингу в цілому.

Відповідно до додатку №1 до договору вартість предмета лізингу становить 200 000,0 грн., відсоток платежів 50%, авансовий платіж 100 000,0 грн., місячний платіж 8 333 грн.33 коп., комісія за організацію (10%) 20 000,0 грн., комісія за передачу (3%) 6000 грн. (а.с.12).

Згідно з додатком №2 до договору вартість предмета лізингу становить 200 000,0 грн., фінансовий платіж 50%, сума лізингу 100 000 грн., викупна вартість 3000 грн., відсоткова ставка 12,50%, комісія 5%, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 2 512 грн.22 коп., авансовий платіж 100 000,0 грн., комісія за передачу предмета лізингу 6000,0 грн.

У п.5.4 договору вказано, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п.1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку №1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за поверненню не підлягає.

В п.8.3. договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 8.4. договору). Пункт 8.15. договору за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі.

Відповідно до п.8.8 договору коригування розмірів лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів комісію (винагороду) лізингодавцю в частині витрат на фінансування предмета лізингу.

Пунктом 8.12 договору визначено, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від конвертації гривні і іноземну валюту та змінами на грошовому ринку.

За змістом наведених пунктів договору - п.п. 5.4., 8.3., 8.8. і 8.12., розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів, передбачив своє право коригувати лізингові платежі без будь-яких передумов та підстав для такого коригування та встановив при цьому поняття індексації платежів. Такі умови встановлені на шкоду споживачу, оскільки визначають виключно права лізингодавця без будь-яких конкретних зобовязань з його сторони .

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається з договору, предмет лізингу, лізингові платежі визначені у національній валюті України, еквівалент у іноземній валюті не визначався, а тому прив'язка до зміни курсу долара США чи євро по відношенню до гривні не ґрунтується на вищевикладених вимогах закону.

Також п.8.13. договору передбачає, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Таким чином, навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти.

Тобто у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням договору.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про захист споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Для визнання умов договору несправедливими, в розумінні наведеної норми, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві.

Аналізуючи умови оскаржуваного договору, колегія суддів робить висновок, що значна частина умов оскаржуваного договору є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним в ч.1 ст.808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача /лізингоодержувача/ та виключення такої для лізингодаця.

Оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін, а така диспропорція та порушення принципу добросовісності завдають шкоди позивачу, оскільки за змістом договору, в будь-якому випадку останній в гірших умовах та несе тягар відповідальності за договором без будь-яких гарантій на отримання предмету лізингу та можливості його належної експлуатації.

Такий висновок суду кореспондується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою у справі №6-13507св15 від 16.12.2015 року.

Із врахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що договір фінансового лізингу №002378 від 18.05.2015 року з Додатками № 1, 2, 3 підлягає визнанню недійсним на підставі ст.18 ЗУ « Про захист прав споживачів» із стягненням із відповідача на користь позивача коштів у сумі 20 000 грн.

Водночас колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2000 грн. моральної шкоди.

Згідно з чинною редакцією п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

У ст. 1 Закону України "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції" поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Відповідно до ст. 711 ЦК (в редакції Закону N 3390-VI) шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього Кодексу.

Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82 ЦК.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Позивачем не надано і матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів про наявність підстав для відшкодування судом моральної шкоди відповідно до закону.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на вищевикладених вимогах закону, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для їх задоволення. (ОСОБА_1, Верховний Суд, від 01.02.2013, "Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.)")

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а саме скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» задоволити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 09 жовтня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволити частково. Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002378 від 18.05.2015 року з додатками, укладений між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2

Стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 сплачені кошти в розмірі 20 000 грн.

Стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави 974 грн.40 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Пнівчук О.В.

ОСОБА_3